ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 704/1104/20

провадження № 61-13402св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Грушицького А. І.,

суддів: Калараша А. А., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Фаловської І. М.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Регіональний офіс водних ресурсів у Черкаській області,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області на рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 24 червня 2024 року у складі судді Дьяченка Д. О. та постанову Черкаського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року у складі колегії суддів Фетісова Т. Л., Карпенко О. В., Сіренко Ю. В.,

у справі за позовом ОСОБА_1 до Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що є учасником бойових дій та учасником АТО, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 10 січня 2019 року.

21 вересня 1998 року його було прийнято на роботу на посаду інженера-механіка ІІ категорії Черкаської експлуатаційної дільниці Правобережного управління меліоративних систем обласного виробничого управління «Черкасиводгосп». 28 липня 1999 року позивача в порядку переведення із Правобережного управління меліоративних систем обласного виробничого управління «Черкасиводгосп» було прийнято на роботу до Тальнівського управління зрошувальних систем - головним механіком. 01 січня 2005 року Тальнівське управління зрошувальних систем перейменовано в Тальнівське міжрегіональне управління водного господарства (далі - Тальнівське МУВГ). 18 червня 2008 року позивача переведено на посаду головного інженера Тальнівського МУВГ.

17 березня 2015 року на виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», відповідно до мобілізаційного плану позивача як старшого лейтенанта запасу було призвано ІНФОРМАЦІЯ_1 старшим офіцером відділення комплектування, що підтверджується витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17 березня 2015 року № 41.

31 березня 2016 року позивача призвано для проходження військової служби до особового складу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ, де він з 21 березня 2016 року проходив військову службу та брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення.

Під час проходження служби, за основним місцем роботи, 01 вересня 2019 року позивача було переведено з посади головного інженера Тальнівського МУВГ на посаду заступника начальника Тальнівського МУВГ, в зв`язку з реорганізацією, що підтверджується записом у трудовій книжці.

У 2020 році під час проходження військової служби позивачу стало відомо, що відповідно до наказу Державного агентства водних ресурсів України від 24 червня 2020 року № 589 «Про реорганізацію Тальнівського МУВГ» та наказу Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області від 22 вересня 2020 року № 43-ос «Про заходи щодо реорганізації Тальнівського МУВГ та зміну організаційної структури» Тальнівське МУВГ реорганізовується шляхом приєднання до Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області та що займана ним посада підлягає скороченню і розірвання трудового договору планується 30 листопада 2020 року на підставі частини першої статті 40 КЗпП України, про що 16 листопада 2020 року Тальнівське МУВГ видало відповідний наказ № 293-к.

30 листопада 2020 року позивача було звільнено із займаної посади, ознайомлено з вказаним наказом про звільнення, в якому він поставив відмітку що з даним наказом не згідний, так як він не відповідає вимогам чинного законодавства та йому було повернуто трудову книжку з відміткою про звільнення.

Враховуючи викладене, позивач вважає своє звільнення незаконним та таким що порушує гарантії, передбачені частиною третьою статті 119 КЗпП України.

Позивач просив суд поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Тальнівський районний суд Черкаської області рішенням від 24 червня 2024 року позов задовольнив частково.

Поновив ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Тальнівського МУВГз 30 листопада 2020 року.

Стягнув з Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області (як правонаступника Тальнівського МУВГ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 310 615,62 грн.

Рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді заступника начальника Тальнівського МУВГ та стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу в межах місячного платежу допустив до негайного виконання.

Стягнув з Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області на користь держави кошти по сплаті судового збору в сумі 2 422,40 грн.

В решті позовні вимоги залишив без задоволення.

Рішення місцевого суду мотивовано тим, що частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачено, що громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частинами третьою та четвертою статті 119 КЗпП України (у редакції на час звільнення працівника), до яких входить і право збереження за працівником місця роботи (посади).

Черкаський апеляційний суд постановою від 03 вересня 2024 року апеляційну скаргу задовольнив частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 24 червня 2024 року змінив в частині визначення розміру компенсації працівнику за час вимушеного прогулу, яку встановив в сумі 298 857,30 грн з відрахуванням при їх виплаті податків, зборів та обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством України.

У решті рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 24 червня 2024 року залишив без змін.

Компенсував Регіональному офісу водних ресурсів у Черкаській області з державного бюджету 186,37 грн судового збору за апеляційний перегляд справи.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що позивач не підлягав звільненню 30 листопада 2020 року під час проходження ним військової служби, так як статтею 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час звільнення працівника) було встановлено заборону на припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця з такою категорією працівників.

Ураховуючи період вимушеного прогулу з 01 грудня 2020 року по 24 червня 2024 року, що містить 915 робочих днів, компенсація працівнику за час вимушеного прогулу має становити 326,62 грн х 915 = 298 857,30 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі, поданій у жовтні 2024 року до Верховного Суду, Регіональний офіс водних ресурсів у Черкаській області, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати і ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 11 жовтня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі, витребував її із Тальнівського районного суду Черкаської області.

25 жовтня 2024 року справу передано колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в складі суддів: Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2026 року призначив справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження колегією в складі п`яти суддів.

Згідно із протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів від 20 січня 2026 року визначено такий склад колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду для розгляду справи: Грушицький А. І. (суддя-доповідач), Калараш А. А., Литвиненко І. В., Петров Є. В., Фаловська І. М.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

В касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема вказує, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 22 квітня 2024 року у справі № 711/1207/23, від 28 червня 2023 року у справі № 753/12209/22 та від 16 жовтня 2023 року у справі № 718/209/23.

У касаційній скарзі зазначається, що позивач був правомірно звільнений з роботи у зв`язку зі скороченням штату, яке підтверджується доказами, про що працівника завчасно повідомили з дотриманням приписів трудового законодавства. Позивач не надав доказів проходження ним військової служби на час звільнення.

Обов`язок роботодавця щодо збереження за вказаними категоріями працівників середнього заробітку передбачався включно до дня, що передує дню набрання чинності Законом України № 2352-IХ (18 липня 2022 року).

Скаржник також вказує на те, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 , засобами електронного зв`язку з використанням електронного цифрового підпису направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області, проте Верховний Суд ухвалою від 14 листопада 2024 року зазначений відзив повернув заявнику без розгляду.

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 , надіслав повторно відзив на касаційну скаргу, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суд установив, що позивач ОСОБА_1 є учасником бойових дій та АТО, що підтверджується посвідченням серії НОМЕР_1 від 10 січня 2019 року.

21 вересня 1998 року ОСОБА_1 прийнято на роботу на посаду інженера-механіка ІІ категорії Черкаської експлуатаційної дільниці Правобережного управління меліоративних систем обласного виробничого управління «Черкасиводгосп».

28 липня 1999 року позивача в порядку переведення із Правобережного управління меліоративних систем обласного виробничого управління «Черкасиводгосп» прийнято на роботу до Тальнівського управління зрошувальних систем - головним механіком.

01 січня 2005 року Тальнівське управління зрошувальних систем перейменовано в Тальнівське МУВГ.

18 червня 2008 року позивача переведено на посаду головного інженера Тальнівського МУВГ.

17 березня 2015 року на виконання Указу Президента України від 14 січня 2015 року № 15/2015 «Про часткову мобілізацію», відповідно до мобілізаційного плану ОСОБА_1 як старшого лейтенанта запасу призвано ІНФОРМАЦІЯ_1 старшим офіцером відділення комплектування, що підтверджується витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_2 від 17 березня 2015 року № 41.

31 березня 2016 року ОСОБА_1 призвано для проходження військової служби до особового складу оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » Сухопутних військ, де з 21 березня 2016 року він проходив військову службу та брав участь у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, що підтверджується витягом з наказу військового комісара ІНФОРМАЦІЯ_4 від 31 березня 2016 року № 95.

Позивач 21 вересня 2019 року уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу.

11 вересня 2020 року командувач військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » своїм наказом № 263 продовжив дію контракту від 21 вересня 2019 року ще на 1 рік та зобов`язав ОСОБА_1 укласти новий контракт на даний термін.

Під час проходження служби, за основним місцем роботи, 01 вересня 2019 року ОСОБА_1 переведено з посади головного інженера Тальнівського МУВГ на посаду заступника начальника Тальнівського МУВГ, у зв`язку з реорганізацією, що підтверджується записом у трудовій книжці.

Відповідно до наказу Державного агентства водних ресурсів України від 24 червня 2020 року № 589 «Про реорганізацію Тальнівського МУВГ» та наказу Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області від 22 вересня 2020 року № 43-ос «Про заходи щодо реорганізації Тальнівського МУВГ та зміну організаційної структури» Тальнівське МУВГ реорганізовується шляхом приєднання до Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області, а займана ОСОБА_1 посада підлягає скороченню.

Згідно із наказом Тальнівського МУВГ від 16 листопада 2020 року № 293-к встановлено, що розірвання трудового договору з ОСОБА_1 планується 30 листопада 2020 року на підставі частини першої статті 40 КЗпП України (скорочення штату).

30 листопада 2020 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади, ознайомлено із наказом про звільнення, в якому позивач поставив відмітку про те, що з даним наказом він не згідний.

Позиція Верховного Суду

Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права

і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та аргументи відзиву на касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

У частині першій статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

У статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані із звільненням за пунктом 1 статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.

Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Згідно із частиною першою статті 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Статтею 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) статті 40 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником.

Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

При виникненні спору між працівником і роботодавцем суд не вирішує питання про доцільність скорочення чисельності або штату працівників, а перевіряє наявність підстав для звільнення (чи відбувалося скорочення штату або чисельності працівників) та дотримання відповідної процедури.

Одночасно, відповідно до статті 17 Конституції України оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України. Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII затверджений Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності з дня його опублікування в газеті «Голос України» від 18 березня 2014 року № 49.

Таким чином із 18 березня 2014 року в Україні діє особливий період, який закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є призов або вступ працівника або власника фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігається місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.

Згідно із частиною третьою статті 119 КЗпП України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, в яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 813/782/17 та від 06 лютого 2020 року у справі № 818/777/17 зазначено, що чинне законодавство не передбачає можливості розірвання трудових відносин з працівником, призваним на військову службу, за жодних обставин. Припинення трудового договору на підставі пунктів 2, 3 статті 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору з працівниками, призваними на військову службу, можливо тільки після закінчення проходження військової служби (дня фактичної демобілізації).

У постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року у справі № 752/13502/22 зазначено, що звільнення працівників, які були призвані на військову службу під час мобілізації, на особливий період, є можливим не раніше дня закінчення дії особливого періоду або дня фактичного звільнення з військової служби.

Доводи скаржника про те, що звільнення позивача було здійснено правомірно у зв`язку зі скороченням штату, а також про те, що працівника було завчасно та належним чином повідомлено про майбутнє звільнення з дотриманням вимог трудового законодавства є безпідставними, оскільки вказані доводи не узгоджуються з імперативними приписами статті 119 КЗпП України, які мають пріоритетне застосування у спірних правовідносинах.

З урахуванням наведеного правового регулювання, а також встановлених під час розгляду справи фактичних обставин, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого та правильного висновку про протиправність звільнення позивача 30 листопада 2020 року у період проходження ним військової служби. На момент припинення трудових відносин діяла редакція статті 119 КЗпП України, якою прямо заборонялося розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця з працівниками, призваними або прийнятими на військову службу, незалежно від підстав такого звільнення, у тому числі у зв`язку зі скороченням штату чи чисельності працівників.

За таких обставин суди обох інстанцій обґрунтовано виходили з того, що роботодавець не мав правових підстав для припинення трудових відносин із позивачем у зазначений період, а тому звільнення позивача з роботи суперечить вимогам чинного на той час трудового законодавства та є незаконним.

Також, не заслуговують на увагу доводи скаржника про те, що позивач не надав належних доказів проходження ним військової служби на час звільнення. Зазначені твердження спростовуються матеріалами справи, оскільки відповідно до витягу з наказу командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_3 » (по особовому складу) від 23 вересня 2019 року № 250 було наказано укласти з капітаном ОСОБА_1 новий контракт про проходження військової служби строком на один рік. Вказаний документ підтверджує факт перебування позивача на військовій службі у спірний період (а. с. 33).

За таких обставин суди першої та апеляційної інстанцій зробили правильний висновок про наявність підстав для поновлення позивача на роботі.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Згідно із частиною другою статті 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (у відповідній редакції) громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими, зокрема частиною третьою статті 119 КЗпП України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

У частині третій статті 119 КЗпП України (у редакції, що діяла до 19 липня 2022 року) передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу; військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Таким чином, із набранням чинності Законом України № 2352-IX відбулись зміни у регулюванні трудових відносин за участю працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом. Тобто з 19 липня 2022 року роботодавець звільнений від обов`язку збереження середнього заробітку за працівниками, призваними на військову службу, зі збереженням за цими працівниками лише місця роботи і посади.

Отже, обов`язок роботодавця щодо збереження за такими категоріями працівників середнього заробітку був передбачений включно до дня, що передує дню набрання чинності Законом України № 2352-IX (18 липня 2022 року). З 19 липня 2022 року правових підстав для збереження середнього заробітку за таким працівником немає.

Зазначений висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах наведено у постанові Верховного Суду від 09 вересня 2024 року у справі № 227/1664/23.

На вказане суди першої та апеляційної інстанцій уваги не звернули, а тому дійшли помилкового висновку щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що підлягає до стягнення з відповідача.

Суд апеляційної інстанції встановив, що середньоденний розмір заробітної плати ОСОБА_1 становить 326,62 грн.

Враховуючи, що період вимушеного прогулу, який підлягає оплаті роботодавцем, розпочався 01 грудня 2020 року (оскільки день звільнення працівника 30 листопада 2020 року є останнім робочим днем) та тривав по 18 липня 2022 року (передує дню набрання чинності Законом України № 2352-IX), отже компенсація працівнику за час вимушеного прогулу має становити (326,62 грн х 410 робочих днів) 133 914,20 грн.

Отже рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в даній справі слід змінити в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який становить 133 914,20 грн.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27 червня 2019 року в справі № 826/16141/16 зазначено, що визначені судом до стягнення з роботодавця на користь працівника суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу обраховуються без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та вираховуються під час виплати працівнику. Присуджена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів під час її виплати.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 23 квітня 2019 року в справі № 2340/3023/18 зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

Справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону є роботодавець, однак суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що обов`язково вказує в резолютивній частині рішення (постанови Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2024 року в справі № 757/27799/21-ц та від 06 листопада 2024 року в справі № 359/6714/23).

Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц вказав, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.

У постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 липня 2023 року у справі № 642/8921/15-ц викладено висновок про те, що відсутність у резолютивній частині рішення суду вказівки на те, що сума доходу підлягає стягненню за відрахуванням податків та інших платежів, зобов`язує боржника перерахувати на виконання такого судового рішення грошові кошти в розмірах зазначених у цій частині.

Отже, задовольняючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню.

Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема, змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Верховний Суд вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду в частині визначення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В частині вирішення позовної вимоги про поновлення позивача на роботі оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 389, 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області задовольнити частково.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 24 червня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року в частині стягнення середнього заробітку змінити.

Стягнути з Регіонального офісу водних ресурсів у Черкаській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 133 914 (сто тридцять три тисячі дев`ятсот чотирнадцять) гривень 20 копійок з відрахуванням при їх виплаті податків, зборів та інших обов`язкових платежів, передбачених чинним законодавством України.

Рішення Тальнівського районного суду Черкаської області від 24 червня 2024 року та постанову Черкаського апеляційного суду від 03 вересня 2024 року в частині поновлення на роботі залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. І. Грушицький
Судді А. А. Калараш І. В. Литвиненко Є. В. Петров
І. М. Фаловська