ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 759/23457/24

провадження № 61-13095св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі.

Позовну заяву обґрунтував тим, що 23 грудня 2020 року він уклав з ОСОБА_2 договір купівлі-продажу частки статутного капіталу Товариства з обмеженою відповідальністю «Біг Детейлінг» (далі - ТОВ «Біг Детейлінг») розміром 17 %. Згідно з умовами цього договору право власності на придбану частку в товаристві перейшло до покупця в момент підписання сторонами договору, про що був підписаний акт приймання-передачі частки в статутному капіталі ТОВ «Біг Детейлінг» від 23 грудня2020 року. Відповідно до пункту 3.1 цього договору покупну ціну продавець мав отримати від покупця протягом 3 років від дати підписання договору, а саме до 23 грудня 2023 року.

Зазначав, що станом на 27 грудня 2023 року він отримав від відповідача грошові кошти у розмірі 395,15 дол. США, а 14 серпня 2024 року направив на адресу відповідача претензію з вимогою сплатити суму боргу та штрафні санкції, проте така залишилася без виконання.

З огляду на викладене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства у розмірі 313 897,78 грн, інфляційні втрати у розмірі 15 335,31 грн, 3 % річних за порушення зобов`язання у розмірі 7 327,00 грн та штрафні санкції у розмірі 94 109,28 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року у складі судді П`ятничук І. В. позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі від 23 грудня 2020 року станом на 03 жовтня 2024 року у розмірі 313 897,78 грн, 3 % річних за період з 24 грудня 2023 року до 03 жовтня 2024 року у розмірі 7 327,00 грн, штраф у розмірі 94 109,28 грн, судовий збір у розмірі 4 153,34 грн, а всього 419 487,40 грн. В іншій частині заявлених позовних вимог відмовлено.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 порушив взяті на себе договірні зобов`язання з оплати придбаної за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, внаслідок чого у нього виник обов`язок зі сплати суми боргу та штрафних санкцій за порушення виконання грошового зобов`язання, передбачених умовами договору та нормам Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року у складі судді П`ятничук І. В. заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року залишено без задоволення.

Постановляючи вказану ухвалу, суд першої інстанції виходив із того, що у цій справі не встановлено наявності поважних причин неявки в судове засідання відповідача чи істотних доказів в обґрунтування заперечень проти вимог позивача, тому законні підстави для скасування оскаржуваного заочного рішення суду відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 22 квітня 2025 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу частки у статутному капіталі закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, апеляційний суд виходив із того, що оскільки спір у цій справі виник між двома фізичними особи з приводу виконання правочину купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, при цьому такий договір не є правочином у сімейних чи спадкових правовідносинах, то позовні вимоги у цій справі не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувану постанову апеляційного суду скасувати, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 квітня 2025 року залишити в силі.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 203/2501/15-ц та постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 925/1321/16 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що апеляційний суд:

- не звернув увагу на те, що відповідач у своїй апеляційній скарзі жодним чином не заперечував щодо рішення суду першої інстанції по суті спору;

- не врахував, що під корпоративними відносинами розуміють відносини, які виникають, змінюються та припиняються щодо корпоративних прав, що у цій справі не встановлено;

- проігнорував, що спір між сторонами у цій справі виник щодо виконання грошового зобов`язання і не стосується захисту позивачем своїх прав, пов`язаних з процедурою реалізації його корпоративного права, а тому справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

У листопаді 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначив про необґрунтованість та безпідставність доводів касаційної скарги, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 жовтня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.; судді які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 24 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Святошинського районного суду міста Києва матеріали справи № 759/23457/24 надано іншим учасникам справи строк для подання відзивів на касаційну скаргу.

17 листопада 2025 року матеріали справи № 759/23457/24 надійшли до Верховного Суду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на таке.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що 23 грудня 2020 року між ОСОБА_1 до ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу частки розміром 17 % статутного капіталу ТОВ «Біг Детейлінг».

Відповідно до пункту 1.1 договору, предметом договору є частка в розмірі 17 % статутного капітулу, що складає 51 000,00 грн в статутному капіталі ТОВ «Біг Детейлінг», що на момент укладення даного договору належить продавцю.

За домовленістю сторін договірна ціна купівлі-продажу частки в товаристві складає 8 000,00 дол. США та визначена сторонами із урахуванням реальної ринкової вартості частки (пункт 2.1 договору).

Відповідно до Акта приймання-передачі частки у статутному капіталі ТОВ «Біг Детейлінг» від 23 грудня 2020 року ОСОБА_1 передав, а ОСОБА_2 прийняв частку у статутному капіталі ТОВ «Біг Детейлінг» у розмірі 17,00 %, яка в грошовому еквіваленті становить 51 000,00 грн; сторони не мають один до одного матеріальних претензій у зв`язку з передачею зазначеної у Акті частки у статутному капіталі ТОВ «Біг Детейлінг».

Згідно з пунктом 2.2 договору вказана в пункті 2.1 договору покупна ціна є остаточною та повністю влаштовує обидві сторони та перегляду за будь-яких обставин ( в тому числі зміні ринкової вартості частки, зміні курсу долару, тощо) не підлягає.

Відповідно до пункту 2.3 договору, договірна ціна сплачується покупцем продавцю в гривні за курсом Національного банку України долара США до гривні в готівковій або безготівковій формі на реквізити, що надасть продавець.

Як визначено в пункті 3.1 договору покупну ціну продавець має отримати від покупця протягом 3 років від дати підписання даного договору, а саме до 23 грудня 2023 року.

Відповідно до пункту 8.2 договору, за кожен день прострочення не оплати покупної ціни, на покупця покладається штраф у розмірі 0,1 % від покупної ціни за кожен день такої прострочки.

Правове обґрунтування

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежовувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленим у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Для вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських і цивільних справ недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення складу учасників справи. Визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір. При визначенні предметної та/або суб`єктної юрисдикції справ суди повинні виходити з прав та/або інтересів, за захистом яких звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, їх змісту та правової природи тощо.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За правилами частини першої статті 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.

Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Юрисдикція господарських судів визначена статтею 20 ГПК України, за змістом пункту 4 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах.

Тобто, справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами.

Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства.

Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі №922/88/20.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За частинами першою та другою статті 377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтям 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та закриваючи провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, апеляційний суд, дослідивши наявні у справі докази та надавши їх належну оцінку, правильно виходив із того, що оскільки спір у цій справі виник між двома фізичними особи з приводу виконання правочину купівлі-продажу частки у статутному капіталі товариства, при цьому такий договір не є правочином у сімейних чи спадкових правовідносинах, то позовні вимоги у цій справі не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, а мають розглядатися в порядку господарського судочинства.

Посилання у касаційній скарзі на те, що спір між сторонами у цій справі виник щодо виконання грошового зобов`язання і не стосується захисту позивачем своїх прав, пов`язаних з процедурою реалізації його корпоративного права, а тому справа підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, Верховний Суд відхиляє з огляду на таке.

У справі, яка переглядається, апеляційним судом встановлено та матеріали справи свідчать про те, що 23 грудня 2020 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір, предметом якого є купівля-продаж частки у статутному капіталі ТОВ «Біг Детейлінг».

Звертаючись до суду із позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що відповідач ОСОБА_2 не виконав умов цього договору від 23 грудня 2020 року та не сплатив йому у строк визначений договором кошти за придбану частку у статутному капіталі ТОВ «Біг Детейлінг» (а. с. 1-5).

Тобто, у цій справі спір сторін виник з правочину щодо корпоративних прав в юридичній особі (оплати частки статутного капіталу).

Тому зважаючи на характер спірних правовідносин у цій справі, положення пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України і частини першої статті 19 ЦПК України, позовні вимоги ОСОБА_1 мають розглядатися саме господарським судом.

Аргументи касаційної скарги стосовно того, що апеляційний суд не врахував правових висновків Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року, викладених у постанові у справі № 203/2501/15-ц та Верховного Суду від 23 січня 2018 року, викладених у постанові у справі № 925/1321/16, є необґрунтованими, оскільки оскаржуване судове рішення таким висновкам не суперечить, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається.

У цій справі суд апеляційної інстанцій виходив з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не звернув увагу на те, що відповідач у своїй апеляційній скарзі жодним чином не заперечував щодо рішення суду першої інстанції по суті спору, Верховний Суд відхиляє, оскільки відповідно до частини другої статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтям 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Інші доводи касаційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які обґрунтовано викладено у мотивувальній частині оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції та містять посилання на факти, що були предметом дослідження суду.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для його скасування відсутні.

Щодо розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема із розподілу судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 25 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник