Провадження № 2/761/736/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року Шевченківський районний суд міста Києва у складі:

головуючого судді - Савчук Ю.Н.,

за участю секретаря судового засідання - Фортуни М.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Першої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу міста Києва Сердцевич Ольга Володимирівна про усунення перешкод у володінні і розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, припинення права власності, знесення об`єкта самочинного будівництва та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан,

В С Т А Н О В И В :

Київська міська рада звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа державний реєстратор Першої Київської державної нотаріальної контори Сердцевич О.В. про усунення перешкод у володінні і розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, припинення права власності, знесення об`єкта самочинного будівництва та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан.

Зазначала, що за результатами здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель, що перебувають у власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що державним реєстратором Першої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Сердцевич О.В. зареєстровано право приватної власності на об`єкт нерухомого майна, а саме: гараж № НОМЕР_1 загальною площею 17,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 . Підставою для державної реєстрації права власності було Свідоцтво про право на спадщину за законом № 11-46 від 12.03.2021року. Водночас згідно з даними реєстрових книг КП Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» реєстрація права власності на гараж проведена за ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колєсником С.А. 25.12.1997 № 5430. Зазначений об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :91:157:0005 за адресою: АДРЕСА_1 .

Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста Києва, жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво ні ОСОБА_1 , ні іншим особам у власність чи користування не приймала.

Дані факти дають підстави вважати, що первісний власник гаража здійснив самочинне будівництво об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності територіальній громаді м. Києва та на підставі неналежних документів здійснив реєстрацію самочинно збудованого нерухомого майна.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво не змінює правовий режим такого будівництва. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнано за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, за рішенням суду лише уразі надання земельної ділянки у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно.

Ні відповідач, ні попередні власники нерухомого майна не звертались до Київської міської ради для оформлення права власності чи права користування земельною ділянкою.

Виходячи з принципу правової єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки суб`єктом права власності на землю є територіальна громада міста Києва, лише Київська міська рада набуває право власності на збудовані на земельній ділянці об`єкти.

Ураховуючи вищевикладене, рішення державного реєстратора Першої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Сердцевич О.В. є незаконним та таким, що прийняте з порушенням норм законодавства з питань вчинення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і підлягає скасуванню.

Наявність на земельній ділянці об`єкта самочинного будівництва перешкоджає Київській міській раді у реалізації від імені територіальної громади правомочностей власника.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив усунути перешкоди у володінні та розпорядженні земельною ділянкою, визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора Першої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Сердцевич О.В. про реєстрацію права власності, припинити право власності та знести об`єкт самочинного будівництва.

Відповідач своє процесуальне право на подання відзиву на позовну заяву не реалізував.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.05.2025 року відкрито провадження у справі та визначено проводити її розгляд за правилами загального позовного провадження.

08.08.2025 року позивачем подано додаткові пояснення у справі, у яких зазначив, що рішенням виконавчого комітету Київської міської ради від 07.06.1976 року № 545/22 було відведено земельну ділянку площею 0,3 га виконкому Шевченківської райради депутатів трудяших по Киянівському провулку під влаштування відкритої автостоянки для машин індивідуального користування з встановленням металевих гаражів боксів. В подальшому виконком Шевченківської райради депутатів трудяших прийняв рішення № 1071 від 10.08.1976 року про передачу земельної ділянки автокооперативу «Киянівський» для установки металевих гаражів. 24.04.2003 року Київською міською радою було прийнято рішення № 411/571 про припинення Шевченківській РДА право користування земельною ділянкою площею 0,27 га для, відведеною відповідно до рішення від 07.06.1976 року № 545/22. Водночас зазначеним рішенням відбулася передача вказаної земельної ділянки ТОВ «Елітне житло» у короткострокову оренду для будівництва житлового будинку з підземним паркінгом.

Металеві гаражі є тимчасовими спорудами, не мають статусу нерухомого майна та, відповідно, право власності на них не підлягає державній реєстрації. Разом з тим гараж відповідача має фундамент, а відтак є незаконно побудованим, право власності на нього зареєстровано неправомірно. Первісний власник мав статус члена гаражно-будівельного кооперативу «Киянівський» і був власником гаража № НОМЕР_1 . Однак вказані документи не надають право на користування земельною ділянкою. Спірна земельна ділянка була передана Автокооперативу «Киянівський» в той час, коли статут автокооперативу по будівництву та експлуатації особистих гаражів «Киянівський» не містить положень про правонаступництво автокооперативу «Киянівський». Крім того, чинним на той час законодавством було передбачено надання земельних ділянок у вторинне користування, докази чого у матеріалах справи відсутні. За змістом ст.125 ЗК України, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин було встановлено неможливість використання земельної ділянки без документа, що посвідчує так право. Довідка гаражно-будівельного кооперативу «Киянівський» не є документом, який надає право на користування земельною ділянкою. Таким чином позивач вважає, що ні ГБК «Киянівський», ні відповідач, ні будь-які інші особи, не мають дозвільних документів на законне розміщення гаража.

Відповідно до ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 14.10.2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.

Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, подав заяву про розгляд справи за його відсутності.

Державний реєстратор Першої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Сердцевич О.В. у судове засідання не з`явилася, в матеріалах справи наявні заява про розгляд справи за її відсутності.

Суд, відповідно до ст. 223 ЦПК України ухвалив розглядати справу за відсутності вказаних учасників справи.

Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази у їх сукупності, дійшов наступного висновку.

Судом установлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 07.04.2023 року та Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №247917114 від 12.03.2021 року право власності на гараж площею 17,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 зареєстроване за ОСОБА_1 12.03.2021 року.

Підставою для державної реєстрації права власності було свідоцтва про право на спадщину за законом серії 11-46 від 12.03.2021 року, видане Першою Київською державною нотаріальною конторою.

Зазначений об`єкт нерухомого майна розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :91:157:0005 за адресою: АДРЕСА_1 .

Київська міська рада, як єдиний розпорядник земель комунальної власності міста Києва, жодних рішень щодо передачі земельної ділянки під будівництво ні ОСОБА_1 , ні іншим особам у власність чи користування не приймала.

Рішенням виконавчого комітету Київської міської ради від 07.06.1976 року № 545/22 було відведено земельну ділянку площею 0,3га виконкому Шевченківської райради депутатів трудяших по Киянівському провулку під влаштування відкритої автостоянки для машин індивідуального користування з встановленням металевих гаражів боксів.

10.08.1976 року Виконкомом Шевченківської райради депутатів трудяших прийнято рішення № 1071 про передачу земельної ділянки автокооперативу «Киянівський» для установки металевих гаражів.

24.04.2003 року Київською міською радою було прийнято рішення № 411/571 про припинення Шевченківській РДА право користування земельною ділянкою площею 0,27 га для, відведеною відповідно до рішення від 07.06.1976 року № 545/22.

Позивач, обґрунтовуючи позов до відповідача, вказував на те, що рішення про передачу спірної земельної ділянки для побудови гаражу Київська міська рада не приймала, у зв`язку з чим, позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та зобов`язати відповідача знести об`єкт самочинного будівництва та привести земельної ділянки у придатний для використання стан.

Судом встановлено, що 07.06.1976 р. Київська міська рада депутатів трудящих в особі її виконавчого комітету відвела виконавчому комітету Шевченківської районної Ради трудящих м. Києва земельну ділянку площею 0,3 га за адресою: АДРЕСА_1 під влаштування відкритої автостоянки з встановленням металевих гаражів-боксів.

24.04.2003 р. Київська міська рада прийняла рішення № 411/571, пунктом 12 якого вирішила:

- припинити Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації право користування земельною ділянкою площею 0,27 га, відведеною відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07.06.1976 р. від 545/22 "Про відведення земельної ділянки Шевченківської райради депутатів трудящих по Киянівському провулку під влаштування відкритої автостоянки для машин індивідуального користування з встановленням металевих гаражів-боксів" у зв`язку з добровільною відмовою від цих земель (лист-згода від 28.03.2003 р. № 01/37-1550) і віднести зазначену земельну ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови;

- передати ТОВ "Елітне житло" у короткострокову оренду строком на 3 роки земельну ділянку площею 1,97 га для будівництва житлового будинку з підземним паркінгом за адресою: АДРЕСА_1 , у тому числі: - площею 1,7 га - за рахунок земель міської забудови, площею 0,27 га - за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови;

- визнати таким, що втратило чинність, рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих № 545/22 від 07.06.1976 р. "Про відведення земельної ділянки виконкому Шевченківської райради депутатів трудящих по Киянівському провулку під влаштування відкритої автостоянки для автомашин індивідуального користування з встановленням металевих гаражів-боксів".

