КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 372/699/24

номер провадження 22-ц/824/2806/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

представник позивача Кулініченко Г.В. ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Кулініченка Геннадія Володимировича

на заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 17 липня 2024 року /суддя Романенко К.С./

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Обухівської міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

08.02.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 у якому просить позбавити відповідачку ОСОБА_3 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заочним рішенням Богуславського районного суду Київської області від 17 липня 2024 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 97-99/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - Кулініченко Г.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив рішення скасувати, задовольнивши вимоги позову.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи щодо періоду перебування сторін у шлюбі, а також народження у них дитини, однак, залишено поза увагою інші обставини, які і стали підставою для звернення позивача до суду, чим порушено норми матеріального та процесуального права. Відповідачка не турбується про дитину та не виховує її з 2016 року, коли шлюб між сторонами було розірвано, дитина проживає разом з батьком, що свідчить про повне ігнорування матір`ю своєї дитини та нехтування її інтересів. Водночас позивач ніяких перешкод відповідачці у спілкуванні з дитиною не створював, що підтверджується матеріалами справи та висновком органу опіки, за яким прийнято рішення про можливість позбавлення батьківських прав, що суд першої інстанції також безпідставно проігнорував.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, в суді першої інстанції судові повістки повертались з відміткою, що вона не проживає за зареєстрованою адресою у АДРЕСА_1 /а.с. 33, 45-46, 57-58, 86-87/ За матеріалами справи місце її перебування невідоме, що також встановлювалось органом опіки при дачі висновку /а.с. 64-65/. В суді апеляційної інстанції аналогічно викликалась за останньою відомою адресою реєстрації у АДРЕСА_1 /а.с. 154-155, 159-160/, і за наявним номером телефону /а.с. 148, 153/, абонент перебуває «не в мережі». Справа вже була предметом перегляду в суді апеляційної інстанції, після скасування касаційним судом і направлення справи до апеляційного суду, ОСОБА_3 викликалась за останньою відомою адресою реєстрації у АДРЕСА_1 , судова повістка повернулась за відсутністю адресата, на офіційному веб-сайті судової влади України зроблено оголошення про розгляд справи. Отже, апеляційний суд вжив всіх можливих заходів щодо належного повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та його представника, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а судове рішення скасуванню з задоволенням позовних вимог, на підставі наступного.

Судом встановлено, що 08 грудня 2012 року ОСОБА_1 та ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, який рішенням Обухівського районного суду Київської області від 25 лютого 2016 року було розірвано. Від спільного подружнього життя сторони мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 15 травня 2013 року батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 , матір`ю - ОСОБА_3 .

Заочним рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2017 року визначено місце проживання малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з батьком ОСОБА_1 за місцем його фактичного проживання на АДРЕСА_2 (справа № 372/150/17).

Згідно із довідкою № 3 від 07 лютого 2024 року директора Долинянської гімназії ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно навчається у шостому класі Долинянської гімназії з 01 вересня 2019 року (наказ № 3-У від 01 червня 2019).

Відповідно до характеристики учня 6 класу Долинянської гімназії ОСОБА_4 останній проживає з батьком ОСОБА_1 , вихованням сина займається батько. До виховання сина ОСОБА_6 батько ставиться відповідально.

Згідно із висновком виконавчого комітету Обухівської міської ради № 180 від 04 червня 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина, не піклується про його життя та здоров`я, не займається вихованням, матеріально не допомагає, не цікавиться навчанням та розвитком дитини, не телефонує, не вітає зі святами. За останньою відомою адресою реєстрації матері дитини, а саме: АДРЕСА_1 , було зроблено запит до Служби у справах дітей Богуславської міської ради щодо обстеження умов проживання ОСОБА_3 та отримання від неї письмових пояснень щодо позбавлення її батьківських прав. У відповіді служби у справах дітей та сім`ї Богуславської міської ради зазначено, що ОСОБА_3 за вищевказаною адресою ніколи не проживала та була зареєстрована лише у період з 25 січня 2024 року до 10 квітня 2024 року.

На підставі наведеного Виконавчий комітет Обухівської міської ради Київської області дійшов до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_3 стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Справа вже була предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.

Заочним рішенням Богуславського районного суду Київської області від 17 липня 2024 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Судові рішення мотивовані тим, що під час розгляду цієї справи судами не встановлено, що мати ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суди керувались тим, що позивач не довів, що поведінка відповідачки відносно сина є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збігом життєвих обставин, які склалися навколо неї: необізнаність, відсутність матеріальних коштів для утримання дитини, відсутність підтримки рідних та належного супроводу соціальних служб.

За таких обставин суди дійшли висновку, що позбавлення матері батьківських прав відносно дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. Водночас суди констатували, що позивач не довів та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до сина батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини, а також, що неналежне виконання матір`ю її батьківських обов`язків створює загрозу життю та здоров`ю дитини.

Суди також відхилили висновок Обухівської міської ради Київської області про доцільність позбавлення матері батьківських прав, вказавши, що цей висновок зроблено без достатнього з`ясування усіх обставин справи, він є недостатньо обґрунтованим та мотивованим.

Постановою ВС від 03 вересня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Кулініченка Геннадія Володимировича задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 26 лютого 2025 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційним судом наголошено на тому, що для правильного застосування норм права під час вирішення питання щодо позбавлення батьківських прав одного із батьків та з`ясування усіх обставин, необхідних для ухвалення рішення в інтересах дитини, перед прийняттям рішення суд надає можливість дитині висловлювати свою думку щодо питань, які стосуються її життя.

Перевіряючи вказані обставини та переглядаючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу для позбавлення батьківських прав зазначив пункт 2 частини першої статті 164 СК України, тобто ухилення відповідачкою від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зазначені чинники повинні мати систематичний та постійний характер.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її/його батьківських прав, покладено на позивача.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що після розірвання шлюбу з 2016 року відповідачка виїхала у невідомому напрямку, дитина продовжує проживати із ним та перебуває на повному його утриманні і вихованні, жодних зв`язків мати з сином не підтримує. Усі питання щодо виховання та утримання дитини він вирішує самостійно, без участі та підтримки з боку матері дитини. Відповідачка тривалий час повністю ігнорує виконання своїх материнських обов`язків, залишила дворічну дитину батьку.

Перевіряючи ці аргументи позивача, апеляційний суд встановив обставини свідомого, умисного ухилення матері від виконання батьківських обов`язків, про що свідчить відсутність будь-яких контактів з дитиною.

Крім того, у справі, що переглядається, міститься висновок виконавчого комітету Обухівської міської ради № 180 від 04 червня 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку із тим, що ОСОБА_3 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого малолітнього сина, не піклується про його життя та здоров`я, не займається вихованням, матеріально не допомагає, не цікавиться навчанням та розвитком дитини, не телефонує, не вітає зі святами. /т. 1 а.с. 68/

Також позивачем надано довідку з місця навчання дитини, з якої слідує, що контроль за навчальним процесом дитини здійснює лише батько.

Висновок органу опіки та піклування про свідоме ухилення матері від виконання батьківських обов`язків є достатньо обґрунтованим, крім того, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 27 квітня 2017 року, що набрало законної сили у справі № 372/150/17 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання дитини, визначено місце проживання дитини із батьком та встановлені обставини, що мають преюдиційне значення для розгляду справи, що переглядається.

Так, в межах цієї справи суд установив обставини тривалого за часом (протягом 2 років), повного ігнорування ОСОБА_3 виконання своїх материнських обов`язків, раптове зникнення останньої із місця постійного проживання, де залишилася її дворічна дитина, без пояснень та будь-яких попереджень на 1 місяць, кількість та тривалість зустрічей з дитиною протягом двох років, які звелися до 2 - 3 разів по 10 хвилин, та дійшов висновку, що ОСОБА_3 свідомо, без будь-яких штучно створюваних перешкод, передала дитину на повне виховання її батьку ОСОБА_1 . За весь цей час матір дитини не докладала будь-яких зусиль для створення належних умов проживання своєї дитини за місцем її фактичного проживання.

Отже, поведінка відповідачки вже станом на 2017 рік вже мала ознаки ухилення від виконання батьківських обов`язків і даних про зміну поведінки матері на краще матеріали справи не містять.

Із зазначеного можна зробити висновок про те, що така поведінка матері дитини має систематичний та постійний характер, що залишилось поза увагою суду першої інстанції у цій справі.

Окрім цього, рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 липня 2025 року частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання дитини та встановлення факту утримання дитини. Вирішено стягувати з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в твердій грошовій сумі, в розмірі 4 000 грн щомісячно, починаючи з 10 квітня 2025 року до досягнення дитиною повноліття. В задоволенні позову в частині встановлення факту утримання дитини відмовлено (справа № 372/1892/25).

Вказані обставини можуть додатково свідчити про ухилення матері від виконання її батьківських обов`язків.

Опитуючи думку 12-річного ОСОБА_4 щодо питання, яке є предметом позову і стосується його життя безпосередньо, апеляційним судом встановлено, що він маму не пам`ятає, живе з батьком, дідусем та бабусею, по телефону не спілкуються, вона для нього чужа людина.

Отже, встановлені обставини справи свідчать про те, що матір дитини ОСОБА_3 не змінила своєї поведінки після 2017 року, коли орган опіки та піклування та суд констатували відсутність матері у житті дитини з 2015 року. З моменту звернення з позовом у лютому 2024 року, ОСОБА_3 ігнорує судовий процес щодо позбавлення її батьківських прав, що додатково свідчить про відсутність будь-якої зацікавленості в житті дитини, що є підставою для задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати стягуються з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1211, 20 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції і 1816, 80 грн. апеляційної.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - Кулініченка Геннадія Володимировича на заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 17 липня 2024 року - задовольнити.

Заочне рішення Богуславського районного суду Київської області від 17 липня 2024 року - скасувати, задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Виконавчого комітету Обухівської міської ради, про позбавлення батьківських прав.

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1211, 20 грн.

Судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції розподілити наступним чином:

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1816, 80 грн.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Повний текст постанови складено 02.03.2026 р.

Головуючий: Судді: