головуючий у суді І інстанції Фінагеєва І.О.
провадження № 22-ц/824/1100/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

25 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Єлєніної Світлани Михайлівни на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 травня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, -

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Єлєніна С.М., звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до ОСОБА_2 , у якому просив суд позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтовано тим, що 18 липня 2008 року між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладений шлюб.

Під час шлюбу у сторін народилася дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва у справі № 753/24192/21 від 11 лютого 2022 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано.

24 травня 2023 року Києво-Святошинський районний суд ухвалив рішення у справі № 753/6623/22 про визначення місця проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 .

Вказує, що ОСОБА_2 починаючи з 2018 року не проживає з позивачем ОСОБА_1 та сином ОСОБА_3 . Син залишився проживати разом з батьком за адресою: АДРЕСА_1 , та знаходиться на повному його утриманні по теперішній час.

Починаючи з 2018 року і по теперішній час відповідачка припинила піклуватися та навіть цікавитися про фізичний і духовний розвиток сина ОСОБА_5 , його життя, навчання, а саме: не надавала будь-якої матеріальної та моральної допомоги, не забезпечувала медичного догляду, лікування дитини, не надавала доступу до культурних та інших духовних цінностей, не виявляла інтересу до її внутрішнього світу, не цікавилась дитиною, її розвитком, станом здоров`я, успіхами та проблемами, не придбавала одяг, іграшки та книжки, та інше, не цікавилась його уподобаннями.

На думку позивача, відповідачка повністю ухилилась та самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утриманню сина ОСОБА_5 . При цьому, спілкуватися та бачитись з сином позивач, ніколи не забороняв і не був проти.

Усі питання щодо піклування про здоров`я ОСОБА_3 , його фізичний, духовний та моральний стан, виховання і утримання дитини, у тому числі забезпечення здобуття ОСОБА_5 загальної середньої освіти, в тому числі підготовка його до самостійного життя, вирішувалися та вирішуються позивачем, який, як батько прикладає всі зусилля та можливості для забезпечення, утримання та всебічного розвитку дитини.

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 травня 2025 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на ОСОБА_2 , адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку мати на краще неможливо, і лише за наявності вини в її діях, водночас, докази у цій справі не дають підстав для однозначного висновку стосовно підтвердження цих обставин. Позивачем не надано достатніх доказів наявності умислу в діях відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини.

Не погоджуючись з заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Єлєніна С.М. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 січня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_3 проживає разом з батьком близько чотирьох років, мама з ними не проживає та він з нею не спілкується. Батько повністю його забезпечує матеріально, створив всі умови для його навчання та розвитку. Бажає проживати й далі з батьком;

Позивач здійснює догляд за дитиною, створив для неї належні побутові умови для проживання, займається її вихованням, виходячи із якнайкращого забезпечення інтересів дитини, беручи до уваги її вік, а також те, що дитина проживає з батьком у звичних для неї умовах.

Указане підтверджує, що відповідачка свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, свідомо нехтує ними, починаючи з 2018 року (майже 5 років) що вказує на її винну поведінку.

Зазначає, що відповідачка навіть з початку повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України жодного разу не поцікавилась життям сина, не пропонувала і не намагалася його вивезти з України в безпечне місце; не турбувалась, не цікавилась і не турбується, не цікавиться, де дитина перебуває, чи перебуває дитина в безпеці, чи не зазнала вона ушкоджень, як моральних, психологічних так і фізичних, чи не потрібна їй допомога.

Це додатково підтверджує цілковиту байдужість матері до своєї дитини у такий надважкий та страшний воєнний час, коли жодна людина в Україні не перебуває в повній безпеці.

Позивачем надані докази, що підтверджують ухилення відповідачки від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини - неповнолітнього сина ОСОБА_3 , винна поведінка, свідоме нехтування нею своїх обов`язків.

Станом на сьогодні, дитина ОСОБА_6 не має жодних почуттів до Відповідача та не має бажання спілкуватися та бачитись з нею.

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Від представника представника ОСОБА_1 - адвоката Єлєніної С.М. надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи копії: характеристики на учня 7-го класу ОСОБА_3 , видану 11 лютого 2026 року дитячою школою мистецтв № 4 Дарницького району міста Києва; витяг з наказу дитячої школи мистецтв № 4 Дарницького району міста Києва від 01 вересня 2022 року № 46; заява ОСОБА_1 про прийняття до дитячої школи мистецтв № 4 Дарницького району міста Києва; характеристики ОСОБА_3 учня відділення баскетболу ДЮСШ № 18; довідки № 102/44/18-5 від 16 лютого 2026 року на ОСОБА_3 учня відділення баскетболу ДЮСШ № 18; характеристики Київського інженерного ліцею № 02-02/86 від 17 лютого 2026 року.

Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

У пункті 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини 1 статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Щодо долучення наданих представником позивача доказів, суд апеляційної інстанції враховує, що указана справа вже тривалий час знаходиться на судовому розгляді, за цей час обставини справи могли змінитися, а подані докази стосуються обставин відносно дитини станом на теперішній час, а тому мають виключне значення для правильного вирішення справи, тому дійшов висновку про наявність підстав для долучення указаних доказів.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Єлєніна С.М. у судовому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги та просила їх задовольнити.

Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції в порядку частини 6 статті 187 ЦПК України направлялись запити щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи - відповідача.

За відповіддю з Єдиного державного демографічного реєстру від 03 серпня 2023 року № 170983 встановлено, що ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 74 т. 1).

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка надсилається разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Відповідно до частини 3 статті 130 ЦПК України якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Апеляційний суд направляв на зареєстровану адресу відповідача ухвалу суду про відкриття апеляційного провадження, копії апеляційної скарги з додатками, судові повістки.

Відповідач кореспонденцію суду отримав, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення від 20 жовтня 2025 року та 22 листопада 2025 року (а.с.24,25 т. 2).

Однак, відповідно до витребуваних апеляційним судом у Державної прикордонної служби України відомостей ОСОБА_2 перетнула державний кордону України у напрямку в`їзду в Україну - 17 вересня 2025 року та у напрямку виїзду з України - 07 жовтня 2025 року (а.с. 59 т. 1).

Відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Встановивши, що відповідач у вказаний період не перебувала на території України, апеляційний суд вжив всіх залежних від суду заходів задля повідомлення відповідача та неодноразово розміщував оголошення на сайті судової влади про розгляд справи.

Також, апеляційним судом неодноразово здійснювався виклик на номер мобільного телефону відповідача, що наявний в матеріалах справи, однак оператор мобільного зв`язку повідомив, що номер заблокований.

З урахуванням того, що ОСОБА_2 виїхала за кордон та адреса та навіть країна її місця знаходження невідома, можливість звернення із судовим дорученням до іноземного органу у апеляційного суду - відсутня.

Оцінюючи можливість розгляду справи за таких обставин, апеляційний суд виходить з того, що відповідно до статті 55 Конституції України, статті 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини (надалі - Конвенція) держава має позитивні зобов`язання перед людиною забезпечувати розгляд справи у розумний строк. Особа, яка звертається до суду, має законні очікування, що справу буде розглянуто. Поведінка відповідача не може стати на заваді обов`язку суду розглянути справу.

Однак з гарантій статті 6 Конвенції випливає як право позивача на розгляд справи у розумний строк, так і право відповідача знати про судове провадження проти нього.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що одержання учасником справи належно надісланої судової кореспонденції перебуває поза сферою контролю суду. В свою чергу особа, яка зареєструвала свої місце проживання за певною адресою, діючи розумно та добросовісно, повинна дбати про те, щоб мати змогу отримувати надіслану їй кореспонденцію своєчасно. У разі виникнення перешкод, адресат міг, зокрема, подати заяву про пересилання або доставку адресованих йому поштових відправлень на іншу адресу.

Це передбачено пунктами 118, 123 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270.

Отже, для добросовісного адресата є механізм забезпечення права на отримання офіційної кореспонденції незалежно від того живе він чи ні за певною адресою.

Натомість у суду немає жодного механізму забезпечити вручення судової кореспонденції учаснику справи, який не бажає її отримувати або не проживає за зареєстрованою адресою. З огляду на це, неотримання судової кореспонденції відповідачем не може бути перешкодою для розгляду справи.

Зважаючи на те, що відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи (на зареєстровану адресу місця проживання, оголошення на сайті судової влади, телефонограми), незалежно від того чи отримала відповідач адресовану йому кореспонденцію, апеляційний суд вважає, що гарантії статті 6 Конвенції щодо відповідача дотримано і справу може бути розглянуто по суті.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим апеляційний суд позбавлений можливості встановити її правову позицію щодо апеляційної скарги.

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що з 18 липня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, актовий запис від 18 липня 2008 року № 531 (а.с. 20 т. 1).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 11 лютого 2022 року у справі № 753/24192/21 шлюб, зареєстрований 18 липня 2008 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , актовий запис №531, розірвано (а.с. 60-61 т. 1).

Під час шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_4 народився син ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 26 жовтня 2012 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис від 26 жовтня 2012 року № 3828.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 травня 2023 року у справі № 753/6623/22 визначено місце проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 54-59 т. 1).

У вказаному рішенні судом було встановлено наступне:

«Відповідно до пояснень сторін, після припинення спільного проживання та на час вирішення справи у суді, спільна дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , проживає з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина також підтверджується Актом по факту проживання/не проживання особи за адресою, виданого в.о. менеджера (управителя) групи будинків відділення №2 КП «Житло-сервіс» В. Афендіковим від 30 травня 2022 року та актом обстеження умов проживання від 30 січня 2023 року.

Відповідач, отримавши позовну заяву, жодних заперечень щодо цих обставин не заявила та доказів на підтвердження заперечень.

Також було встановлено, що квартира за адресою: АДРЕСА_1 , в якій позивач проживає разом із своїм малолітнім сином ОСОБА_3 , є власністю ОСОБА_1 , що підтверджується копією Договору купівлі-продажу квартири від 17 листопада 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовою В.Ю.

Позивач ОСОБА_1 має самостійний дохід, за місцем проживання характеризується позитивно, згідно з довідкою Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» №460461 від 06 червня 2022 року за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває, відповідно до довідки КНП «Київська міська психоневрологічна лікарня №2» ОСОБА_1 на момент огляду без психічних розладів.

Крім цього, суду надано висновок Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, як органу опіки та піклування, від 22 лютого 2023 року згідно з яким з метою забезпечення прав та інтересів дитини райдержадміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_1 ».

Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина 4 статті 82 ЦПК України).

Відповідно до довідки КНП «ЦПМСД Дарницького району міста Києва» від 03 вересня 2024 року № 515, починаючи з 07 грудня 2018 року по теперішній час дитину на амбулаторні прийоми в КНП «ЦПМСД Дарницького району міста Києва» супроводжував батько (згідно з форми 112/о).

Згідно з висновком про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , затвердженого Дарницькою районною в місті Києві державною адміністрацією № 101-5496 від 20 червня 2024 року, з метою захисту прав та інтересів малолітньої дитини, орган опіки та піклування Дарницького району міста Києва вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 щодо малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 176-178 т. 1).

Згідно з відповіддю КНП «ЦПМСД Дарницького району м. Києва» від 03 вересня 2024 року ОСОБА_3 спостерігається в указаному закладі охорони здоров`я. Починаючи з 07 грудня 2018 року по теперішній час дитину на амбулаторні прийому супроводжував батько (а.с. 192 т. 1).

На виконання ухвали Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року Державною прикордонною службою України надані відомості про те, що ОСОБА_2 перетнула державний кордону України у напрямку в`їзду в Україну - 17 вересня 2025 року та у напрямку виїзду з країни - 07 жовтня 2025 року (а.с. 59 т. 1).

ОСОБА_1 укладений договір про надання платних послуг з Дитячою школою мистецтв № 4 Дарницького району міста Києва, за яким винесено наказ від 01 вересня 2022 року про зарахування ОСОБА_3 .

Відповідно до довідки від 16 лютого 2026 року, ОСОБА_3 навчається на відділенні баскетболу в Дитячо-юнацькій спортивній школі № 18 Деснянського району м. Києва.

Відповідно до характеристики від 17 лютого 2023 року, ОСОБА_3 навчається у Київському інженерному ліцеї з 01 березня 2023 року, має достатній та високий рівень навчальних досягнень. Батько дитини ОСОБА_1 систематично цікавиться успішністю свого сина, бере активну участь у його навчанні та вихованні, постійно підтримує зв`язок із класним керівником та вчителями.

Згідно з характеристикою від 11 лютого 2026 року ОСОБА_3 навчається у Дитячій школі мистецтв № 4 Дарницького району міста Києва з вересня 2022 року по теперішній час. Матір ОСОБА_5 за період навчання дитини у закладі участі в освітньому процесі не брала. Контактів з педагогічними працівниками школи не підтримувала, га батьківських зборах та інших заходах, пов`язаних із навчанням сина, не була присутня, до адміністрації або викладачів з питань навчання дитини або інших поточних питань не зверталася. За наявною у закладі інформацією, матір дитини тривалий час не підтримує зв`язок із сином та не бере участь в освітньому процесі. ОСОБА_3 завжди охайно одягнений, забезпечений усіма необхідними матеріалами для навчання. Дирекція шкоди підтверджує, що у дитини з батьком близький і дружній контакт.

З характеристики, наданої тренером-викладачем відділення баскетболу ДЮСШ № 18 Дарницького району міста Києва, вбачається, що ОСОБА_3 з лютого 2023 року і по теперішній час навчається у вказаній шкоді, у секцію його привів батько ОСОБА_1 , який бере активну участь у спортивному житті сина, цікавиться його прогресом, додатково займається з ОСОБА_5 , регулярно відвідує змагання і підтримує сина. Зі слів ОСОБА_5 матір з ними не проживає. Батьки розлучені і за рішенням суду він проживає з батьком. За весь період тренування ОСОБА_5 в ДЮСШ № 18 матір не мала контактів з тренером та керівництвом спортивної шкоди, не була присутня на тренуваннях та змаганнях.

Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України).

Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини визначені статтею 150 СК України.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина 1статті 155 СК України).

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права.

В силу статті 9 Конституції України Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (надалі по тексту - Конвенція) є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів).

У статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Відповідно до частин 1, 2 статті 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення цього пункту свідчить, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.

Отже, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

За положеннями частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року дитина може бути розлучена з батьками у разі, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, ЄСПЛ зауважував, що якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04).

Вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідача на повагу до сімейного життя, що гарантовано статтею 8 Конвенції.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (статті 1, 9 Конвенції).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на ОСОБА_2 , а позивачем не надано достатніх доказів наявності умислу в діях відповідача щодо невиконання своїх батьківських обов`язків з виховання та утримання дитини.

Однак, з матеріалів справи вбачається, що у 2022 році шлюб між сторонами був розірваний, а у 2023 році рішенням місце проживання дитини ОСОБА_3 було визначено разом із батьком ОСОБА_1 .

Відповідно до витребуваних апеляційним судом відомостей щодо перетину кордону, які можуть бути надані Державною прикордонною службою України за останні 5 років, які передують запиту, ОСОБА_2 не перебувала на території України з 29 жовтня 2020 року по 17 вересня 2025 року, та 07 жовтня 2025 року виїхала за межі України.

Апеляційний суд у судовому засіданні у присутності психолога, заслухав думку малолітнього ОСОБА_3 , який надав адекватні та вичерпні відповіді на питання суду, з яких слідує, що він проживає з батьком, останній раз спілкувався із матір`ю ще до початку повномасштабної війни, їй відомий його телефон, але вона з ним не спілкується, з днем народження не вітає. Зазначив, що йому не відомо, де знаходиться його матір.

Апеляційним судом встановлено, що за останні п`ять років ОСОБА_2 перебувала на території України близько трьох тижнів. Саме у цей період (29 вересня 2025 року) у її сина ОСОБА_3 був день народження, однак вона з ним не зустрілася, що підтвердив сам ОСОБА_3 , який зазначив, що не бачив матір, починаючи з початку повномасштабної війни.

Відтак, протягом тривалого часу, враховуючи вік дитини, мати не бере участі у житті сина, не підтримує з ним контакту, перебуває за межами України, що підтверджує відсутність між матір`ю та малолітньою дитиною будь-якого емоційного чи духовного зв`язку.

Матір дитини без поважних та обґрунтованих причин в повній мірі самоусунулася від належного виконання своїх батьківських обов`язків.

При цьому, в матеріалах справи відсутні докази наявності перешкод матері у спілкуванні з малолітньою дитиною ОСОБА_3 , а також доказів того, що заробляючи грошові кошти та перебуваючи за кордоном, мати виконувала свої обов`язки щодо фінансового забезпечення малолітньої дитини.

Органом опіки та піклування надано висновок про доцільність позбавлення батьківських прав матері ОСОБА_2 щодо її малолітнього сина ОСОБА_3 через її ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню сина.

У постанові від 26 квітня 2022 року в справі № 520/8264/19 (провадження № 61-19984св21) Верховний Суд, залишаючи без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій про позбавлення відповідача батьківських прав, керувався тим, що батько не виконував повноцінно свої батьківські обов`язки, періодичне спілкування за допомогою телекомунікаційних систем також не є таким виконанням обов`язків, а відтак особа, яка свідомо змінює країну проживання, не бере участі у вихованні дітей, несе відповідні ризики порушення нормальних життєвих зв`язків та передбачених законом наслідків невиконання батьківських обов`язків, що у цьому випадку і відбулось - малолітня дитина фактично залишилися без батьківського піклування.

Таким чином, матір`ю свідомо обрано такі життєві умови, за якими її участь у вихованні дитини є недостатньою, що у свою чергу свідчить про її ухилення від виконання батьківських обов`язків у розумінні статті 164 СК України.

Апеляційний суд враховує, що малолітній ОСОБА_3 вже тривалий час виховується окремо від матері, не спілкується з нею та не має з нею емоційного зв`язку. Батько, позивач, забезпечує дитину турботою, увагою, опікою та матеріально-побутовою підтримкою. У сім`ї створено сприятливі умови для життя, розвитку і виховання дитини, в якій малолітня дитина почувається захищеною, бажаною і психологічно стабільною.

Матір дитини не бере участі у вихованні сина, шкільному життю дитини, не цікавиться його навчанням, розвитком, успіхами та здобутками. Вихованням малолітньої дитини займається батько дитини.

Указані обставини підтверджуються довідками закладів дошкільної освіти, характеристиками дитини, а також поясненнями самої дитини, наданими апеляційному суду у судовому засіданні.

Апеляційний суд керується тим, що суд на перше місце ставить якнайкращі інтереси дитини, оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, що потрібні для ухвалення рішення. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують тощо), які надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є винятковим заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування потрібно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про наявність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітнього ОСОБА_3 , оскільки відповідач упродовж тривалого періоду не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, взагалі не спілкується з сином, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу.

Указані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини.

Даних про цілеспрямовані дії батька на погіршення відносин між дитиною та матір`ю, матеріали справи не містять.

На думку апеляційного суду, ОСОБА_2 могла і повинна була усвідомлювати, що таке тривале і повне розставання з дитиною, враховуючи її вік, коли контакт з матір`ю припинився, може призвести до значного ослаблення, якщо не повного розриву, зв`язку між ними і відчуження дитини від матері.

Така бездіяльність відповідача призвела до розриву зв`язків між нею та її сином.

Враховуючи відсутність будь-яких особистих відносин між дитиною та матір`ю, що є найважливішою складовою поняття «сімейне життя», протягом останніх п`яти років, відсутні підстави вважати, що анулювання юридичного зв`язку між матір`ю і дитиною може негативно вплинути на ці відносини.

Отже, позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 не суперечить інтересам останнього, враховуючи відсутність матері в його житті та невиконання нею батьківських обов`язків.

Враховуючи обставини цієї справи, позбавлення відповідача батьківських прав здійснено згідно із законом (пункт 2 частини 1 статті 164 СК України), спрямоване на захист прав та інтересів дитини, отже, має законну мету і втручання в права відповідача є пропорційним меті позбавлення його батьківських прав, не є порушенням статті 8 Конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого сімейного життя, та відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд враховує, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, але з урахуванням обставин цієї справи, а саме: довготривалого нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками, відсутності будь-яких доказів участі матері у житті дитини, а також об`єктивних причин, що перешкоджали відповідачці виконувати свої обов`язки щодо дитини, колегія суддів дійшла висновку про наявність виключних обставини для застосування крайнього заходу впливу на особу, яка не виконує батьківські обов`язки - позбавлення батьківських прав.

Статтями 374, 376 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, скасувати судове рішення повністю і ухвалити нове рішення. Підставами для скасування судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 травня 2025 року ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків, викладених у рішенні, обставинам справи.

Таким чином, доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єлєніної С.М.необхідно задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Зважаючи, що апеляційний суд дійшов висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позовних вимог у повному обсязі на задоволення вимог апеляційної скарги, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073 грн 60 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 287 грн 60 коп.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Єлєніної Світлани Михайлівни задовольнити.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 травня 2025 року скасувати з ухваленням нового судового рішення.

Задовольнити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьківських прав відносно малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1073 грн 60 коп. та судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 287 грн 60 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 02 березня 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська