УХВАЛА

05 березня 2026 року

м. Київ

справа № 752/16754/23

провадження № 61-2506ск26

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Київської міської ради на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач Ольга Аркадіївна, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2023 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 09 квітня 2025 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 після смерті ОСОБА_3 .

Додатковим рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 05 травня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Вареника А.М. про ухвалення додаткового рішення задоволено.

Стягнуто з Київської міської ради на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у розмірі 13 420,00 грн.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року апеляційну скаргу Київської міської ради залишено без задоволення. Додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року залишено без змін.

У листопаді 2025 року засобами поштового зв`язку Київська міська рада вперше звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня

2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року залишено без руху касаційну скаргу Київської міської ради без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме: конкретизувати підстави касаційного оскарження та надати суду уточнену редакцію касаційної скарги та її копії відповідно до кількості учасників справи.

Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2026 року касаційну скаргу Київської міської ради на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року визнано неподаною та повернуто заявнику, оскільки Київська міська рада узагальнено послалася на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як

на підставу касаційного оскарження. Верховний Суд визнав це неналежним виконанням обов`язкових вимог процесуального закону, визначених

пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України (провадження № 61-14845ск25).

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2026 року касаційну скаргу Київської міської ради на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року визнано неподаною та повернуто заявнику, оскільки Київська міська рада узагальнено посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу касаційного оскарження. Верховний Суд визнав це належним виконанням обов`язкових вимог процесуального закону, визначених пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України (провадження № 61-1628ск26).

У лютому 2026 року Київська міська рада втретє подала касаційну скаргу

на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня

2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Заявник у касаційній скарзі посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу для відкриття касаційного провадження.

Верховний Суд звертає увагу, що посилаючись на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, як на підставу для відкриття касаційного провадження, заявник повинен зазначити норму права, єдину практику застосування якої необхідно сформувати, обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок виклав апеляційний суд з цього питання та обґрунтувати, в чому полягає незгода з ним.

Однак, заявник не вказує обставини справи, до яких ця норма повинна застосовуватись, який висновок виклав апеляційний суд з цього питання та не обґрунтував, в чому полягає незгода з ним.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до незгоди із позицією судів першої та апеляційної інстанції у цій справі з посиланням при цьому на обставини, яким суди надавали оцінку, й по суті зводяться лише до їх переоцінки. Такі доводи не є належним правовим обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Узагальнюючи наведене, оскільки заявником не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження, тому, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтями 185, 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Київської міської ради на додаткове рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 травня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 15 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, треті особи: державний нотаріус Другої Київської державної нотаріальної контори Ткач Ольга Аркадіївна, ОСОБА_2 про визнання права власності на спадкове майно вважати неподаною та повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков