Провадження № 2/524/2852/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2026 м.Кременчук

Суддя Автозаводського районного суду м.Кременчука Алексашина Н.С., розглянувши заяву про відвід судді, подану у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів зі спадкоємців померлого боржника,

В С Т А Н О В И В :

Позивачі, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості зі сплати аліментів зі спадкоємців померлого боржника.

В ході судового розгляду 27 лютого 2026 року судом постановлено ухвалу про залишення поданої позовної заяви без руху та надано строк 5 днів для усунення встановлених недоліків.

04.03.2026 року надійшла заява позивачів про відвід судді.

Ознайомившись з поданою заявою про відвід судді, суд виходить з наступного.

Підстави для відводу судді наведені у ст.ст.36, 37 ЦПК України.

Зокрема, суддя не може розглядати справу і підлягає відводу, якщо він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи,є обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Втім, стверджуючи про наявність підстав для відводу судді, позивачі фактично допускають довільне тлумачення процесуальних рішень судді, у провадженні якого перебуває справа, та висловлюють незгоду з постановленою ухвалою про залишення позовної заяви без руху.

Зокрема, позивачі стверджують, що судом двічі з тих самих підстав постановлені ухвали про залишення позовної заяви без руху. Однак, вказане твердження не відповідає дійсності.

Суд до відкриття провадження у справі постановив ухвалу про залишення без руху позовної заяви - 03.10.2024 року.

При цьому, мотиви та підстави залишення первісного позову без руху, наведені в ухвалі від 03.10.2024 року відрізняються від мотивів та підстав залишення зміненого (уточненого) позивачами позову без руху, наведених в ухвалі від 27 лютого 2026 року.

Так, в ухвалі від 03.10.2024 року суд звернув увагу на ту обставину, що одночасно позивачка ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку на прийняття спадщини, внаслідок чого неможливо було визначитись зі складом спадкоємців, розміром їх часток у спадщині та з обґрунтованістю заявлених позовних вимог про стягнення зі спадкоємців заборгованості по сплаті аліментів. Суд вказав, що в разі задоволення поданої позовної заяви це вплине на кількість спадкоємців, які можуть прийняти спадщину після померлого ОСОБА_5 , що в свою чергу вплине на розмір часток, які успадкує кожен зі спадкоємців. При цьому, позивачі не зазначили про результат розгляду позовної заяви про визначення додаткового строку прийняття спадщини.

Також, суд вказав, що незрозуміло якими обставинами обґрунтовує свої майнові вимоги до спадкоємців позивачка ОСОБА_2 і на яку частину коштів заборгованості зі сплати аліментів претендує.

Після надання позивачами пояснень в порядку усунення недоліків судом постановлено ухвалу про відкриття провадження.

В подальшому під час судового розгляду були задоволені клопотання позивачів про витребування розрахунків заборгованості зі сплати аліментів у відділу державної виконавчої служби.

На виконання ухвал суду Автозаводський ВДВС у м.Кременчуці надав наявні у матеріалах виконавчого провадження розрахунки заборгованості, а також додатково надав пояснення, згідно яких виконавче провадження завершено 29.11.2023 року відповідно до п.7 ст.39 ЗУ «Про виконавче провадження», всі надані довідки-розрахунки є чинні та не оскаржені а ні до суду, а ні до керівника відділу.

В підготовчому судовому засіданні 12.02.2026 року суд (із занесенням до протоколу судового засідання) відмовив у задоволенні клопотання представника позивачів у накладенні штрафних санкцій на Автозаводський ВДВС у м.Кременчуці за невиконання ухвал суду про витребування доказів та витребування втретє розрахунку. Відмова суду обґрунтована тим, що виконавче провадження наразі завершене, а відділ ДВС надав усі наявні у виконавчому провадженні розрахунки заборгованості зі сплати аліментів. Для зобов`язання відділу ДВС здійснити новий розрахунок заборгованості у завершеному виконавчому провадженні відсутні правові підстави, оскільки подібні дії за своєю суттю не є витребуванням існуючих доказів. Наявні розрахунки заборгованості виконувались відділом ДВС в межах виконавчого провадження, в ході примусового стягнення заборгованості, і повністю задовольняли цілі виконавчого провадження. Натомість, клопотання позивачів про зобов`язання відділу ДВС здійснити новий розрахунок заборгованості станом на конкретну дату - 08.07.2017 року обґрунтоване виключно можливим визначенням розміру позовних вимог кожного з позивачів.

Що стосується ухвали суду від 27.02.2026 року про залишення без руху зміненої (уточненої) позивачами позовної заяви, то судом детально наведені в ухвалі мотиви такого процесуального рішення.

Зокрема, суд звернув увагу представника позивачів на сформульовані ними позовні вимоги в уточненій позовній заяві. /а.с.51-59, т.2/ Так, у вказаній заяві позивачі ОСОБА_6 та ОСОБА_3 прохають стягнути на їх користь зі спадкоємиці ОСОБА_3 заборгованість спадкодавця ОСОБА_5 по аліментах в сумі 143339,55 грн., судовий збір в сумі 1433 грн. 50 коп. та витрати на правничу допомогу, які попередньо становлять 15000 грн.

На запитання суду яким саме чином позивачі бажають стягнути вказану суму заборгованості (частково або солідарно), і в разі якщо кожен з позивачів бажає отримати певну частку заборгованості на визначену дату, то в якому розмірі, адвокат Саливон С.О. повідомила, що діє принцип «суд знає право» і тому саме суд має визначити в якому розмірі слід стягувати суму заборгованості на користь кожного з позивачів. Самостійно позивачі у зв`язку з невизначеністю законодавства не можуть сформулювати позовні вимоги.

Суд в ухвалі про залишення позовної заяви без руху вказав на необхідність усунення виявлених недоліків з метою дотримання п.п.3, 4 ч.3 ст.175 ЦПК України.

Також, суд вказав, що у випадку відсутності згоди між позивачами щодо розміру заборгованості, на стягнення якої претендує кожен з них, наведене може призводити до конфлікту інтересів та порушення Правил адвокатської етики. Відповідно до ч.2 ст.9 Правил адвокатської етики, адвокат без письмового погодження з клієнтами, щодо яких виник конфлікт інтересів, не може представляти або захищати одночасно двох або більше клієнтів, інтереси яких є взаємно суперечливими або вірогідно можуть стати суперечливими, а також надавати їм професійну (правову) допомогу.

Відтак, наведені позивачами підстави для відводу ґрунтуються на незгоді з постановленою ухвалою про залишення уточненої позовної заяви без руху.

При цьому, слід зауважити, що 04.03.2026 року позивачі в порядку виконання ухвали суду від 27.02.2026 року про залишення позовної заяви без руху подали «зміни, уточнення та доповнення», згідно яких прохають стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на користь позивачки ОСОБА_2 заборгованість зі сплати нарахованих, але не сплачених (не перерахованих) аліментів в сумі 143 339,55 грн., та на користь позивачки ОСОБА_6 заборгованість зі сплати аліментів в сумі 73 361,48 грн. Також, позивачі прохають стягнути на їх користь з відповідачки 1433 грн. 50 коп. витрат по сплаті судового збору в розмірі 1433 грн. 50 коп. Крім того, позивачі прохають стягнути з відповідачки на користь позивачки ОСОБА_6 витрати на правничу допомогу в сумі 15000 грн., та на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу в сумі 6000 грн.

Той факт, що позивачі зрештою сформулювали позовні вимоги із зазначенням ціни позову (сум заборгованості), на стягнення якої претендує кожен з позивачів, вказує на формальні підстави незгоди з ухвалою суду та заявленого відводу судді.

Щодо посилань позивачів на те, що суд на власний розсуд проводив засідання за відсутності світла, то суд зауважує, що 12 лютого 2026 року судове засідання проведено за відсутності електропостачання завдяки роботі альтернативних джерел живлення, наявної можливості забезпечити живлення сервера суду та забезпечення інтернет-зв`язку, за наявності якого відбувається фіксування судового процесу. Проведення вказаного судового засідання жодним чином не пов`язане з поданням відповідачкою проекту мирової угоди. Про пропозицію відповідачки укласти з позивачами мирову угоду суду стало відомо безпосередньо у судовому засіданні, коли про це заявила представник відповідачки адвокат Красницька Я.С.

Щодо посилань позивачів про те, що суд начебто вмовляв позивачку ОСОБА_2 підписати мирову угоду, то таке твердження не відповідає дійсності і є спотворенням фактичних обставин. Суд в судовому засіданні з`ясував думку відповідачки щодо того чи бажає вона ознайомитись із запропонованим відповідачкою проектом мирової угоди та розглянути можливість її укладення, і після ствердної відповіді відповідачки ОСОБА_2 визначив дату наступного судового засідання з двотижневим інтервалом, аби у позивачів було достатньо часу для роздумів. При цьому, суд роз`яснив позивачці переваги укладення мирової угоди, що є загальноприйнятою практикою. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 лютого 2020 року у справі № 911/427/19 вказано, що до основних завдань та переваг мирової угоди належать: процесуальна економія, спрощення роботи суду, можливість сторін самостійно врегулювати основні питання, пов`язані із захистом порушених прав, за умови комплексного врахування інтересів всіх сторін.

Твердження позивачів про те, що 27.02.2026 року начебто їх представник адвокат Саливон С.О. заявляла клопотання про відкладення судового засідання не відповідає дійсності, оскільки мало місце усне повідомлення представника про те, що позивачі не можуть з`явитися у зв`язку з хворобою. Відповідних клопотань з наданням документів на підтвердження поважних причин неявки заявлено не було. При цьому, представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. (ст.64 ЦПК України)

Крім того, слід зауважити, що наразі у справі досі триває підготовче судове засідання і розгляду справи по суті не здійснено.

Частина мотивів для відводу судді, наведених позивачами, ґрунтуються на незгоді з ухвалою суду від 11 грудня 2024 року про зупинення провадження у справі до вирішення і набрання законної сили судовим рішенням у справі №524/10119/23 за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Решта заявлених підстав для відводу ґрунтується на довільному аналізі ухвали суду від 27.02.2026 року про залишення позовної заяви без руху,а також на особистих припущеннях позивачів, надуманих підставах та спотвореній інтерпретації процесуальних рішень.

Головною метою відводу є гарантування безсторонності суду, зокрема, щоб запобігти упередженості судді (суддів) під час розгляду справи, а мета самовідводу - запобігання будь-яким сумнівам щодо безсторонності судді.

Верховний Суд у справі № 826/11409/17 в ухвалі від 14 липня 2020 року звернув увагу на наступне.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини обґрунтованість підстав для надання висновку щодо безсторонності суду для мети пункту 1 статті 6 Конвенції має встановлюватися згідно з:

"об`єктивним критерієм", який передбачає, що встановлення наявності упередженості суду (суддів) має бути визначено окремо від поведінки судді, тобто має бути з`ясовано, чи є очевидні факти, що можуть поставити під сумнів його безсторонність. Своєю чергою вирішальне значення має саме наявність відповідних обставин, підтверджених належними та допустимими доказами, які свідчать про обґрунтованість сумніву в неупередженості суду, а позиція зацікавленої сторони є важливою, але не вирішальною;

"суб`єктивним критерієм", який вимагає оцінки реальних дій окремого судді під час розгляду конкретної справи і тільки після встановлення фактів у поведінці судді, які можна кваліфікувати як прояв упередженості, можливо поставити під сумнів його безсторонність.

Отже, для підтвердження порушення (або можливого порушення) суддею принципу неупередженості, заявнику потрібно довести наявність відповідних зазначених вище суб`єктивних та/або об`єктивних елементів стандарту неупередженості (зокрема, але не винятково, йдеться про такі ознаки, як особисте переконання та поведінка конкретного судді, що вказують на його безпосередню зацікавленість у результатах розв`язання справи, неналежне забезпечення конкретним судом та його складом, визначеним для розгляду справи, дотримання процесуальних прав і свобод сторін та осіб, які беруть участь у справі, тощо).

Верховний Суд підкреслює, що не можуть бути підставою для відводу суддів заява, яка містить тільки припущення про існування відповідних обставин, не підтверджених належними, достатніми, достовірними і допустимими доказами. Тому відвід має бути вмотивований, тобто в ньому неодмінно мають бути наведені аргументи, а до самої заяви долучені відповідні докази, які підтверджують наявність підстав для відводу.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначає, що «у кожній окремій справі слід вирішувати, чи мають стосунки, що розглядаються, таку природу й такий ступінь, що свідчать про небезсторонність суду». Стосовно відводу (як права сторони його ініціювати) вказано, що «особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного». У випадку ж самовідводу сам суддя повинен бути переконаним, що є достатньо фактів, які свідчать про його безсторонність. Безумовно, сторони можуть побоюватися, що суддя є небезстороннім, але «вирішальним є те, чи можна вважати такі побоювання об`єктивно обґрунтованими» (рішення від 09 листопада 2006 року в справі «Білуха проти України» (Belukha v. Ukraine), заява № 33949/02).

Також ЄСПЛ зазначив, що наявність безсторонності для цілей пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободвід 04 листопада 1950 року визначається за допомогою суб`єктивного критерію, тобто оцінювання особистого переконання конкретного судді у конкретній справі, а також за допомогою об`єктивного критерію, тобто з`ясування того, чи надав цей суддя достатні гарантії для виключення будь-якого законного сумніву з цього приводу. Щодо суб`єктивного критерію, то презумпція особистої неупередженості судді діє доти, доки не з`являться докази на користь протилежного.

Згідно з об`єктивним критерієм необхідно встановити, чи існують факти, які можна встановити та які можуть ставити під сумнів безсторонність судді. Це означає, що при з`ясуванні питання про те, чи існують законні підстави для побоювання щодо відсутності безсторонності у певного судді, позиція заявника має важливе, але не вирішальне значення. Вирішальним при цьому є те, чи можуть бути ці побоювання об`єктивно виправдані «справа Гаусшильдта» (Hauschildt Case, № 11/1987/134/188).

Крім цього, сумніви мають ґрунтуватися на фактичних обставинах, а не на припущеннях, надуманих підставах та спотворених фактах.

Натомість, доводи поданої заяви про відвід судді не містять об`єктивно обґрунтованих побоювань щодо небезсторонності судді.

Отже, враховуючи викладене, заявлений відвід на думку суду є необґрунтованим.

Відповідно до ч.3 ст.40 ЦПК України якщо суд доходить висновку про необґрунтованість заявленого відводу і заява про такий відвід надійшла до суду за три робочі дні (або раніше) до наступного засідання, вирішення питання про відвід здійснюється суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу, і визначається у порядку, встановленому частиною першою статті 33 цього Кодексу. Такому судді не може бути заявлений відвід.

За таких обставин, відповідно до ч.3 ст.40 ЦПК України заяву про відвід слід передати на розгляд судді, який не входить до складу суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.40 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ :

Заяву про відвід судді Алексашиній Н.С. передати на вирішення судді Автозаводського районного суду м.Кременчука, який буде визначений у порядку, встановленому частиною першою ст.33 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Н.С. Алексашина