Єдиний унікальний номер: 448/1196/24
Провадження № 2/448/28/26
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

(повний текст)

17.02.2026 року Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Кічака Ю.В.,

при секретарі судового засідання Тхір О.Т.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Мостиська в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором,-

В С Т А Н О В И В:

І. Стислий виклад позовних вимог.

Представник ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» - Ткаченко М.М. звернулася до суду з указаним позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором, у якому просить стягнути з відповідача заборгованість за Договором про споживчий кредит №3983341 від 06.08.2021 року у розмірі 57 261 грн, а також понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору в розмірі 3 028 грн та витрат на правничу допомогу в розмірі 17 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що 06.08.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 укладено Договір про споживчий кредит №3983341, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» як кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п.1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п. 1.4 договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі та на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Зазначає, що сума (загальний розмір) кредиту становить 10 000 грн (п.1.2 Договору); проценти за користування кредитом: 5 100 грн, які нараховуються за ставкою 1,70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом (п.1.5.2 Договору); стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом (п.1.6 Договору); кредитні кошти надаються позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок (п.2.1 Договору). Вказує, що відповідач здійснив дії, спрямовані на укладення договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з веденням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем було перераховано кошти у розмірі, встановленому Договорі.

Стверджує, що сторони узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідача для укладення такого Договору, на таких умовах шляхом підписання Договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Позикодавець зі своєї сторони належним чином виконав свої зобов`язання за договором, надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору, що підтверджується відповідними доказами, які додані до позовної заяви.

29.11.2021р. було укладено договір №29-11-102 відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, в тому числі за договором №3983341. У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» 10.03.2023р., відповідно до Договору № 10-03/2023/01, відступило ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» право вимоги до позичальників, серед яких і відповідач. Таким чином, позивач ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наділено правом вимоги до відповідача за договором №39833341.

Станом на сьогоднішній день строк повернення грошових коштів за договором наступив, але відповідач не виконує зобов`язання, грошові кошти не повертає, проценти за користування коштами не сплачує.

Загальний розмір заборгованості за Договором №3983341 від 06.08.2021р., що підлягає стягненню станом на день формування позовної заяви відповідно до розрахунку заборгованості становить 85 680,50 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 9 500 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 74 280,50 грн. та заборгованість за комісіями 1 900 грн.

Проте, позивач враховуючи, принцип розумності, співмірності і пропорційності просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 57 261 грн., з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 9 500 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 45 861 грн. та заборгованість за комісіями 1 900 грн.

Таким чином, враховуючи, що позикодавець свої зобов`язання за умовами Договору про споживчий кредит № 3983341 від 06.08.2021 року виконав повністю та надав відповідачу у користування грошові кошти, натомість відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту не виконав, грошові кошти у визначені договором строки не повернув, оскільки право вимоги як нового кредитора до відповідача як позичальника перейшло до ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», просить позов задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість, яка становить 57 261 грн., а також судові витрати, які складаються із судового збору в розмірі 3 028 грн. та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 17 000 грн.

ІІ.Короткий зміст інших заяв по суті справи.

Сторона відповідача через систему «Електронний суд» подала до суду письмові пояснення на позовну заяву про стягнення заборгованості за кредитним договором, в яких позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні. Зазначає, що позивач не підтвердив факт укладення вказаного кредитного договору. Доказів укладення такого договору, який за формою відповідає вимогам цивільного законодавства, позивачем не надано. Покликається на те, що на підтвердження укладення кредитного договору між ТОВ «Мілоан» та відповідачем позивачем подано до суду копію кредитного договору, графіку платежів та паспорту споживчого кредиту, нібито укладених дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Мілоан», шляхом надсилання ТОВ «Мілоан» на телефонний номер відповідача одноразового ідентифікатора для підписання даних документів та нібито підписано введенням відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором (одноразовим паролем), номер пароля U74008. Позивачем не надано доказів того, що наявні в матеріалах справи копії зазначених документів створювалися у порядку, визначеному Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг», та що вони підписувалися електронним підписом одноразовим ідентифікатором уповноваженою на те особою (з можливістю ідентифікувати підписантів договору), який є обов`язковим реквізитом електронного документа. Крім того, у цих документах не зазначено комбінації цифр та літер, які нібито є одноразовим паролем-ідентифікатором, а до довідки про ідентифікацію відповідач ставиться скептично та вважає її неналежним та недопустимим доказом, так як вона видана ТОВ «Мілоан», яке є зацікавленою особою у справі. Наявні в матеріалах справи копії кредитного договору, таблиці обчислення загальної вартості кредиту, Правил надання коштів у позику, паспорту споживчого кредиту та анкети-заяви не можуть вважатись електронними документами (копією електронного документа), оскільки не відповідають вимогам статей 5, 7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», та не є належними доказами укладення кредитного договору між відповідачем та ТОВ «Мілоан». Факт існування заборгованості відповідача перед позивачем жодним чином не підтверджений. Позивач не надав первинних бухгалтерських документів стосовно видачі кредиту у розмірі 9 500 грн, його погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, виписки по рахунку та інше). Позивач не надав доказів того, що на момент подання позову у нього існувало право вимоги до відповідача саме в тому обсязі та на таких умовах, які зазначені в позовній заяві. В додатках до позовної заяви відсутні належні, достатні та допустимі докази на підтвердження факту отримання відповідачем від ТОВ «Мілоан» кредитних коштів у розмірі 9 500 грн. Позивачем не надано доказів на підтвердження зарахування кредитних коштів. У зв`язку із недоведенням позивачем факту перерахування кредитних коштів з метою доведення виконання умов кредитного договору, а також фактичного користування відповідачем кредитними коштами, підстави для стягнення на користь позивача заборгованості за тілом кредиту, відсотками відсутні. Заборгованість за відсотками нарахована як протягом строку дії кредитного договору, так і після закінчення строку дії кредитного договору. Позивач просить суд стягнути за кредитним договором заборгованість за відсотками у розмірі 45 861 грн. Розмір відсотків мав би становити 5 100 грн, а не 45 861 грн, як нарахував позивач. Пункти кредитного договору щодо встановлення сторонами договору процентної ставки у розмірі 5% в день, є несправедливим у розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника, як споживача послуг банку, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за кредитним договором. Положення договору встановлюють вимоги зі сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання ним зобов`язань за договором. Станом на дату подання позову за кредитним договором позивач нарахував відповідачу прострочену заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 45 861, 00 гривень, що становить 482, 75 % від суми кредиту. Такий розмір процентів при застосуванні цих умов призводить до встановлення непропорційно великої суми компенсації, тобто понад 50% вартості кредиту і плати за користування кредитними коштами. Встановлення позивачем за кредитним договором процентної ставки за користування кредитом у розмірі 5 % в день, встановлення процентів за користування кредитом у розмірі 45 861 грн, враховуючи те, що заборгованість за тілом кредиту становить 9 500 грн, нарахування Відповідачу простроченої заборгованості за нарахованими процентами у розмірі 45 861 грн, що становить 482, 75 % від тіла кредиту, є агресивною діяльністю та нечесною підприємницькою практикою. Якщо споживачеві не було надано документ (електронний документ), який засвідчує факт здійснення правочину поза торговельними або офісними приміщеннями, такий правочин не є підставою для виникнення обов`язків для споживача. Відповідачем ніяких документів при укладенні кредитного договору отримано не було. Також вказує, що позивачем не додано доказів оплати за договором про відступлення права вимоги №10-03/2023/01. У договорі факторингу, укладеному між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал», не передбачено наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі. Незважаючи на це, 10.01.2023 між ТОВ Вердикт Капітал та позивачем було укладено договір факторингу №10-01/2023/01, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором відступлено ТОВ «Вердикт Капітал» на користь позивача. Відступлення права вимоги від ТОВ «Вердикт Капітал» до позивача за кредитним договором не допускається та є незаконним і таким, що не відбулося. Позивач не має права вимоги до відповідача за кредитним договором, а тому відсутній предмет позову в частині стягнення заборгованості за кредитним договором. Крім того зазначає, що до позову не додано ліцензії ТОВ «Мілоан», ТОВ «Вердикт Капітал» та позивача.

Представником позивача Ткаченко М.М. надано відповідь на відзив, у якому зазначено, що між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_2 06.08.2021 укладено електронний кредитний договір, оскільки без отримання відповідачем листа на адресу електронної пошти та смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Зазначає, що кредитний договір укладений сторонами в електронному виді з використанням електронного підпису, відповідає вимогам ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», при укладенні цих договорів сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов та у сторін, відповідно до приписів ст. 11 ЦК України, виникли права та обов`язки, які витікають із кредитного договору. Відповідачем частково погашалась заборгованість з відсотків та тіла кредиту, що свідчить про визнання ним даного договору. На виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальника у розмірі 10 000 грн. Первісний кредитор виконав свій обов`язок з перерахування кредитних коштів. При цьому, перерахування коштів здійснювалось на картковий рахунок відповідача, зазначений ним у кредитному договорі. Відповідач, отримавши кредитні кошти та уклавши кредитний договір в електронній формі, намагається уникнути обов`язку з повернення грошових коштів, отриманих у кредит. Відповідач тривалий час здійснював погашення заборгованості, що свідчить про визнання умов договору позичальником та підтвердження факту отримання грошових коштів. Відповідач вказує лише на недоведеність факту перерахування йому кредитних грошових коштів, але будь-яких доказів цьому не надає. При цьому позивач зазначає, що відповідач має вільний доступ до своїх рахунків у банківських установах і мав безперешкодну можливість надати суду докази про те, що кредитні грошові кошти на його банківську картку, вказану в договорі чи іншу картку, якою він користується, не надходили. Зокрема, він мав можливість здійснити запит до банку про наявність у нього карткового рахунку, вказаного в заяві на отримання кредиту, та отримати виписку по вказаному рахунку за період кредитування. Вказує, що відповідачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх заперечень. Щодо витрат на правову допомогу на користь відповідача зазначає, що до відзиву не додано детального опису наданих послуг (виконаних робіт), акт приймання-передачі виконаних робіт (наданих послуг), а також докази оплати за такі послуги. Звертає увагу, що спір виник внаслідок протиправної поведінки відповідача, пов`язаної з тривалим невиконанням умов договору. Отже, стягнення витрат на правничу допомогу з позивача не можна вважати розумним, справедливим та таким, що відповідає засадам цивільного судочинства. Таким чином, вважає, що витрати на правову допомогу, заявлені відповідачем є безпідставними, а їх розмір є завищеним та необґрунтованим. У зв`язку з чим, просить суд відмовити відповідачу у задоволенні вимоги про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу або суттєво зменшити її розмір.

Стороною відповідача надіслано заперечення, у яких зазначено, що ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТ» посилається на розрахунок заборгованості станом на 10.03.2023 складений ТОВ «Вердикт капітал» та розрахунок заборгованості станом на 04.06.2024 складений позивачем, як на докази розміру грошових вимог до ОСОБА_2 . Втім не надає інших документів, що доводять достовірність розміру заборгованості, а саме виписки з особового рахунку та належно оформленого розрахунку заборгованості, який складений первісним кредитором. Досліджуючи надані розрахунки заборгованості, звертає увагу суду, що вони самі по собі не є належними та допустимими доказами наявності заборгованості та її розмір за договором, оскільки будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на картку чи на рахунок відповідача, підтвердження отримання останнім кредитних коштів відповідно до укладеного договору позивачем не надано. Зазначає, що розрахунок є виключно внутрішнім документом банку, підготовленим його працівниками, та відображає односторонню арифметичну калькуляцію позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог позивача до відповідача. Також вказує, що договори факторингу з витягами з реєстру боржників, які є похідними від кредитного договору, не є безумовними доказами підтвердження достовірності розміру заборгованості. Вважає, що доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». З договору № 3983341 від 06.08.2021 року, паспорту споживчого кредиту та графіку платежів, вбачається, що сторони обумовили строк кредиту: 30 днів з 06.08.2021; дата повернення кредиту: 05.09.2021; орієнтована загальна вартість кредиту: 17000 грн; комісія за надання кредиту: 1900 грн; проценти за користування кредитом: 5100 грн, які нараховуються за ставкою 1.70 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Таким чином, вказує, що розмір відсотків відповідно до умов договору кредиту № 3983341 від 06.08.2021 становить 4 845,00 грн за період з 06.08.2021 по 05.09.2021, виходячи з розрахунку: 9500 грн (тіло кредиту) х 1.70% (відсотки від фактичного залишку кредиту х 30 днів (строк позики). Стверджує, що у разі задоволення позовних вимог ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТ» про стягнення заборгованості з відповідача на користь позивача, підлягає стягненню кредитна заборгованість за договором № 3983341 від 06 серпня 2021 року у розмірі 14 345 грн, яка складається з тіла кредиту в сумі 9 500 грн та процентів за користування кредитом в сумі 4 845 грн за період з 06.08.2021 по 05.09.2021, передбачених кредитним договором. В позовній заяві ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТ» просило стягнути з ОСОБА_2 комісію в сумі 1900 грн. Втім вказує, що зі змісту договору від 06.08.2021р. вбачається, що в ньому не зазначено переліку послуг «за надання кредиту», їх погодження зі споживачем при укладенні кредитного договору. Крім того зазначає, що кредитор не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію за надання кредиту вважає нікчемними відповідно до ч. 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування». З огляду на викладене зазначає, що вимога ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТ» в частині стягнення комісії за надання кредиту не підлягає задоволенню.

Представником позивача ОСОБА_3 надано додаткові пояснення, в яких зазначає, що у розрахунку заборгованості (розрахунку і первісного кредитора, і фактора) чітко вказано з чого складається заявлена сума заборгованості, відповідно до яких умов договору та за який період вона була нарахована. При цьому, перевірити правильність розрахунків можливо за допомогою елементарних математичних операцій множення, ділення та додавання. Щодо надання виписок з рахунку позичальника з відображенням всіх операцій по такому рахунку, то позивач об`єктивно позбавлений можливості їх надати, оскільки не є банком в розумінні Закону України «Про банки і банківську діяльність», а є фінансовою установою і діє відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії». Звертає увагу, що ні первісний кредитор, ні позивач не є банками та на них не розповсюджується дія ЗУ «Про банки та банківську діяльність». Разом з тим, кредитор є небанківською фінансовою установою, діяльність яких регулюється спеціальним законодавством для осіб, які надають небанківські фінансові послуги. Зокрема, небанківські фінансові установи позбавлені можливості створення виписок по картковим рахункам споживачів. Зазначає, що сторонами погоджено, що строк користування кредитом продовжується у разі наявності непогашеної заборгованості та таке продовження не потребує додаткових дій ні від кредитора, ні від позичальника. Сторони Договору погодили окремий випадок автоматичної пролонгації договору, без необхідності вчинення будь-яких додаткових дій з боку сторін. Підписавши даний договір відповідач погодився на зазначені умови. Стверджує, що відповідачем було надано згоду на автопролонгацію договору у разі наявності заборгованості. Таким чином, кредитором нараховано заборгованість відповідно до умов укладеного договору. Зазначає, що умовами договору прямо передбачено випадки автоматичної пролонгації договору, яка здійснюється без будь-яких дій з боку сторін договору. Вказує, що відповідач погодився на зазначені умови, підписав вказаний кредитний договір та користувався кредитними коштами як в 30-денний строк, так і після його спливу.

ІІІ. Позиція учасників справи.

Представник позивача ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» Пилипчук С.В. в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги слід задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений, проте у судове засідання не з`явився, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило.

Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Василець М.С. в судове засідання також не з`явилася, будь-яких клопотань на адресу суду не скеровувала. Судова повістка про виклик до суду по даній справі на 13.02.2026р. була надіслана представнику Василець М.С. до її електронного кабінету користувачів підсистеми «Електронний суд». З довідки про доставку електронного документу слідує, що судову повістку представник відповідача отримала 17.01.2026р.

IV. Процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Мостиського районного суду Львівської області від 05.09.2024року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором та визначено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 02.06.2025 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів, витребувано з Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Укргазбанк» докази, які становлять банківську таємницю.

Ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 13.02.2026 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про витребування доказів.

V. Обставини справи, встановлені судом.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Суд, дослідивши усі надані докази, оцінивши їх з точки зору належності, допустимості і достовірності, а їх сукупність - з точки зору достатності та взаємозв`язку, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному та безпосередньому дослідженні усіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, керуючись законом, при цьому, створивши учасникам справи всі необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків, виходив із такого.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 06 серпня 2021 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та ОСОБА_2 , в електронному вигляді, шляхом підписання із використанням електронного підпису у формі одноразового ідентифікатора надісланого смс повідомленням за номером мобільного телефону, було укладено Договір про споживчий кредит № 3983341.

Договір про споживчий кредит № 3983341 від 06.08.2021р. було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано відповідачем ОСОБА_2 накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання ним одноразового ідентифікатора, який був надісланий на вказаний ним мобільний номер телефону.

Пунктом 3.3.1. Договору передбачено, що позичальник зобов`язався надавати Товариству достовірну інформацію, необхідну для укладення та виконання умов Договору.

Згідно п.1.1. Договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п. 1.3. договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п. 1.2. договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п. 1.4 договору термін га виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором. Кредит надається з метою задоволення потреб позичальника не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю та виконання обов`язків найманого працівника.

Відповідно до п. 1.2. Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 10 000 грн.

Згідно п. 1.3. Договору кредит надається строком на 30 днів з 06.08.2021 р. (строк кредитування).

Відповідно до п. 1.4. Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 05.09.2021р.

Відповідно до п. 1.5.1. Договору комісія за надання кредиту: 1 900 грн, яка нараховується за ставкою 19,00 відсотків від суми кредиту одноразово.

Відповідно до п. 1.5.2. Договору проценти за користування кредитом: 5 100 грн, які нараховуються за ставкою 1,70 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Згідно п. 1.6. Договору стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5.00 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Відповідно до п. 2.2.2 Договору нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати, наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей, передбачених п. 2.2.3 Договору.

Відповідно до п. 2.2.3 Договору проценти нараховуються за стандартною (базовою) ставкою, що визначена п. 1.6 цього Договору, яка є незмінною протягом всього строку кредитування, окрім випадків, коли за умовами акцій, програм лояльності, спеціальних пропозицій, тощо, визначена в п. 1.5.2 процентна ставка протягом первісного строку кредитування визначеного п. 1.3, запропонована позичальнику зі знижкою і є меншою за стандартну (базову) ставку, встановлену п. 1.6 Договору. Якщо визначена п. 1.5.2 процентна ставка є нижчою від стандартної (базової) ставки, то після завершення первісного строку кредитування (пролонгації) на стандартних (базових) умовах, згідно п. 2.3.1.2 продовжують нараховуватись за базовою ставкою згідно п. 1.6 Договору. Стандартна (базова) ставка не є підвищеною.

Окрім цього, позичальником також разом із кредитним договором підписано Графік платежів за Договором про споживчий кредит № 3983341 від 06 серпня 2021 року та паспорт споживчого кредиту № 3983341, які є Додатками до Договору про споживчий кредит № 3983341 від 06 серпня 2021 року та також містять повну інформацію щодо орієнтовної реальної річної процентної ставки, орієнтовної загальної вартості кредиту, порядку його повернення.

Позивачем умови укладеного договору виконано та надано відповідачу 10000 грн. кредиту, які були перераховані на карту відповідача.

У матеріалах справи міститься платіжне доручення № 53063050 від 06 серпня 2021 року, згідно якого платник: ТОВ «Мілоан» здійснив перерахування коштів на суму 10 000 грн на картковий банківський рахунок типу VISA ОСОБА_2 №НОМЕР_1 .

Крім того, на виконання вимог ухвали Мостиського районного суду Львівської області від 02.06.2026 року про витребування доказів, АБ «УКРГАЗБАНК» надало копію заяви-договору (Договір карткового рахунку) №2021/І_С/405-000844 від 12 травня 2021р.на відкриття карткового рахунку від 12.05.2021р., а також виписку станом на 06.09.2021р., з якої вбачається, що 06.08.2021р. ОСОБА_2 були перераховані кошти в розмірі 10 000 грн, призначення платежу: отримання коштів, здійснених переказом р2р за карткою НОМЕР_2 , та надані докази спростовують доводи сторони відповідача про неотримання ОСОБА_2 кредитних коштів.

Згідно Договору факторингу № 29-11-102 від 29 листопада 2021 року (далі Договір факторингу 1), укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал», клієнт первісний кредитор зобов`язався відступити за плату право грошової вимоги, а фактор зобов`язався, здійснивши фінансування в порядку, передбаченому цим Договором, прийняти право грошової вимоги до боржників, що належить клієнту, і стає новим кредитором за договорами про надання фінансових послуг, укладеними між клієнтом і боржниками.

Так, відповідно до умов цього Договору, фактор набуває права на всі суми, які він одержить на виконання вимоги від боржників, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані фактором суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові (п.2.2. Договору факторингу 1)

Договір факторингу набув чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення печатками та діє до повного виконання зобов`язань (п.14.1 Договору факторингу 1).

Згідно пункту 6.1.4. Договору право вимоги переходить до фактора після здійснення повної оплати фінансування з моменту підписання сторонами акту приймання-передачі Реєстру боржників (Додаток №2), який і є підтвердженням передачі фактору права грошової вимоги до боржників, після чого фактор стає новим кредитором по відношенню до боржників стосовно переданого Права вимоги.

Відповідно до акта приймання-передавання Реєстру боржників за Договором Факторингу № 26-01/2022-83 від 26 січня 2022 року, на виконання умов Договору Факторингу, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» клієнт передав, а фактор прийняв реєстр боржників, та відповідно до цього Реєстру боржників клієнт передав, а фактор прийняв право вимоги заборгованості по боржниках.

Як вбачається із Додатку № 3 до Договору факторингу № 29-11-102 від 29 листопада 2021 року Реєстру боржників до Договору факторингу № 9-11-102 від 29 листопада 2021 року, серед боржників, право вимоги виконання грошових зобов`язань до яких перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» також є і боржник ОСОБА_2 .

10 березня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено Договір про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги № 10-03/2023/01, відповідно до п. 2.1. якого у порядку та на умовах, визначених цим Договором первісний кредитор відступає шляхом продажу новому кредитору належні первісному кредитору, а новий кредитор набуває у обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги первісного кредитора до боржників, зазначених у Додатках № 1 та № 3 до цього Договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за договорами позики.

У відповідності до 5.2. Договору права вимоги вважаються відступленими (переданими) первісним кредитором та набутими (прийнятими) новим кредитором в день належного підписання сторонами Акту приймання-передачі Реєстру боржників у друкованому (підписаному) вигляді (Додаток 34).

З моменту відступлення (передачі) первісним кредитом новому кредитору прав вимоги, новий кредитор є таким, що замінив первісного кредитора у правовідносинах з боржниками, що існують на дату відступлення (передачі) прав вимоги та мають відношення до прав вимоги.

До нового кредитора перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, зокрема новий кредитор має право здійснювати нарахування та/чи стягнення процентів за прострочення виконання грошового зобов`язання (відповідно до ст. 625 ЦК України) за договорами позики (кредитними договорами) (в тому числі за періоди, що передували відступленню права вимоги, якщо такі не були здійснені первісним кредитором) за умови дотримання вимог чинного законодавства України, нарахування та стягнення штрафних санкцій за порушення боржниками грошових зобов`язань, нарахування будь-яких платежів і комісій, а також вимагати у боржників відшкодування збитків, завданих неналежним виконанням грошових зобов`язань, відповідно до законодавства та умов договорів позики (кредитних договорів).

Актом прийому-передачі Реєстру боржників за Договором № 10-03/2023/01 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 березня 2023 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю з обмеженою відповідальністю «Коллект центр», на виконання умов Договору № 10-03/2023/01 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 березня 2023 року, первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв Реєстр боржників, після чого, з урахуванням умов Договору № 10-03/2023/01 про відступлення (купівлі-продажу) від 10 березня 2023 від первісного кредитора до нового кредитора переходять права вимоги заборгованості до боржників і новий кредитор стає кредитором по відношенню до боржників стосовно заборгованостей.

Згідно Додатку № 3 до Договору № 10-03/2023/01 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 10 березня 2023 року Реєстру боржників до Договору № 10-03/2023/01 про відступлення (купівлю-продажу) права вимоги від 10 березня 2023 року у списку боржників, право вимоги виконання грошових зобов`язань до яких перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» наявний також боржник ОСОБА_2 .

Загальний розмір заборгованості за Договором №3983341 від 06.08.2021р., що підлягає стягненню станом на 04.06.2024р. відповідно до розрахунку заборгованості ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТ» становить 85 680,50 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 9 500 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 74 280,50 грн та заборгованість за комісіями 1 900 грн.

Проте, позивач враховуючи, принцип розумності, співмірності і пропорційності просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 57 261 грн, з яких: заборгованість за основним зобов`язанням (за тілом кредиту) 9 500 грн, заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 45 861 грн та заборгованість за комісіями 1 900 грн.

Всупереч умовам кредитного договору, а також вимог ст. ст. 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач своїх зобов`язань не виконав, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором.

VI.Застосоване судом законодавство.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

При цьому, суд враховує, позицію викладену у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 756/3115/17 (провадження № 61-18653св20) від 16.06.2021 року, згідно якої реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до положень ст. 83 ЦПК України позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно з ст. ст. 76, 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Судом встановлено, що між сторонами виник спір щодо стягнення заборгованості за кредитним договором, який повинен виконуватися, виходячи зі змісту норм матеріального права та з урахуванням умов і змісту самого договору.

Відповідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Згідно ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, суд зазначає, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду № 524/5556/19 від 12.01.2021 року, № 732/670/19 від 09.09.2020 року, № 404/502/18 від 23.03.2020 року, № 127/33824/19 від 07.10.2020 року, № 561/77/19 від 16.12.2020 року.

Особливості укладання договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 Закону).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Згідно ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

У іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20) від 12.01.2021 року: «електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Суди, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, вірно застосувавши норми матеріального права, дійшли обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний договір про надання фінансового кредиту підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині».

Окремо суд зазначає, що відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18), ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Суд враховує, що матеріали справи не містять відомостей про те, що у даній справі договір у встановленому законом порядку відповідачем оспорювався чи визнавався недійсним.

З урахуванням принципу тлумачення «favor contractus» (тлумачення договору на користь дійсності) сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.03.2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20).

Як вказано у постанові об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.01.2019 у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) тлумачення ст. 629 ЦК України свідчить, що в ній закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

У ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Відповідно до ст.639 ЦК України якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Згідно ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір між сторонами укладений шляхом підписання відповідачем пропозиції про укладення кредитного договору (оферта) та Заявка, яка є частиною кредитного договору.

За нормою ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст. ст.525, 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Відповідно до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

За змістом статті 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач неналежним чином виконував свої зобов`язання за укладеним кредитним договором №3983341 від 06.08.2021 року, тому його заборгованість має бути стягнута на користь нового кредитора.

Таким чином суд вважає, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача заборгованість за тілом кредиту по вказаному вище договору в сумі 9 500 грн (згідно відомостей про щоденні нарахування та погашення ТОВ «Мілоан» 10.09.2021р. було сплачено тіло кредиту у розмірі 500 грн).

Що стосується вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за процентами за вказаним вище договором, то суд приходить до наступних висновків.

З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч.2ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначена правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, провадження № 4-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18.

Крім того відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права.

За такого, після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми, або іншого розміру процентів, який визначений сторонами з посиланням на ч.2 ст. 625 ЦК України.

Таким чином, кредитор відповідно до ст.1048ЦК України має право стягнути заборгованість по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами саме у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення такого строку у кредитора відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

При цьому, як вказано вище, за договором №3983341 від 06.08.2021 року строк кредитування був визначений в 30 днів до 05.09.2021 року та підлягають нарахуванню проценти за ставкою 1,70 % за кожен день в загальній сумі 5 100 грн.

Оскільки відповідачем не було сплачено заборгованість по кредиту в передбачений договором строк, а саме до 05.09.2021, суд вважає, що відбулася пролонгація договору, що передбачено п. 2.3.1.1. та п. 2.3.1.2. Договору.

З огляду на те, що після цього відповідач продовжив користуватись кредитними коштами, то у відповідності до п. 2.3 договору строк кредитування був пролонгований на стандартних умовах, але загалом така пролонгація не могла тривати більше 60 днів, з 06.09.2021 року по 04.11.2021 року включно.

Відповідно до відомостей про щоденні нарахування та погашення і розрахунку заборгованості станом на 11.11.2021 року загалом заборгованість становила 44 355,50 грн, з яких: 9 500 грн заборгованість за тілом кредиту, 32 955,50 грн заборгованість за процентами.

Як вказано вище, 60-денний строк кредитування на загальних правилах нарахування процентів в розмірі 5% в день спливав 04.11.2021 року.

В подальшому після закінчення визначеного сторонами пролонгованого строку кредитування у кредитора були відсутні правові підстави нараховувати передбачені договором проценти.

За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позов в частині стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором №3983341 від 06.08.2021 року підлягає частковому задоволенню, а саме в розмірі 29 630 грн.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за тілом та відсотками за користування кредитними коштами, просив стягнути заборгованість за комісією за надання кредиту в розмірі 1 900 грн.

Судом встановлено, що згідно Договору про споживчий кредит № 3983341 від 06 серпня 2021 року, п.1.5.1. передбачено обов`язок позичальника сплатити кредитодавцю комісію у розмірі 1 900 грн за надання кредиту.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця для отримання, обслуговування та повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 цього Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і повернення кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахункове-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно з ч.ч. 1, 2, 5, 7 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення.

Відповідно до ч.5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком фінансової установи, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту це обов`язок фінансової установи за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь фінансової установи. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самої фінансової установи та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії фінансової установи не є послугами, що об`єктивно надаються позичальнику.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15.

Умови договору про сплату позичальником на користь банку винагороди за надання фінансового інструменту, відсотків за дострокове погашення кредиту та винагороди за проведення додаткового моніторингу, тобто за дії, які банк здійснює на власну користь, що є несправедливим, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства.

Подібні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду, від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15, від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15, від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15, від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 та від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.

Аналіз умов Договору про споживчий кредит № 3983341 від 06 серпня 2021 року, свідчить про те, що комісія за надання кредиту в розмірі 1 900 грн, встановлена в п. 1.5.1, договору, є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику.

Таким чином, суд вважає, що сплата позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 1 900 грн суперечить положенням Закону України «Про захист прав споживачів» та не підлягає стягненню з відповідача.

Отже, загалом позов підлягає частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за Договором про споживчий кредит № 3983341 від 06 серпня 2021 року сумі 39 130,50 грн, з яких:9 500 грн заборгованість за тілом кредиту, 29 630,50 грн заборгованість за процентами.

Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені.

В контексті дотримання судом стандартів мотивування слід звернути увагу на рішення «Руїз Торіха проти Іспанії» (№ 18390/91, 09.12.1994 року, §29) та «Проніна проти України» (№ 63566/00, 18.07.2006 року, § 23,25), у яких ЄСПЛ зауважив, що у рішеннях національних судів мають бути належним чином зазначені мотиви, на яких вони ґрунтуються; міра, до якої суд має виконати свій обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення; проте, якщо подання сторони є вирішальним для результату проваджень, воно вимагає конкретної та прямої відповіді.

У рішенні «Суомінен проти Фінляндії» (№ 37801/97, 01.07.2003 року, § 36) зазначено, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доводів сторін на підтвердження їхніх позицій, суд зобов`язаний виправдовувати свої дії і наводити обґрунтування своїх рішень.

У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п. 23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України» № 4909/04 § 58 ЄСПЛ, від 10.02.2010 року).

Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторона позивача посилалася як на підставу своїх вимог, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову сторони позивача, з наведених вище мотивів та підстав.

Відомості, які б спростовували даний висновок суду, відсутні, а інше вирішення спору не відповідало б таким засадам цивільного законодавства як справедливість, добросовісність та розумність (ст.3 ЦК України).

VІІ. Розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 028 грн, що підтверджується платіжною інструкцією № від 21 червня 2024 року.

Позовні вимоги задоволені частково в розмірі 39 130,50 грн, що становить 68,34%, а тому судовий збір у пропорційному розмірі 2 069,34 грн підлягає стягненню з відповідача.

Щодо судових витрат на правову допомогу, які заявили сторони, суд виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої шостої статті 137 ЦК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (пункт 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Наведений підхід до вирішення питання щодо відшкодування витрат на правову допомогу є сталим та неодноразово викладався у постановах Верховного Суду, зокрема від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19 (провадження № 12-94гс20), від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18.

Сторона позивача просить стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 17 000 грн, які підтверджуються доданими до позовної заяви: копією Договору про надання правової допомоги за №07-06/2024 від 07.06.2024 року; копією прайс-листа АО «Лігал Ассістанс»; заявкою на надання юридичної допомоги №223 від 07 червня 2024 року; витягом з Акту №3 про надання юридичної допомоги від 10.06.2024 року.

З урахуванням відсутності заперечень сторони відповідача щодо розміру витрат на правову допомогу та висновків суду щодо часткового задоволення позовних вимог, понесені витрати на правову допомогу в сумі 17 000 грн підлягають стягненню з відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 11 617,80 грн.

Сторона відповідача просила стягнути з позивача на користь відповідача витрати на правничу допомогу в сумі 10 000 грн, яка надана адвокатом Войтович Л.В.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачу ОСОБА_2 надавалася правнича допомога відповідно до договору про надання правової допомоги №24/390Ф від 15 жовтня 2024 року, укладеного між адвокатом Войтович Л.В. та ОСОБА_2 , акту прийому-передачі наданих послуг до Договору про надання правової допомоги 24/390Ф від 15.10.2024р.; детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом Войтович Л.В. на виконання умов договору про надання правової допомоги №24/390Ф від 15.10.2024р.

Згідно копії детального опису робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, вбачається, що на виконання умов договору про надання правової допомоги №24/390Ф від 15.10.2024р. адвокат надав наступні послуги у справі щодо: консультування клієнта (2 000 грн), визначення правової позиції, складання (написання) письмових пояснень на позовну заяву про стягнення заборгованості за договором та подача його до суду (8 000 грн).

Врахувавши складність справи, обсяг виконаної адвокатом Войтович Л.В. роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерії реальності цих витрат та розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, а також враховуючи заперечення іншої сторони щодо обґрунтованості розміру зазначених витрат, дійшов висновку про необхідність зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу 3000 грн. Водночас, враховуючи часткове задоволення позову та відповідно покладення на сторони судових витрат пропорційно розміру задоволених вимог (пропорційно розміру відхилених позовних вимог, а саме 31,66 %), суд вважає, що на користь відповідача підлягають стягненню судові на правову допомогу у розмірі 949,80 грн (3000:100 *31,66=949,80).

Таким чином, суд вважає, що саме такий розмір витрат на професійну правову (правничу) допомогу сторонам відповідає критерію розумності, встановлений їхньою дійсністю та необхідністю у цій справі.

На підставі п.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладену більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи зазначену правову норму, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача різницю у судових витратах на правову допомогу в сумі 10 668 грн (11 617,80-949,80 = 10 668).

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 141-142, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (, місцезнаходження: 01133, м.Київ, вул. Мечнікова, буд.3, офіс 306) заборгованість за договором про споживчий кредит №3983341 від 06.08.2021 у розмірі 39 130 (тридцять дев`ять тисяч сто тридцять) гривень 50 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , на користь на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» (, місцезнаходження: 01133, м.Київ, вул. Мечнікова, буд.3, офіс 306) - 2 069 (дві тисячі шістдесят дев`ять) гривень 34 коп. сплаченого судового збору та 10 668 (десять тисяч шістсот шістдесят вісім) гривень витрат на правову допомогу.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР», , місцезнаходження: 01133, м.Київ, вул. Мечнікова, буд.3, офіс 306.

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 .

Суддя Ю.В.Кічак