ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/203/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Приходько Л. А.,

суддів: Базіль Л.В.,

Бездрабко В.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

відповідач ОСОБА_3 ,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 18 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кузьміної О.І.,

встановив:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 17 квітня 2003 року між ним та ОСОБА_2 укладено договір відповідно до умов якого ОСОБА_2 продав йому майнові права на двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Умовами договору сторони погодили ціну квартири у розмірі 16 510,00 грн. Також сторони погодили, шо право на реєстрацію квартири в бюро технічної інвентаризації у покупця виникає після оплати квартири, яка має бути здійснена протягом року, і до цього часу продавець має право проживати у квартирі.

Тобто, позивач вважає, що вказані умови договору свідчать про погодження між сторонами купівлі-продажу квартири.

В подальшому, а саме 01листпада 2026 року, він здійснив погашення заборгованості за договором шляхом заліку зустрічних однорідних вимог, що підтверджується актом заліку зустрічних вимог.

На прохання продавця він не здійснив реєстрацію квартири в органах БТІ, оскільки ОСОБА_2 запевнив його, що має намір в подальшому викупити вказану квартиру у нього.

Незважаючи на зазначені обставини, позивач вважає, що він набув право власності на квартиру, оскільки чинне на той час законодавство передбачало набуття права власності з моменту передачі речі і не ставило в залежність набуття такого права від реєстрації прав в органах державної влади.

Згодом, а саме в квітні 2019 року, позивач дізнався, що придбана ним квартира на підставі договору дарування від 05 грудня 2003 року була подарована матері відповідача ОСОБА_4 , яка ІНФОРМАЦІЯ_1 померла, спадкоємцями після смерті якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ( чоловік померлої доньки спадкодавиці).

Посилаючись на те, що дії відповідача ОСОБА_2 щодо укладення 05 грудня 2003 року договору дарування суперечать вимогам законодавства, порушують його законні права та інтереси, позивач просив суд визнати недійсним договір дарування від 05 грудня 2003 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу.

Ухвала мотивована тим, що оскільки позивач не виконав вимоги ухвали суду від 11 грудня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, позов вважається неподаним та підлягає поверненню позивачу на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України.

25 грудня 2025 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, спрямувавши її безпосередньо на адресу Херсонського апеляційного суду, в якій, посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали Херсонського міського суду Херсонської області від 18 грудня 2025 року, просить її скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник зазначив, що під час звернення до суду ним були повністю дотримані вимоги закону, оскільки подана позовна заява повністю відповідає вимогам процесуального закону, а саме:

- в тексті позовної заяви є посилання на фактичні обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги;

- в тексті позовної заяви надано правову оцінку вказаним обставинам, з посиланням на відповідні норми законодавства, чинного на момент укладення договору;

- в тексті позовної заяви є посилання на докази, якими він обґрунтовує позовні вимоги.

Крім того, щодо визначення кола учасників справи апелянтом зазначено, що він керувався тими обставинами, що саме ОСОБА_2 був особою, який ініціював укладення договору дарування з ОСОБА_4 , яка на момент подання позову померла, а її правонаступниками у спірних правовідносинах є спадкоємці її діти: син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_5 , яка також померла і право спадкування перейшло до її чоловіка ОСОБА_3 .

Також апелянт зазначав, що про наявність будь-яких інших заінтересованих осіб йому не відомо, при тому що право визначення кола відповідачів у справі є виключним правом позивача і на стадії прийняття позовної заяви суд е має процесуальних підстав вимагати від позивача залучати ту чи іншу особу.

Правом на подання відзиву відповідачі не скористалися.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові), розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищезазначене, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, виходячи з наступного.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач не виконав вимоги ухвали суду від 11 грудня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, позов вважається неподаним та підлягає поверненню позивачу на підставі ч.3 ст.185 ЦПК України.

Колегія суддів не може погодитися з даним висновком суду з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним договору.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що предметом спору є скасування договору дарування, укладеного 05 грудня 2003 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 щодо квартири АДРЕСА_2 , право на яке у позивача (на його думку) виникло внаслідок укладення між ним та ОСОБА_2 договору від 17 квітня 2003 року (а.с.1-2).

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху у зв`язку з її невідповідністю вимогам ч.5 ст.175 ЦПК України, а саме: позивачем не викладено обставин, якими він обгрунтовує свої вимоги та не зазначено доказів на підтвердження всіх обставин, у тому числі укладення оспорюваного договору між відповідачем та іншою особою. Крім того, позивачем не залучено до участі у справі всіх заінтересованих осіб та не надано позовної заяви та копії матеріалів для вказаних осіб (а.с.13).

17 грудня 2025 року на виконання вимог ухвали суду від 11 грудня 2025 ОСОБА_1 подано заяву про усунення недоліків позовної заяви. В заяві було зазначено, що на переконання позивача подана ним позовна заява повністю відповідає вимогам процесуального закону, а саме:

- в тексті позовної заяви є посилання на фактичні обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги;

- в тексті позовної заяви надано правову оцінку вказаним обставинам, з посиланням на відповідні норми законодавства, чинного на момент укладення договору;

- в тексті позовної заяви є посилання на докази, якими він обґрунтовує позовні вимоги.

Крім того, щодо визначення кола учасників справи позивачем зазначалося, що він керувався тими обставинами, що саме ОСОБА_2 був особою, який ініціював укладення договору дарування з ОСОБА_4 , яка на момент подання позову померла, а її правонаступниками у спірних правовідносинах є спадкоємці її діти: син ОСОБА_2 та донька ОСОБА_5 , яка також померла і право спадкування перейшло до її чоловіка ОСОБА_3 .

Також позивач вказував, що про наявність будь-яких інших заінтересованих осіб йому не відомо, при тому що право визначення кола відповідачів у справі є виключним правом позивача і на стадії прийняття позовної заяви суд не має процесуальних підстав вимагати від позивача залучати ту чи іншу особу (а.с.21).

18 грудня 2025 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області позовну заяву ОСОБА_1 визнано неподаною та повернуто позивачу, з посиланням на невиконання у повному обсязі вимог, зазначених в ухвалі суду від 11 грудня 2025 року про залишення позовної заяви без руху, а саме не зазначення доказів на підтвердження всіх обставин, у тому числі укладення оспорюваного договору між відповідачем та іншою особою (а.с.24).

Згідно з положеннями статтей 185-187 ЦПК України, суддя, отримавши позовну заяву, перевіряє дотримання позивачем вимог статей 175 і 177 ЦПК України щодо форми та змісту позовної заяви.

Статтею 175 ЦПК України встановлено ряд вимог, яким повинна відповідати позовна заява.

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них.

Згідно частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху ( частина друга статті 185 ЦПК України).

Відповідно до статті 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175, 177 ЦПК України, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

У статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

У частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягується до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

У пункті 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 304/284/18 (провадження № 14-517цс19) зазначено, що «належним відповідачем має бути така особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги. Суд захищає порушене право чи охоронюваний законом інтерес позивача саме від відповідача (близькі за змістом висновки сформульовані у пункті 7.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17). Якщо позовна вимога заявлена до особи, яка не є учасником спірних правовідносин (тобто, не до тієї особи, яка має відповідати за цією вимогою), така особа є неналежним відповідачем».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Разом із тим, наведені роз`яснення Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц судом першої інстанції в повній мірі враховані не були.

Отже, позивач при подачі позову на власний розсуд визначився зі складом учасників судового процесу зазначивши певних фізичних осіб у якості відповідачів, що передбачено статтею 175 ЦПК України, відтак, у суду першої інстанції не було передбачених законом підстав для залишення позовної заяви без руху з цих підстав.

Крім того, судом першої інстанції не враховано те, що за змістом статтей 13, 175 ЦПК України позивач на власний розсуд обґрунтовує свої вимоги з викладом відповідних обставин та зазначенням доказів, що підтверджують такі обставини.

Питання щодо якості такого викладу (підставність, чіткість, обґрунтованість, доведеність), оцінка таким обставинам, а також наявність чи відсутності порушення прав заявника судом не може вирішуватись на стадії відкриття провадження у справі чи вирішення питання про прийняття заяви.

Встановлення судом невідповідності зазначених у позовній заяві (заяві, скарзі) обставин чи доказів на підтвердження позовних вимог, неточності формулювань позовних вимог, їх неузгодження із способами захисту порушеного права, недоведеності підстав позову за позовною вимогою - не є перешкодою для розгляду справи, оскільки це може бути підставою для відмови в задоволенні позову (заяви) по суті, а не для визнання позовної заяви неподаною та її повернення.

Суд першої інстанції під час розгляду не позбавлений права з`ясувати усі необхідні обставини у справі, дослідити достатність та допустимість наданих позивачем доказів, в тому числі щодо поданих чи не поданих тих чи інших доказів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 надав докази та обґрунтування позову, які він вважав за необхідне подати та які, на його переконання, підтверджують обставини, на які він посилається. За таких обставин, суду належить розглядати спір на підставі доказів, які наявні в матеріалах справи.

Крім того, судом першої інстанції під час постановлення оскаржуваної ухвали, зокрема, зазначалося, що позивачем не зазначено доказів на підтвердження всіх обставин, у тому числі укладення оспорюваного договору між відповідачем та іншою особою. Проте, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем у позовні заяві зазначалося про відсутність у нього оскаржуваного договору дарування від 05 грудня 2003 року, такий договір знаходиться у відповідача.

Обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу «суд знає закон» (правова позиція Великої Палати Верховного Суду у постанові від 4 грудня 2019 року у справі №917/1739/17).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визначено право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Тому пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється право на суд, яке включає не лише право ініціювати провадження, а й право отримати вирішення спору судом.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 4 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

При застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом. Надмірний формалізм у трактуванні процесуального законодавства визнається неправомірним обмеженням права на доступ до суду як елемента права на справедливий суд згідно зі статтею 6 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 20 лютого 2014 року у справі «Шишков проти Росії», від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каванил`ес проти Іспанії», від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

У рішенні ЄСПЛ від 28 березня 2006 року у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine») (заява № 23436/03) зазначено, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду (рішення ЄСПЛ від 21 лютого 1975 року у справі «Golder v. theUnitedKingdom», серія A № 18, пункт 36), не є абсолютним; воно може бути обмеженим, особливо щодо умов прийнятності скарги. Однак право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та дотримуватися пропорційності між використаними засобами та досягнутими цілями (рішення ЄСПЛ від 29 липня 1998 року у справі «Guerin v. France», пункт 37).

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України та статтею 15 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Проте, повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 з мотивів невиконання ним вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, суд першої інстанції зазначеного вище до уваги не взяв, тому дійшов помилкового висновку про те, що позивачем не були усунуті недоліки позовної заяви.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що повернення позовної заяви з підстав, наведених судом першої інстанції, є формальним та сумнівним з точки зору дотримання права позивача на доступ до правосуддя, проголошеного статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції. При поверненні позовної заяви, суд першої інстанції виявив надмірний формалізм та непропорційність між застосованими засобами (повернення позовної заяви) та поставленою метою (реалізацією особою права на судовий захист).

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа без достатніх та розумних причин не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це становитиме порушення права, передбаченого статтею 6 Конвенції, на справедливий суд.

Крім того, виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень статті 15 ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі в спірних правовідносинах.

Отже, у суду першої інстанції не було обґрунтованих підстав повертати позовну заяву ОСОБА_1 , так як позивачу належним чином не було забезпечено реалізацію права на доступ до правосуддя, а тому оскаржуване судове рішення не може вважатися законним та обґрунтованим.

За таких обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, а висновок суду щодо повернення позовної заяви є необґрунтованим та не відповідає нормам діючого законодавства, тому відповідно до положень статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відповідності до статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції з передачею справи для продовження розгляду до цього ж суду, то розподіл сум судового збору, пов`язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи згідно із загальними правилами ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 18 грудня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.А.Приходько

Судді: Л.В.Базіль

В.О.Бездрабко