провадження № 22-ц/824/4356/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» поданою представницею - адвокаткою Будовою Наталією Миколаївною на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення не виплачених при звільненні сум та стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні,

В С Т А Н О В И В:

у червні 2025 року ОСОБА_1 , звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до АТ «Українська залізниця», у якому просила суд:

стягнути з відповідача на її користь одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 118 067,20 грн;

стягнути з відповідача на користь позивача матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 та 2025 роки в сумі 67 326,00 грн;

стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який станом на день подання позову становить 69 157,90 грн, однак здійснивши розрахунок станом на день ухвалення рішення суду.

Мотивувала свої вимоги тим, що працювала на посаді чергового по парку служби роботи станцій регіональної філії «Південно-Західна залізниця», який є одним із підрозділів АТ «Укрзалізниця», зі стажем роботи 45 років. Однак відповідачем не було дотримано вимог статті 116 КЗпП України, оскільки із позивачем не проведено остаточного розрахунку в день її звільнення 04 липня 2025 року, позивачу не виплачені належні та гарантовані до виплати кошти відповідно до норм діючого у регіональній філії «Південно-Західна залізниця» Колективного договору, зокрема, позивачу не виплачено одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 118 067,20 грн, що передбачено п. 8.23 Колективного договору, а також позивачу не виплачено матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 та 2025 роки в розмірі 6 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, в сумі 67 326,00 грн, що передбачено п. 3.10 Колективного договору, тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду.

Представник відповідача АТ «Укрзалізниця» - адвокатка Будова Наталія Миколаївна подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечила в повному обсязі, вказуючи на те, що на день звільнення позивача та у період дії воєнного стану рішення керівництва АТ «Укрзалізниця» про виплату чи відновлення виплати заявлених позивачем видів матеріальної допомоги не було, тому фактичне нарахування та виплата коштів у день звільнення позивача не проведена. Всі сили та ресурси АТ «Укрзалізниця» в умовах війни спрямовані виключно на забезпечення життєдіяльності та обороноздатності країни, тому рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року було призупинено здійснення працівникам залізниці додаткових виплати, передбачених, зокрема, колективним договором, що відповідає ст. 11 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Крім того, на виконання протокольного рішення №Ц-1-1.5-25/47-25 від 28 березня 2025 року засідання штабу АТ «Укрзалізниця» з ефективності щодо розроблення плану дій з операційної ефективності АТ «Укрзалізниця» та у зв`язку з проведенням заходів щодо оптимізації витрат для забезпечення фінансової стабільності Товариства, починаючи з 01 квітня 2025 року та до окремого рішення керівництва, виплати одноразової матеріальної допомоги залежно від стажу роботи в галузі при звільненні працівника вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, а також додаткової матеріальної допомоги за сумлінну працю на залізничному транспорті вчергове зупинено.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» на користь ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 118 067, 20 грн, матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022, 2023, 2024 та 2025 роки в сумі 67 326,00 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 107 083,20 грн. Стягнуто з АТ «Українська залізниця» в дохід держави судовий збір у розмірі 2 924,76 грн.

Не погодившись із таким рішенням суду представниця АТ «Українська залізниця» - адвокатка Будова Наталія Миколаївна 10 листопада 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просила скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Посилається на те, що ненарахування та невиплата позивачеві матеріальної допомоги відбулася без порушення чинного законодавства.

Після введення в Україні воєнного стану 24 лютого 2022 року, роботодавець реалізував передбачене Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» право зупинити дію окремих положень колективного договору на період дії правового режиму воєнного стану. Зокрема, призупинено нарахування на виплату додаткових виплат, передбачених Колективним договором, та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення для усіх працівників підприємства.

При цьому, в матеріалах справи відсутні заяви про виплату позивачу матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, за 2023 рік та докази їх подання роботодавцю, тому взагалі відсутні підстави для нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 рік, за 2023 рік.

Також відсутні докази, що надані позивачем до позовної заяви про виплату матеріальної допомоги в 2024 році та в 2025 році, були подані та зареєстровані роботодавцем, та що такі заяви були подані при наданні щорічної відпустки не менш як 14 днів, тому відсутні підстави для нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік, за 2025 рік.

Судом першої інстанції не досліджено та не надано оцінку рішенню правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року (витяг з протоколу№Ц-82/39), яким з 01 липня 2024 року зупинена дія окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення.

Таким чином, відповідно до п.1.1. вищезазначеного рішення правління АТ «Укрзалізниця» на період дії правового режиму воєнного в Україні введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 починаючи з 01 липня 2024 року зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення, також зупинена і дія п. 3.10. колективного договору між адміністрацією Південно-Західної залізниці та профспілковим комітетом на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-20025 роки зі змінами та доповненнями, на який посилався позивач, у своєму позові.

Тобто, дія окремих положень колективних договорів зупинена на легітимних підставах і у встановлений спосіб.

Разом з тим, пунктом 4 вищезазначеного рішення передбачено: «Можливість та умови нарахування і виплати працівникам АТ «Укрзалізниця» та особам, які перебували у трудових відносинах з АТ «Укрзалізниця» під час дії рішення правління від 14 березня 2022 року (протокол №Ц-54/31Ком.т.) матеріальної допомоги на оздоровлення, за період з 24 лютого 2022 року до 30 червня 2024 року, в розмірі та на умовах, передбачених колективними договорами АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, визначати окремими рішеннями правління на кожен рік.».

З системного аналізу даного пункту, вбачається, що протокольне рішення №Ц-82/39 Ком.т засідання правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року наразі не відновлює виплату матеріальної допомоги за 2022 та 2023 роки, відновлення таких виплат відбудеться за окремим рішенням правління, питання щодо виплат матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 24 лютого 2022 року до 30 червня 2024 року, будуть вирішені окремим рішенням правління.

Оскільки виплата матеріальної допомоги на оздоровлення передбачена пунктом 3.10 колективного договору між адміністрацією Південно-Західної залізниці та профспілковим комітетом на 2001-2005 роки, пролонгованого на 2006-20025 роки зі змінами та доповненнями, її призупинення Відповідачем узгоджується із положенням статті 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Вказаний Закон є чинним, не скасований, не визнаний неконституційним, а тому підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Судом першої інстанції окрім іншого не враховано, що позивачем пропущено строк для звернення до суду з даним позовом про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2025 роки адже позивачка звернулася до суду з позовом у вересні 2025 року, тобто з пропуском встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку для вимоги про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2025 роки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року поновлено Акціонерному товариству «Українська залізниця» строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» поданою представницею - адвокаткою Будовою Наталією Миколаївною на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення не виплачених при звільненні сум та стягнення середнього заробітку за час розрахунку при звільненні, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 січня 2026 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представниця АТ «Укрзалізниця» - адвокатка Будова Наталія Миколаївна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань щодо неможливості розгляду справи без їх участі не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що наказом АТ «Укрзалізниця» №520/ос від 04 липня 2025 року ОСОБА_1 , чергову по парку служби роботи станцій регіональної філії «Південно-Західна залізниця», який є одним із підрозділів АТ «Укрзалізниця», звільнено з роботи за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію за віком; компенсовано дні невикористаної відпустки, а також, після отримання окремого рішення членів правління АТ «Укрзалізниця», наказано виплатити ОСОБА_1 одноразову матеріальну допомогу у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, передбачену змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 р.р., пролонгованого на 2006-2025 р.р., п. 8.23; виплатити 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення, передбачені п. 3.10 із змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 р.р., пролонгованого на 2006-2025 р.р., за 2022 та 2023 роки.

Крім того, позивачем ОСОБА_1 долучено до матеріалів справи заяви про надання їй матеріальної допомоги також і за 2024 та 2025 р.р.

За даними Довідок про середню заробітну плату ОСОБА_1 , складених структурним підрозділом «Служба роботи станцій» регіональної філії «Південно-Західна залізниця», який є одним із підрозділів АТ «Укрзалізниця», середньомісячний заробіток складає 23 613,44 грн.; середньоденний заробіток - 1 115,45 грн.

Згідно п. 3.10 Колективного договору Державного територіально-галузевого об`єднання «Південно-Західна залізниця» на 2001-2005 роки, пролонгований на 2006-2025 роки, передбачено працівникам філії, які безпосередньо працювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року.

Згідно п. 8.23 Колективного договору, передбачено при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків.

Пунктом 1.1.4 рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року (протокол №Ц-54/31 Ком.т) встановлено, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 керівникам регіональних філій, філій, структурних (виробничих) підрозділів, апарату управління АТ «Укрзалізниця» забезпечити реалізацію таких заходів: «Інші додаткові виплати, що передбачені Галузевою угодою, колективними договорами структурних підрозділів, зокрема матеріальної допомоги, призупинити. Виняток складає матеріальна допомога на лікування та поховання, а також інші види матеріальної допомоги згідно з рішеннями правління, роз`яснення щодо нарахування та виплати яких буде надано директором з управління персоналом та соціальної політики».