Пунктом 8 рішення № 125/1335 від 18.03.2004 р. Київська міська рада вирішила:

- договір оренди земельної ділянки № 91-6-00177 від 21.10.2003 р. ТОВ "Елітне житло" розірвати за згодою сторін та перевести зазначену земельну ділянку до земель запасу житлової та громадської забудови;

- затвердити проект відведення земельної ділянки ТОВ "Мегаград" для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу з об`єктами житлово-громадського та готельно-офісного призначення у пров. Киянівському, 13-21 у Шевченківському районі м. Києва.

- передати ТОВ "Мегаград" в довгострокову оренду строком на 10 років земельну ділянку загальною площею 5,58 га для будівництва, експлуатації та обслуговування багатофункціонального комплексу з об`єктами житлово-громадського та готельно-офісного призначення у пров. Киянівському, 13-21 у Шевченківському районі м. Києва, у тому числі: - площею 1,97 га - за рахунок земель запасу житлової та громадської забудови; - площею 3,61 га - за рахунок земель міської забудови.

У січні 2008 р. Автокооператив по будівництву та експлуатації особистих гаражів "Киянівський" (далі Автокооператив "Киянівський") звернувся до господарського суду м. Києва з позовом до Київської міської ради, Головного управління земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації, ТОВ "Мегаград", за участю третьої особи - Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про: визнання за Автокооперативом "Киянівський" права користування земельною ділянкою площею біля 0,3 га по АДРЕСА_1; визнання недійсним пункту 12 рішення Київської міської ради від 24.04.2003р. № 411/571; визнання недійсним пункту 8 рішення Київської міської ради від 18.03.2004р. № 125/1335; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки ВВК № 525312 від 09.11.2004 р., укладеного між Київською міською радою та ТОВ "Мегаград".

Рішенням господарського суду м. Києва від 14.07.2008 р. позовні вимоги задоволені частково. За апеляційною скаргою ТОВ "Мегаград" Київський апеляційний господарський суд, переглянувши рішення господарського суду м. Києва від 14.07.2008 р. в апеляційному порядку, постановою від 27.11.2008 р. скасував його, та прийняв нове рішення, у задоволенні позовних вимог відмовив повністю.

Вказана постанова Київського апеляційного господарського суду від 27.11.2008 р. у справі № 6/76и залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 07.04.2009 р.

Відповідно до ч. 4 та ч. 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч. 5 ст. 124 Конституції України, ч. 1 ст. 18 ЦПК України).

Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.

Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішення; судове рішення набрало законної сили; у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/14 (провадження № 12-144гс18) зазначила, що преюдиційне значення у справі надається обставинам, встановленим судовим рішенням, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиційне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особи, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиційні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.

Вказаного висновку дійшов також Верховний Суд в постанові від 09.06.2022 р. у справі № 520/9588/16-ц.

У вказаній справі встановлено наступне: «Статтею 141 Земельного кодексу України передбачені підстави припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою (пункт а) вказаної норми. Відповідно до пунктів 3,4 статті 142 Земельного кодексу України припинення права постійного користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки. Власник земельної ділянки на підставі заяви землекористувача приймає рішення про припинення права користування земельною ділянкою, про що повідомляє органи державної реєстрації. Зі змісту вказаної норми вбачається, що добровільна відмова це припинення за власною волею права користування та права власності на земельну ділянку. Зі змісту оскаржуваного рішення Київської міської ради № 411/571 від 24 квітня 2003 року припинено Шевченківській районній у м. Києві державній адміністрації право користування земельною ділянкою площею 0,27 га, відведеною їй відповідно до рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 07 червня 1976 року від 545/22 у зв`язку із добровільною відмовою. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Зі змісту ч. 3 цієї статті вбачається, що приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї та державної реєстрації забороняється. Під час здійснення апеляційного провадження, судом апеляційної інстанції було встановлено, що позивач (Автокооператив "Киянівський") не був особою, наділеною правом користування земельною ділянкою, отже його права не могли бути порушені внаслідок прийняття рішень Київської міської ради від 18 березня 2004 року та 24 квітня 2003 року. Позивачем не надано доказів звернення до компетентних органів з приводу отримання земельної ділянки та її оформлення у встановленому законом порядку. Крім того, під час здійснення апеляційного провадження судом було встановлено, що майно, яке знаходиться на спірній земельній ділянці є рухомим майном.».

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У свою чергу, у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Таким чином, суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Позивач звернувся до суду з позовом, оскільки Київською міською радою жодних рішень щодо передачі земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 під будівництво жодним фізичним чи юридичним особам у власність чи користування не приймалось, а відповідачем самовільно зайнято земельну ділянку комунальної власності, що порушує право комунальної власності територіальної громади м. Києва в особі Київської міської ради.

За ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Згідно ст. 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

За ст. 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Право на будівництво нерухомого майна (забудову) мають власники земельних ділянок (ст. 90 Земельного кодексу України), землекористувачі (ст. 95 Земельного кодексу України), особи, які набули право користування чужою земельною ділянкою (суперфіцій) за договором із власником земельної ділянки, або з інших передбачених законом підстав.

Судом встановлено, що згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 31.01.2024 року, номер довідки 363953256 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :91:157:0005 зареєстровано за територіальною громадою міста Києва в особі Київської міської ради. Відповідна реєстрація з внесенням відповідного запису 27 грудня 2022 року.

На вказаній земельній ділянці розташований гараж № НОМЕР_1 загальною площею 17,3 кв.м., який було було відчужено попереднім власником на користь ОСОБА_2 та в подальшому успадковано ОСОБА_1 .

Докази передачі земельної ділянки з кадастровим номером :91:157:0005 під будівництво первісному власнику та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.

Рішенням виконкому Шевченківської райради депутатів трудяших № 1071 від 10.08.1976 року було передано земельну ділянку автокооперативу «Киянівський» для установки металевих гаражів.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності - одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення.3. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до Закону України "Про благоустрій населених пунктів". Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Відповідно до ч.2 ст.21 Закону України «Про благоустрій населених пунктів», мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об`єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи);сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством.

Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об`єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, норм і правил.

Водночас, згідно з пунктом 2.1 Правил утримання зелених насаджень у населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 10.04.2006 № 105, зареєстрованими в Міністерстві юстиції України 27.07.2006 за № 880/12754, до малих архітектурних форм у зеленому господарстві віднесено штучні архітектурно-об`ємні елементи садово-паркової композиції: альтанки, бесідки, ротонди, перголи, трельяжі, арки, кіоски, павільйони, палатки, знаки, які об`єднані загальним художнім задумом, що виконують утилітарні та декоративні функції, садово-паркові меблі, обладнання ігрових та господарських майданчиків, декоративні вази, паркові скульптури, урни, питні фонтанчики тощо.

Не підлягають державній реєстрації речові права тимчасові споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення.

Отже, металеві гаражі є тимчасовими спорудами, не мають статусу нерухомого майна та, відповідно, право власності на них не підлягає державній реєстрації. Разом з тим гараж відповідача має фундамент, а відтак є незаконно побудованим, право власності на нього зареєстровано неправомірно.

Відповідно до положень статті 22 Земельного кодексу Української РСР від 1970 приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Також, згідно з приписами статті 22 Земельного кодексу Української РСР від 1990 право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право.

Роз`ясненням Держгеокадастру від 03.06.2021 встановлено документи, які підтверджують наявність у громадянина права користування, зокрема: державні акти на право постійного користування земельними ділянками (стаття 23 ЗК України в редакції 1992 року, первісна редакція стаття 126 чинного ЗК України), державні акти на право володіння землею (стаття 23 ЗК УРСР 1990 року), записи в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій, записи в погосподарських книгах сільських рад, записи в реєстрових книгах виконавчих комітетів міських і сільських рад (стаття 20 ЗК УРСР 1970 року).

Перш ніж власник - член гаражно-будівельного кооперативу зможе оформити документи на свій особистий гараж, кооперативом повинні бути оформлені відповідні документи, що свідчать про їх законне будівництво та оформлене право власності чи оренди на земельну ділянку або право постійного користування нею і дозвіл на будівництво гаражів.

Умовами отримання права власності на гараж, розташований у гаражному кооперативі є: гаражний кооператив зареєстровано як юридичну особу; відомості про наявний гаражний кооператив внесені до Реєстру прав власності на нерухоме майно; зареєстроване речове право на земельну ділянку, на якій розташований кооператив; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; перелік фізичних та юридичних осіб, кошти яких залучалися для будівництва, або затверджений загальними зборами кооперативу список членів кооперативу; документ, що підтверджує прийняття об`єкта в експлуатацію.

Вказані документи необхідні для оформлення права власності автовласника на гараж.

Для реєстрації права власності на гараж члену кооперативу необхідно мати наступні документи: паспорт та ідентифікаційний код майбутнього власника гаража; документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси; належним чином завірена копія акта про передачу землі для використання гаражним кооперативом; документ, що підтверджує прийняття об`єкта в експлуатацію, у разі якщо будівництво об`єкта здійснювалося після 5 серпня 1992 року; довідку кооперативу про членство особи в кооперативі та внесення таким членом кооперативу пайового внеску в повному обсязі; технічний паспорт на гараж з Бюро технічної інвентаризації.

Водночас, суд зазначає, що розпорядженням Київської міської державної адміністрації від 02.10.1996 № 1563 «Про затвердження тимчасового Порядку видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна» особа, яка набула право власності на майно, повинна була належним чином оформити свідоцтво про право власності на гараж, для подальшого (належного) розпорядження ним.

Відповідно до підпункту 2.5 пункту другого зазначеного Розпорядження, Об`єктами нерухомого майна, на які оформлюється право власності з видачею свідоцтв, є, зокрема, дачі, садові будинки, гаражі.

Пунктом 7 Розпорядження встановлено, що функцією структурних підрозділів місцевих органів державної виконавчої влади при видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме Управління земельних ресурсів є: - оформлення свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна, підтверджує наявність існуючих документів про надання земельних ділянок в користування або власність та їх чинність; - у разі відсутності документів надає довідку про стан оформлення документів, які посвідчують право користування або власності земельними ділянками, на яких розміщені об`єкти нерухомого майна, або інформацію про реєстрацію земельної ділянки по матеріалах інвентаризації меж землекористувань в м. Києві; - присвоює ідентифікаційний код об`єкта нерухомого майна, виходячи з коду земельної ділянки згідно з земельно-кадастровою інформацією.

Згідно з пунктом 10.3 та 10.9 Розпорядження, серед документів які необхідні для видачі свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна є, зокрема: правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності заявника на зазначений об`єкт; належно оформлені міським бюро технічної інвентаризації не раніш, ніж 3 роки тому, технічний паспорт та поповерхові плани будинку; документи, які підтверджують право власності або користування земельною ділянкою, на якій розташований об`єкт; рішення органу державної виконавчої влади про надання дозволу на будівництво або реконструкцію об`єкту; акт державної комісії про прийняття об`єкту в експлуатацію.

У випадку, якщо особа є членом гаражних і дачних кооперативів, колективів і індивідуальних забудовників малоповерхового і котеджного будівництва, які побудували гаражі, дачі та котеджі згідно з чинним законодавством, подається рішення або розпорядження органу державної виконавчої влади про відведення земельної ділянки.

У зв`язку з відсутністю у першого набувача та гаражного кооперативу "КИЯНІВСЬКИЙ" права власності на земельну ділянку, незаконно набувши право власності на об`єкт нерухомого майна, він не міг розпоряджатись спірним майном, зокрема шляхом передачі його іншій стороні, а саме, шляхом укладення договору купівлі-продажу (аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 10.05.2018 у справі № 910/15993/16 та від 06.11.2019 у справі № 910/14328/17).

Відповідно до ч. 1-3 ст. 376 ЦК України відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проекту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

У п. 12 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами ст. 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснено, що у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 28.04.2022 р., право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 376 та ст. 1218 ЦК, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (постанова Верховного Суду від 28.04.2022 р. у справі № 359/9695/17, провадження № 61-18743св20).

Враховуючи, що матеріали справи не містять жодних правовстановлюючих документів на підтвердження права власності або права користування спірною земельною ділянкою, гараж № НОМЕР_1 (який розташований на земельній ділянці) є самочинним будівництвом.

При цьому, укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна, і здійснення інших правочинів щодо самочинно збудованого нерухомого майна, а також здійснення відносно нього державної реєстрації прав, не змінюють правовий статус нерухомості як самочинно збудованої.

За змістом с.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд, об`єкта незавершеного будівництва, щодо якого зареєстровано право власності/спеціальне майнове право, переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Оскільки попереднім власником гаража земельна ділянка, на якій він розміщений, ані на праві власності, ні на праві користування не належала, до відповідача як спадкоємця нерухомого майна (гаража) право власності чи право користування земельною ділянкою не перейшло.

Ст.120 ЗК України у редакції, чинній станом на момент набуття відповідачем права власності на нерухоме майно та ст.377 ЦК України було встановлено перехід права власності на земельну ділянку від відчужувача (попереднього власника) об`єкта нерухомого майна (жилого будинку (крім багатоквартирного), іншої будівлі або споруди), об`єкта незавершеного будівництва до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Однак вказане положення не поширюється на земельні ділянки державної та комунальної власності.

Крім того, у первісного власника земельної ділянки було відсутнє право власності чи право користування нею.

Отже, з набуттям позивачем права власності на гараж, який розташований на земельній ділянці комунальної форми власності, до нього, як до нового власника цього нерухомого майна, в силу положень статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, не перейшло право власності на спірну земельну ділянку так як продавець на момент укладення договору купівлі-продажу не мав права власності на цю земельну ділянку. (Постанова Верховного Суду України у справі № 127/10011/18 від 19.05.2020).

Аналогічний висновок міститься у Постанові Великої палати Верховного Суду від 20.07.2022 у справі № 910/5201/19, де зазначено, що за відсутності в попереднього власника такого нерухомого майна належним чином оформлених прав користування земельною ділянкою, на якій розміщено нерухоме майно, положення статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України в частині переходу прав на земельну ділянку до нового власника в тому ж обсязі застосуванню не підлягають.

За приписами ч.11 ст.120 ЗК України якщо об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), інша будівля або споруда), об`єкт незавершеного будівництва розміщений на земельній ділянці державної або комунальної власності, що не перебуває у користуванні, набувач такого об`єкта нерухомого майна зобов`язаний протягом 30 днів з дня державної реєстрації права власності на такий об`єкт звернутися до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, що належить йому на праві власності, у порядку, передбаченому статтями 118, 123 або 128 цього Кодексу. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, зобов`язаний передати земельну ділянку у власність або користування набувачу в порядку, встановленому цим Кодексом. Пропущення строку подання клопотання, зазначеного в абзаці першому цієї частини, не може бути підставою для відмови набувачу (власнику) такого об`єкта у передачі йому у власність або користування земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт.

При цьому, ані первісний власник гаража, ні ОСОБА_2 , ані ОСОБА_1 у передбаченому законом порядку до компетентних органів стосовно узаконення самочинно збудованого нерухомого майна не звертались, доказів надання їм у користування спірної земельної ділянки до суду не надано (протилежного судом не встановлено).

За відсутності будь-яких правовстановлюючих документів, які підтверджують право власності або право користування земельною ділянкою, за адресою: АДРЕСА_1 , збудовано нерухоме майно, а саме гараж (гаражний бокс) № НОМЕР_1 , що є самочинним будівництвом в розумінні статті 376 Цивільного кодексу України.

Позивач як власник земельної ділянки про передачу її у власність чи користування відповідачу заперечує. За таких обставин відповідно до ч.4 ст.376 ЦК України самочинне будівництво підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

Згідно з ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК України встановив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Так само кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 15 ЦК України.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01.12.2004 №18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права.

При цьому необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст. 76 ЦПК України доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача; порушення (невизнання або оспорювання) означеного права/інтересу відповідачем; належність обраного способу судового захисту (з точки зору адекватності порушення і спроможності його усунути та поновити (захистити) право або інтерес та закріплення положеннями діючого законодавства).

Тобто, вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Однак як особа, що здійснила самочинне будівництво, так і власник земельної ділянки, на якій здійснили самочинне будівництво, можуть набути самочинно збудоване майно у власність. Для цього їм необхідно дотримуватися чіткого алгоритму дій, передбаченого в ст. 376 ЦК України.

За обставин, коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна й не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

Отже, вимога позивача про припинення права власності не відповідає належному способу захисту, оскільки право власності цього суб`єкта на спірний об`єкт нерухомості не виникло (як і сам спірний об`єкт не виник як об`єкт права власності).

Як зауважила ВП ВС, можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені ст. 376 ЦК України.

Якщо позивач прагне захистити свої права, порушені внаслідок самочинного будівництва, він має право звернутися до суду з позовною вимогою, сформульованою відповідно до положень частин 4 або 5 ст. 376 ЦК України.

Тобто позивач у цій справі може подати позов про визнання права власності на спірний об`єкт нерухомості (ч. 5 ст. 376 ЦК України) або про знесення спірного об`єкта нерухомості (ч. 4 ст. 376 ЦК України).

У разі задоволення однієї із зазначених вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Водночас буде відновлено і стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна. Натомість заявлена позивачем у цій справі вимога вказаного не забезпечує. Постанова ВП ВС від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23)

Отже, у категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 року у справі № 916/1174/22 (провадження № 12-39гс23).

Верховний Суд неодноразово висловлював правову позицію про те, що позовні вимоги про визнання незаконними та скасування рішень про державну реєстрацію прав, визнання недійсними свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів, які заявлені саме у зв`язку зі здійсненням самочинного будівництва, є неефективними способами захисту (постанови Верховного Суду від 27 квітня 2022 року у справі № 521/21538/19, від 02 червня 2021 року у справі № 509/11/17, від 09 листопада 2022 року у справі №2-325/11, від 24 березня 2021 року у справі №200/2192/18, від 21 вересня 2022 року у справі №461/3490/18 та від 30 вересня 2022 року у справі №201/2471/20).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20).

Крім того,відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

За змістом п. 4 ч. 1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі: знищення майна.

Згідно з ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

П.75 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127(в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 серпня 2016 р. № 553) передбачено державну реєстрацію припинення права власності на закінчений будівництвом об`єкт чи об`єкт будівництва у зв`язку з його знищенням.

Таким чином, винесення судом рішення про знесення самочинного будівництва буде підставою для державної реєстрації припинення права власності на нерухоме майно у зв`язку із його знищенням та призведе до відновлення порушених прав позивача без застосування додаткових способів захисту у вигляді скасування державної реєстрації та припинення права власності.

Оскільки позивачем обрано неналежний спосіб захисту своїх прав, правові підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора Першої Київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу Сердцевич О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 12.03.2021 року №57049306 на об`єкт нерухомого майна: гараж № НОМЕР_1 загальною площею 17,3 кв.м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 відсутні.

Щодо позовних вимог Київської міської ради до ОСОБА_1 про знесення самочинного будівництва та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.

У комунальній власності перебувають:

а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності;

б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування;

в) землі та земельні ділянки за межами населених пунктів, що передані або перейшли у комунальну власність із земель державної власності відповідно до закону.

Громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону (абз. 1 ч. 1 ст. 116 ЗК України).

За змістом ст. ст. 123, 124 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування, а також передача таких земельних ділянок в оренду здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Отже, єдиною підставою для громадян та юридичних осіб набуття права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності, є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України)

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Доказів того, що спірна земельна ділянка була надана для будівництва гаражу на підставі відповідного рішення органу місцевого самоврядування, відповідачем суду не надано.

Крім того, Земельним кодексом України (в редакції від 15.03.1991 зі змінами та доповненнями) в статті 22 було передбачено, що приступати до користування наданою земельною ділянкою до встановлення відповідними землевпорядними органами меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і видачі документа, який засвідчує право користування землею, забороняється.

Подібні правові приписи містились і в статті 125 ЗК України від 25.10.2001 (в редакції до 05.03.2009) де було також наголошено, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації.

Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється.

З 05.03.2009 ст. 125 ЗК України викладена у новій редакції та відповідно до якої право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Отже, в контексті спірних правовідносин та за змістом наведених норм законодавець пов`язує момент виникнення права власності та користування земельною ділянкою з необхідністю отримання відповідних документів, що посвідчують право на землю та державною реєстрацію такого права.

Водночас, відповідних правовстановлюючих документів на землю та подальшої державної реєстрації права власності або користування спірною земельною ділянкою відповідачем суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (ч. 1 ст. 373 ЦК України). Елементом особливої правової охорони землі є норма частини другої статті 14 Конституції про те, що право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону; право власності на землю гарантується Конституцією України (ч. 2 ст. 373 ЦК України).

Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення (ч. 4 ст. 373 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам.

Згідно із ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Отже, правовий режим самочинного будівництва врегульовано статтею 376 ЦК України. Норми зазначеної статті є правовим регулятором відносин, які виникають у зв`язку із здійсненням самочинного будівництва.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/23 провадження № 12-39гс23 звернула увагу на те, що ст. 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18).

З огляду на викладене, самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Для захисту порушених прав Київська міська рада у позовних вимогах до ОСОБА_1 визначилася зі способом захисту порушених прав шляхом зобов`язання відповідача знести об`єкт самочинного будівництва та привести земельну ділянку у придатний для використання стан.

Суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 01 жовтня 2019 року у справі № 910/3907/18 (провадження № 12-46гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна.

Відповідно до ч.ч. 3 - 5 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15.11.2023 у справі № 916/1174/23 провадження № 12-39гс23 вказала на те, що спір щодо подальшої юридичної долі самочинно побудованого майна вирішується виключно відповідно до статті 376 ЦК України, тобто за вимогами про знесення такого майна або про визнання права власності на таке майно.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і не закріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства (постанови від 04.12.2018 у справі № 910/18560/16, від 03.04.2019 у справі № 921/158/18, від 22.06.2021 у справі № 200/606/18, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19, від 20.07.2022 у справі № 923/196/20)).

Згідно з вказаним принципом особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 у справі № 263/6022/16-, від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19 від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Крім того, не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 від 20.07.2022 у справі № 923/196/20).

Отже, застосування положень ч.ч. 3-5 ст. 376 ЦК України призводить до вирішення спору між особою - власником земельної ділянки та особою, що здійснила самочинне будівництво, і, зокрема, захищає права власника земельної ділянки.

Відтак, ураховуючи правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 916/1174/22, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно,

Оскільки належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права є належним та ефективним способом захисту порушеного права.

При цьому, застосування обраного позивачем способу захисту порушеного права призведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду, що, в свою чергу, відповідає принципу процесуальної економії, відповідно до якого застосування судом того чи іншого способу захисту має забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Позивачем заявлялися дві позовні вимоги немайнового характеру, а відтак за вказаними вимогами слід сплачувати судовий збір як за дві окремі вимоги.

Згідно із ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2023 рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу з 01 січня 2023 року встановлено у розмірі 2684 грн.

Позивачем при поданні позовної заяви сплачено 5368 грн. судового збору (2684 грн.х2)

Однак, з врахуванням часткового задоволення судом позову з відповідача на користь позивача підлягає сплаті судовий збір пропорційно до задоволених вимог у розмірі 2684 грн.

Керуючись ст. ст. 2, 4, 12, 13, 76-82, 223, 258-259, 263-265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України -

У Х В А Л И В :

Позов Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Державний реєстратор Першої київської державної нотаріальної контори Київського міського нотаріального округу міста Києва Сердцевич Ольга Володимирівна, про усунення перешкод у володінні і розпорядженні земельною ділянкою шляхом скасування рішення про державну реєстрацію права власності, припинення права власності, знесення об`єкта самочинного будівництва та приведення земельної ділянки у придатний для використання стан - задовольнити частково.

Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) знести об`єкт самочинного будівництва: гараж № НОМЕР_1 , загальною площею 17.3 кв.м та повернути Київській міській раді земельну ділянку під зазначеним об`єктом нерухомого майна, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 у межах земельної ділянки з кадастровим номером :91:157:0005 з приведенням її у придатний для використання стан.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ) 2684 грн. судового збору.

У задоволенні позову Київської міської ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 36, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про визнання протиправним та скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, припинення права власності - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Київського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 05.03.2026 року.

Суддя