Пунктом 1.1 рішення правління АТ «Українська залізниця» від 27 червня 2024 року (протокол №Ц-82/39 Ком.т) встановлено, що на період дії правового режиму воєнного стану в Україні, оголошеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 (зі змінами), починаючи з 01 липня 2024 року зупинено дію окремих положень колективних договорів АТ «Укрзалізниця», регіональних філій, філій та їх структурних (виробничих) підрозділів, якими передбачено надання матеріальної допомоги на оздоровлення.

Вирішуючи спір у справі суд першої інстанції дійшов висновку, що отримавши щорічні відпустки у 2022, 2023, 2024, 2025 роках, ОСОБА_1 відповідно до положень п. 2.2.10 Колективного договору набула право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за ці роки.

У свою чергу, АТ «Українська залізниця» призупинило виплату матеріальної допомоги на оздоровлення, що передбачені Колективним договором, в односторонньому порядку, не повідомивши працівника та профспілковий органу про ухвалення вказаного рішення, а також у порушення вимог Закону України «Про колективні договори і угоди» відповідач не ініціював питання щодо підписання змін/доповнень до Колективного договору в частині призупинення/зміни строків виплати матеріальної допомоги на оздоровлення та матеріальної допомоги у разі шлюбу, а такі зміни мають вноситись лише за взаємною згодою сторін, але аж ніяк не роботодавцем в односторонньому порядку без погодження з профспілковим органом. Крім того, АТ «Українська залізниця» ухвалило відповідне рішення 14 березня 2022 року, з посиланням на ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який прийнято Верховною Радою України 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця», яке стало підставою для невиплати позивачу оспорюваних сум матеріальної допомоги, було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (ст. 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися відповідачем. У зв`язку з наведеним суд вважав, що п. 1.1.4 рішення правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року, оформлене протоколом №Ц-54/31, є протиправним. Отже, АТ «Українська залізниця» протиправно не виплатило ОСОБА_1 при наданні щорічних відпусток у 2022, 2023, 2024, 2025 роках матеріальну допомогу на оздоровлення за ці роки у сумі 67 326,00 грн. Також суд дійшов висновку про безпідставну невиплату відповідачем АТ «Укрзалізниця» передбачених Колективним договором нарахувань позивачу, а також про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача ОСОБА_1 передбачену п. 8.23 Колективного договору одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків в сумі 118 067,20 грн.

У зв`язку з не проведенням роботодавцем своєчасного розрахунку з ОСОБА_1 , на підставі ст. 117 КЗпП України суд визначив до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 107 083,20 грн.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як визначено у ст. 64 Конституції України конституційні права та свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на території України запроваджено правовий режим воєнного стану з 24 лютого 2022 року, який у подальшому неодноразово продовжувався.

Згідно з пунктом 2 розділу «Прикінцеві положення» Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», главу XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України доповнено пунктом 2, відповідно до якого під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Статтею 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що цей Закон визначає особливості трудових відносин працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану». На період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до ст. 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

З наведеного слідує, що Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є спеціальним законом на період дії воєнного стану щодо застосування окремих положень трудового законодавства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 6 цього Закону в Указі Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» зазначений вичерпний перелік конституційних прав та свобод людини і громадянина, які тимчасово обмежуються у зв`язку із введенням воєнного стану, зазначений строк дії цих обмежень, а також тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.

Згідно ст. 11 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» на період воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути зупинена за ініціативою роботодавця.

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входять: основна заробітна плата, додаткова та інші заохочувальні та компенсаційні виплати.

Основна заробітна плата - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців.

Додаткова заробітна плата - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій.

Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

У статті 5 Закону України «Про оплату праці» визначено, що організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів; грантів.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною, галузевими (міжгалузевими) і територіальними угодами. У разі, коли колективний договір на підприємстві не укладено, роботодавець зобов`язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються з урахуванням вимог, передбачених частиною першою цієї статті.

Системний аналіз вказаних норм матеріального права вказує на те, що матеріальна допомога на оздоровлення належить до структури заробітної плати.

Тобто матеріальна допомога на оздоровлення передбачена, зокрема, трудовим договором, і роботодавець має сплатити вказані кошти працівникові, що є гарантією прав працівника.

Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали.

Як визначено у ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства.

Частиною першою статті 10 КЗпП України визначено, що колективний договір укладається на основі законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин, і узгодження інтересів працівників та роботодавців.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 КЗпП України у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема: нормування і оплати праці, встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати та інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій та ін.); встановлення гарантій, компенсацій, пільг.

Згідно з ч. 1 ст. 14 Закону України «Про колективні договори і угоди» зміни і доповнення до колективного договору, угоди протягом строку їх дії можуть вноситися тільки за взаємною згодою сторін в порядку, визначеному колективним договором, угодою.

Відповідно до п. 1.5. Колективного договору, сторони погодили, що за спільною домовленістю сторін в колективний договір можуть вноситься зміни та доповнення, при цьому вони не повинні погіршувати умови праці, трудові і соціальні гарантії, передбачені законодавством України та цим колективним договором.

Як визначено у ч. 1 ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними.

Стаття 9 КЗпП України не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, які передбачають призупинення виплат, зокрема матеріальної допомоги на оздоровлення, на період дії воєнного стану поширюється лише на правовідносини, які виникають між працівником та роботодавцем, і до звільненого працівника не можуть бути застосовані.

Частиною 1 статті 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 підтверджено, що згідно із положеннями ст. 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, в разі невиконання обов`язку - наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача матеріальну допомогу на оздоровлення у розмірі 6 прожиткових мінімумів з 2022 по 2025 роки, а також одноразову матеріальну допомогу у зв`язку з виходом на пенсію у розмірі 5 середньомісячних заробітних плат, виплата яких передбачена п. 3.10 та 8.23 Колективного договору, та виплата якої була призупинена на підставі п.1.1.4 рішення правління АТ «Укрзалізниця» від 14 березня 2022 року.

Так, 15 березня 2022 року Верховною Радою України було прийнято Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», яким на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина, передбачених ст. 43, 44 Конституції України, та за ст. 11 цього Закону на період дії воєнного стану дія окремих положень колективного договору може бути призупинена за ініціативною роботодавця.

Вирішуючи спір у справі, місцевий суд врахував, що вказаний Закон Верховною Радою України прийнято 15 березня 2022 року, а набрав чинності він 24 березня 2022 року, у той час як рішення АТ «Українська залізниця» та яке стало підставою для невиплати позивачеві оспорюваних сум матеріальної допомоги було прийнято 14 березня 2022 року, а закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі (стаття 58 Конституції України), тому положення вказаного закону не могли застосовуватися судом при розгляді цієї справи.

Крім того, рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 лютого 2024 року у справі №211/7338/23, яке залишено без змін постановою Верховного Суду від 05 лютого 2025 року, визнано незаконним та скасовано п. 1.1.4 протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат, що передбачені Галузевою угодою, Колективними договорами структурних підрозділів, зокрема, матеріальної допомоги, й доводи апеляційної скарги щодо безпідставного неврахуванням судом першої інстанції протокольного рішення №Ц-54/31 Ком.т засідання правління АТ «Українська залізниця» від 14 березня 2022 року у частині призупинення додаткових виплат не заслуговують на увагу.

При цьому, судом першої інстанції враховано положення статті 9 КЗпП України, згідно якої умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними, та констатовано, що вказана правова норма не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством, адже вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними.

Отже, питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, а також у зв`язку з виходом на пенсію, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. п. 3.10 та 8.23 якого передбачено безумовне надання працівникам філії, які безпосередньо працювали у підрозділах АТ «Укрзалізниця» не менше 6 місяців та подали письмову заяву, надати один раз у календарному році матеріальну допомогу на оздоровлення, як правило, разом із наданням щорічної відпустки, у розмірі шести прожиткових мінімумів для працездатних осіб, встановлених Законом на перше січня звітного року, а також при звільненні працівників вперше з роботи у зв`язку з виходом на пенсію, виплачувати одноразову матеріальну допомогу в розмірі п`яти середньомісячних заробітків.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про неправомірність дій відповідача щодо невиплати позивачці матеріальної допомоги на оздоровлення та у зв`язку з виходом на пенсію.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не набула право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022 та 2023 роки колегія суддів відхиляє, адже у наказі (розпорядженні) №520/ос від 30 червня 2025 року про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 саме роботодавець зазначив, що позивачці належить виплатити окрім одноразової матеріальної допомоги у розмірі п`яти середньомісячних заробітків, передбачену змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 р.р., пролонгованого на 2006-2025 р.р., п. 8.23, також 6 прожиткових мінімумів на оздоровлення, передбачені п. 3.10 із змінами та доповненнями до Колективного договору на 2001-2005 р.р., пролонгованого на 2006-2025 р.р., за 2022 та 2023 роки. Тобто, на момент звільнення ОСОБА_1 відповідач визнав, що позивачка набула право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, відповідно дотрималася вимог для її виплати (написала відповідну заяву та отримала відпустку 14 і більше днів).

Крім того, з долученого відповідачем розрахунку заробітної плати за травень 2025 року встановлено, що ОСОБА_1 реалізувала право на отримання 15 днів щорічної відпустки.

В ходів розгляду справи відповідач також не спростував, що позивачка реалізувала своє право на отримання відпустки не менше 14 днів у 2024 року, або що ОСОБА_1 було відмовлено у виплаті матеріальної допомоги на оздоровлення за 2024 рік за її заявою від 02 грудня 2024 року саме у зв`язку з ненабуттям такого права.

Наведене свідчить, що ОСОБА_1 набула право на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення за 2022-2025 роки.

В той же час, ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд залишив поза увагою, що з 01 липня 2024 року рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року (витяг з протоколу №Ц-82/39) встановлено нарахування та виплату матеріальної допомоги на оздоровлення працівника АТ «Укрзалізниця» в єдиному розмірі мінімальної норми, передбаченою Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками - 30% місячної тарифної ставки (посадового окладу).

Таким чином, до виплати ОСОБА_1 належить матеріальна допомога за 2024 та 2025 роки у розмірі по 3 102,00 грн з розрахунку 10 340 грн (посадовий оклад згідно розрахунків заробітної плати) * 30%, за 2022 рік - 16 104,00 грн, за 2023 рік - 18 168,00 грн, а всього 40 480,00 грн.

Натомість, рішенням правління АТ «Укрзалізниця» від 27 червня 2024 року (витяг з протоколу №Ц-82/39 Ком.т.) не передбачає зміну/ відстрочення чи скасування права працівника на отримання одноразової матеріальної допомоги у зв`язку з виходом на пенсію, а тому відповідачем безпідставно не здійснено цю виплату ОСОБА_1 при звільненні, враховуючи, що причиною такого у наказі (розпорядженні) №520/ос від 30 червня 2025 року зазначено «за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком».

З 19 липня 2022 року статтю 117 КЗпП України викладено у наступній редакції «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».

У цій справі ОСОБА_1 заявила позовну вимогу про стягнення з роботодавця середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в межах 6 місяців і з урахуванням положень статті 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин».

26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду ухвалила постанову у справі №761/9584/15-ц в якій зазначила, що суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Велика Палата Верховного Суду вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Враховуючи співвідношення розміру заборгованості із заробітної плати (158 547,00 грн) та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за відповідний період (107 083,20 грн), а також дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, зокрема невизнання роботодавцем свого обов`язку виплатити позивачу матеріальну допомогу, що стало підставою для звернення до суду, стягнутий розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, на думку апеляційного суду, є розумною і справедливою мірою відповідальності роботодавця.

Також колегією суддів не приймаються доводи апеляційної скарги відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, в редакції, яка була чинною до 19 липня 2022 року, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким ст. 233 КЗпП України викладено в наступній редакції «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.»

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальнихдій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

При цьому, з огляду на правові позиції Конституційного Суду України щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, суд доходить висновку про поширення дії частини першої статті 233 КЗпП України в редакції Закону України від 01 липня 2022 року тільки на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.

Предметом спору у даній справі є стягнення матеріальної допомоги на оздровлення, яка підлягала виплаті позивачу під час надання щорічної відпустки, за 2022-2025 роки.

Отже, до правовідносин сторін застосовуються положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України, в редакції, яка набрала чинності 19 липня 2022 року, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

При звільненні ОСОБА_1 з роботи АТ «Укрзалізниця» не виплатило їй матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 року, а вказало, що такі виплати будуть виплачені після отримання окремого рішення членів правління. З наказом про звільнення ОСОБА_1 ознайомилася 07 липня 2025 року, відповідно до 07 жовтня 2025 року позивачка мала право звернутися з позовом про виплату всіх сум, що належать їй при звільненні. Даний позов подано до суду 04 вересня 2025 року, тобто в межах строків визначених статтею 233 КЗпП України, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування до вказаного спору строків позовної давності і відмови з цих підстав у задоволенні позовних вимог.

За результатами апеляційного розгляду, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог у цій частині на суму 40 480,00 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а позивач звільнена від сплати судового збору, слід стягнути з АТ «Укрзалізниця» на користь держави судовий збір у розмірі 1 552,61 грн.

Керуючись ст. ст. 141, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» подану представницею - адвокаткою Будовою Наталією Миколаївною - задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року в частині задоволення позовних вимог про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення матеріальної допомоги на оздоровлення - задовольнити частково.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) матеріальну допомогу на оздоровлення за 2022-2025 роки у сумі 40 480 (сорок тисяч чотириста вісімдесят гривень) 00 коп. Розрахунок проведено без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

В іншій частині рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Єжи Ґедройця, буд. 5) судовий збір в дохід держави у розмірі 1 552 (одна тисяча п`ятсот п`ятдесят дві гривні) 61 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 03 березня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова