КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/4936/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі: представника відповідача - адвоката Шурхна К. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Губара Антона Леонідовича, в інтересах ОСОБА_1 ,

на рішення Ірпінського міського суду Київської області у складі судді Карабази Н. Ф.

від 31 жовтня 2025 року

у цивільній справі № 367/8952/23 Ірпінського міського суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про поділ спільного майна подружжя та визнання права особистої власності,

В С Т А Н О В И В:

В листопаді 2023 року позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому просив поділити житловий будинок загальною площею 168,3 кв.м, житловою площею 88,3 кв.м, опис: житловий будинок літер. «А»; госпблок літер. «Б»; літня кухня літер. «В»; навіс літер. «Г» літній душ літер. «Д»; огорожа № 1-4; каналізаційна споруда № 1, колонка питна № ІІ, який розташований на земельній ділянці з кадастровим номером :01:074:0082, за адресою АДРЕСА_1 , та який є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку житлового будинку. Визнати за ним право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер :01:074:0082, площа (га): 0,0791, яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Судові витрати покласти на відповідача.

Мотивуючи вимоги, позивач зазначав, що з 17.06.2006 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від якого сторони мають спільного сина 2007 року народження. Він вказував, що за час сімейного життя подружжям було збудовано, введено в експлуатацію та зареєстровано житловий будинок загальною площею 168,3 кв.м із надвірними будівлями у смт Ворзель Київської області. Позивач стверджував, що спірне нерухоме майно було зведено за рахунок спільних коштів подружжя, а тому, попри реєстрацію права власності лише за відповідачкою, воно є об`єктом їхньої спільної сумісної власності. В обґрунтування позову він наголошував на необхідності поділу вказаного будинку з дотриманням принципу рівності часток. Щодо земельної ділянки площею 0,0791 га (кадастровий номер :01:074:0082), позивач зазначав, що право власності на неї було зареєстроване за відповідачкою згідно з державним актом від 21.09.2009. При цьому він підкреслював, що хоча ділянка була набута відповідачкою до шлюбу, зведення на ній спільного житлового будинку дає йому право на частку землі пропорційно частці у нерухомості. Звертав увагу на те, що така вимога відповідає засадам чинного законодавства щодо єдності юридичної долі будівлі та земельної ділянки, на якій вона розташована. Відтак, позивач просив суд здійснити поділ майна шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частку спірного житлового будинку з господарськими спорудами та на 1/2 частку відповідної земельної ділянки.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 28 жовтня 2025 року відмовлено в задоволені позову.

В апеляційній скарзі адвокат Губар А. Л., в інтересах ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити у справі нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Зазначає, що спірний житловий будинок зведений у період шлюбу сторін (2006-2010 роки), що створює презумпцію спільної сумісної власності. Звертає увагу на те, що договір дарування грошових коштів від 30.07.2010 є нікчемним у розумінні статті 220 ЦК України, оскільки нотаріальне посвідчення правочину відбулося лише через чотири роки після нібито фактичної передачі коштів у 2006 році. Стверджує, що в матеріалах справи відсутня розписка про отримання коштів від 10.05.2006, на яку міститься посилання у договорі, що унеможливлює встановлення моменту укладення договору дарування. Вказує на помилковість висновків суду щодо покриття повної вартості будівництва за рахунок 200 000 грн, оскільки ринкова вартість об`єкта значно вища, а докази доходів позивача були безпідставно відхилені. Наголошує на неправильній оцінці правової природи заяви від 26 травня 2023 року, яку слід розглядати як афідевіт, що не є належним засобом доказування в національному судочинстві. Підкреслює, що вказана заява була ним відкликана 11 вересня 2023 року через стан здоров`я на момент її підписання. Посилається на правову позицію Верховного Суду від 10.07.2024 у справі № 466/7242/22, де зазначено, що суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна, якщо така згода не була зафіксована безпосередньо в момент набуття чи будівництва. Вважає, що відповідач не спростувала презумпцію спільності майна належними доказами.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу відповідач не скористалась.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи рішення суду законним і обґрунтованим.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явились, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Встановлено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 17.06.2006 уклав шлюб з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що складено відповідний актовий запис № 686, після державної реєстрації шлюбу прізвище дружини: « ОСОБА_3 » та видано свідоцтво про шлюб (повторно) серія НОМЕР_1 виданого Шевченківським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 351445198 від 23.10.2023 встановлено, що об`єкт нерухомого майна - житловий будинок загальною площею 168,3 кв.м, житловою площею 88,3 кв.м; опис: житловий будинок літер. «А»; госпблок літер. «Б»; літня кухня літер. «В»; навіс літер. «Г»; літній душ літер. «Д»; огорожа №1-4; каналізаційна споруда № І; колонка питна № ІІ, - за адресою АДРЕСА_1 ; земельна ділянка місця розташування: кадастровий номер: :01:074:0082, - належить на праві приватної власності ОСОБА_2 з 04.09.2019 (документи, подані для державної реєстрації: технічний паспорт, серія та номер: 7000048, виданий 14.01.2019, видавник: ПП «ГПБ Центр ДАБК»; декларація про готовність об`єкта до експлуатації, серія та номер: КС 81, виданий 02.07.2019, видавник: Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю Ірпінської міської ради, Документ отримано з ЄРД).

За Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 351445198 від 23.10.2023 встановлено, що об`єкт нерухомого майна - земельна ділянка кадастровий номер: :01:074:0082, площею 0,0791 га - належить на праві приватної власності ОСОБА_2 з 04.09.2019 (документи, подані для державної реєстрації: державний акт на право власності на земельну ділянку, серія та номер: ЯЖ 814306, № 22, виданий 21.10.2009, видавник відділ земельних ресурсів у м. Ірпінь.

Також встановлено, що між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 (дарувальники) та ОСОБА_2 (обдаровувана), від 30.07.2010, укладеного договору дарування грошей, що посвідчений приватним нотаріусом Кам`янського районного нотаріального округу Бойко Л. В., зареєстрованого в реєстрі за № 2908, за умовами якого дарувальники передали у власність своїй доньці ОСОБА_2 гроші в розмірі 200 000,00 грн для будівництва житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в смт. Ворзель, Київської обл., та для купівлі речей побутового призначення (п. 1. договору).

Згідно п. 5 договору гроші передані обдаровуваній до підписання цього договору. Право власності за договором у набувача виникає з моменту прийняття дарунку. Факт передачі та отримання грошей підтверджується розпискою від 10.05.2006 року.

Відповідачем також подано заяву ОСОБА_1 , від 26.05.2023, засвідчену приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Бойко Л. В., зареєстровану в реєстрі за № 2359, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_1 , перебуваючи з ОСОБА_2 в зареєстрованому Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Черкаси Черкаського міського управління юстиції, 17.06.2006, шлюбі, підтверджує, що житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельна ділянка площею 0,0791, кадастровий номер :01:074:0082, за адресою АДРЕСА_1 , є особистою власністю його дружини ОСОБА_2 , оскільки придбано (побудовано) нею за особисті кошти і не належать до спільного майна подружжя. Гроші, які його дружина ОСОБА_2 , вклала у придбання (будівництво) нерухомого майна: житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , та земельної ділянки площею 0,0791, кадастровий номер :01:074:0082, за адресою АДРЕСА_1 , належать їй на праві особистої власності і не належать до спільного майна подружжя. При цьому ОСОБА_1 свідчить, що: шлюбний договір між ними не посвідчувався; по стану свого здоров`я може самостійно здійснювати та захищати свої права і виконувати обов`язки, не хворіє на захворювання, які можуть перешкоджати усвідомленню суті цієї заяви, а також підтверджує, що у нього відсутні обставини, що примушують його виконувати цей правочин; зміст ст. 368 Цивільного кодексу України щодо права спільної сумісної власності, ст. ст. 57, 60, 64, 65 Сімейного кодексу України щодо підстав набуття права спільної сумісної власності подружжя та права розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя йому нотаріусом роз`яснено. Йому відомо, що згідно ст. 27 Закону України «Про нотаріат» він несе відповідальність у разі подання неправдивої інформації щодо будь-якого питання, пов`язаного із вчиненням нотаріальної дії, та не заявив про відсутність чи наявність осіб, прав чи інтересів яких може стосуватись нотаріальна дія.

Згідно заяви ОСОБА_1 від 11.09.2023, засвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринник С. М., зареєстровану в реєстрі за № 905 вбачається, він скасовує (відзиває) та просить не брати до уваги видану ним заяву 26.05.2023, справжність підпису на якій засвідчено ОСОБА_7 , приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області, за реєстровим № 2359. Всіх заінтересованих осіб, повідомляє особисто. ОСОБА_1 , у присутності приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С. М. підтверджує, що діє вільно, свідомо і добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і психологічного, розуміючи значення своїх дій та їх правові наслідки. Ця заява ОСОБА_1 , особисто прочитана, осмислена, зрозуміла, відповідає його волі і в повному обсязі є прийнятна, в підтвердження чого він її особисто скріпив своїм підписом.

Позивач, звертаючись із позовом, вважав, що його право на об`єкт спільної сумісної власності подружжя порушується внаслідок невизнання відповідачкою за ним статусу співвласника збудованого в шлюбі нерухомого майна, що зумовило обрання ним способу захисту у вигляді поділу житлового будинку та земельної ділянки з визнанням за ним права власності на належну йому за законом їх частку.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем спростовано презумпцію спільності права власності на спірне майно. Встановивши, що будівництво житлового будинку здійснювалося за кошти, подаровані батьками відповідачки згідно з договором дарування від 30.07.2010, суд дійшов висновку про особисту приватну власність дружини на нерухоме майно. Суд надав визначального значення заяві позивача від 26.05.2023, у якій він підтвердив, що майно побудовано за особисті кошти дружини та не є об`єктом спільної власності. Оцінюючи докази, суд вказав на відсутність підтверджень фінансової участі позивача у будівництві, незважаючи на наявність у нього доходу. Суд також зазначив, що договір дарування грошей є дійсним і містить чітку вказівку на мету використання дарунка. Враховуючи принцип диспозитивності, суд констатував, що позивач не довів обставин, на які посилався в обґрунтування вимог.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою, п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи докази у справі, колегія керується статтею 89 ЦПК України, згідно з якою суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Принцип змагальності передбачає покладення тягаря доказування на сторони та реалізацію стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування обставини має бути вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Судова практика у цьому питанні є сталою.

Колегія суддів зазначає, що статус спільної сумісної власності визначається за критеріями часу набуття майна, джерела коштів та мети придбання (постанова Верховного Суду від 17.04.2024 у справі № 638/2341/20).

Як встановлено матеріалами справи, шлюб зареєстровано 17.06.2006, а право власності на будинок зареєстровано за відповідачкою 04.09.2019. Отже, будинок набув статусу об`єкта спільної сумісної власності у період шлюбу.

Щодо договору дарування від 30.07.2010 у контексті джерела набуття майна колегія суддів зазначає, що за своєю юридичною природою договір дарування грошових коштів є реальним правочином, момент укладення якого має збігатися з моментом фактичної передачі майна обдаровуваному.

Твердження сторін у договорі від 30.07.2010 про те, що дарунок був прийнятий відповідачкою ще у 2006 році за розпискою, свідчить про те, що в момент нотаріального посвідчення договору (30.07.2010) реальної передачі майна не відбулося. Водночас, будь-яка передача коштів у 2006 році без нотаріального посвідчення є нікчемною в силу вимог ст. 220, 719 ЦК України, а отже, така дія не могла призвести до виникнення у відповідачки права особистої приватної власності на ці кошти в розумінні ст. 57 СК України.

Таким чином, оспорюваний договір дарування від 2010 року не є належним доказом спростування презумпції спільності майна подружжя для періоду будівництва з 2006 по 2010 роки, оскільки він лише декларує минулу нікчемну подію, але не фіксує легітимного джерела походження коштів на момент початку зведення будинку. За таких обставин, посилання у договорі на розписку 2006 року не має юридичного значення для встановлення правового режиму майна, створеного в цей період.

Також, колегія звертає увагу, що для спростування презумпції спільності майна подружжя недостатньо лише факту наявності особистих коштів (навіть у разі їх доведеності) - необхідно встановити, що саме ці кошти були визначальними для набуття або створення об`єкта, передумовою чого є з`ясування загальної вартості будівництва.

Відповідачка, на яку покладено тягар доказування за ч. 3 ст. 12 та ст. 81 ЦПК України, не надала жодної кошторисної документації, не заявляла клопотань про призначення будівельно-технічної чи товарознавчої експертизи для встановлення вартості будівництва у цінах відповідного періоду. Надані видаткові накладні на ім`я ФОП (третьої особи) не фіксують ціну всього об`єкта будівництва та не містять підтвердження їх оплати за рахунок саме «дарованих» коштів. Більше того, колегія звертає увагу, що надані видаткові накладні за 2005-2012 роки виписані на ім`я ОСОБА_8 як суб`єкта підприємницької діяльності (ФОП), а не відповідачки. За відсутності актів передачі цих матеріалів у власність доньці, такі документи не можуть вважатися належними доказами у розумінні статті 78 ЦПК України. Більше того, матеріали справи не містять технічного паспорта чи іншої дозвільної документації, яка б зафіксувала етапи будівництва та дозволила співвіднести наявні накладні з конкретним об`єктом.

З огляду на викладене, заявлене позивачем у суді апеляційної інстанції клопотання про призначення судової будівельно-технічної експертизи задоволенню не підлягає. Колегія суддів зазначає, що виходячи з принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства (ст.ст. 12, 13 ЦПК України), кожна сторона самостійно визначає стратегію доказування та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із невчиненням процесуальних дій. Оскільки обов`язок спростування презумпції спільності майна подружжя шляхом доведення вартості будівництва та обсягу особистих витрат покладено законом саме на відповідачку, призначення експертизи за ініціативою позивача на цій стадії призвело б до штучного перекладання тягаря доказування на сторону, яка користується правовою презумпцією. Такий підхід фактично звільнив би відповідачку від наслідків її власної процесуальної пасивності в суді першої інстанції, що є неприпустимим та порушує рівність прав учасників процесу.

Оцінюючи доказову силу заяви позивача від 26.05.2023, колегія суддів вважає помилковим підхід суду першої інстанції, який надав цьому документу характеру безповоротного юридичного факту та беззаперечного визнання обставин справи.

Така заява позивача від 26.05.2023 за своєю правовою природою не є правочином, спрямованим на відчуження частки у спільному майні чи зміну його правового режиму. Відповідно до статей 69, 92 СК України, зміна статусу майна із спільної сумісної власності на особисту приватну власність одного з подружжя щодо вже зареєстрованого об`єкта нерухомості можлива виключно шляхом укладення нотаріально посвідченого договору про поділ майна або шлюбного договору. Оскільки будинок був зареєстрований у встановленому законом порядку ще у 2019 році як спільне майно (в силу ст. 60 СК України), одностороння заява, навіть нотаріально засвідчена, не може автоматично припинити право спільної власності та змінити правовий титул об`єкта.

Суд першої інстанції помилково ототожнив одностороннє свідчення позивача щодо походження коштів із актом розпорядження майном. Колегія наголошує, що така заява є лише засобом доказування (позасудовим твердженням), яке має оцінюватися судом у сукупності з іншими матеріалами справи. Судом не враховано, що заява від 26.05.2023 була відкликана позивачем 11.09.2023 - ще до звернення 03.11.2023 до суду за захистом свого права.

Оскільки на момент розгляду справи та на момент звернення до суду первинна заява була офіційно скасована її автором, вона втратила свою доказову силу як «визнання факту». Суд не може базувати рішення про позбавлення особи права власності на документі, який був анульований ще до передачі спору на вирішення суду. Таким чином, за наявності зареєстрованого права на спільне майно та відсутності нотаріально посвідченого договору про його поділ, сама по собі заява від травня 2023 року не є достатньою підставою для спростування презумпції спільності майна подружжя.

Колегія суддів також вважає помилковим посилання суду першої інстанції на показання свідків як на підставу для спростування презумпції спільності майна подружжя.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Оскільки спростування презумпції спільності майна подружжя пов`язане з доведенням факту набуття майна за особисті кошти одного з них (ст. 57 СК України), такі обставини мають підтверджуватися належними фінансовими документами (банківськими виписками, квитанціями, договорами), а не суб`єктивними спостереженнями третіх осіб. Оцінюючи зміст показань свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , колегія зауважує, що вони стосуються виключно зовнішнього процесу будівництва (хто привозив майстрів, хто фізично передавав гроші робітникам). Проте свідки не можуть і не мають доступу до інформації про правову природу та походження цих коштів. Фізична передача грошей батьком відповідачки або самою відповідачкою не спростовують того, що кошти були спільними заощадженнями подружжя, у тому числі переданими відповідачці та її батьку для закупівлі матеріалів.

З огляду на наведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що презумпція спільності майна залишається неспростованою.

Вирішуючи питання про поділ земельної ділянки, колегія керується принципом цілісності об`єкта нерухомості (стаття 120 ЗК України, стаття 377 ЦК України). Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю. Згідно з правовим висновком Верховного Суду від 16.10.2023 року у справі № 317/3170/22, у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування цього будинку. Оскільки позивач набуває право на 1/2 частку будинку, за ним у такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:074:0082, площа (га): 0,0791, незалежно від титульного власника.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про спростування презумпції спільності майна подружжя не відповідають фактичним обставинам справи, ґрунтуються на припущеннях та неправильній оцінці зібраних у справі доказів. Вказані порушення призвели до неправильного вирішення спору, що відповідно до пунктів 2, 3 та 4 частини першої статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності та визнання за кожним із подружжя права власності на 1/2 частку житлового будинку та 1/2 частку земельної ділянки.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами апеляційного розгляду позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з розглядом справи, згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у загальному розмірі 33 550 грн, що складається з витрат на оплату судового збору за подання позовної заяви у сумі 13 420 грн та за подання апеляційної скарги в сумі 20 130 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Губара Антона Леонідовича, в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 31 жовтня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 168,3 кв.м (літер. «А» з відповідними господарськими будівлями та спорудами), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109).

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0791 га, кадастровий номер :01:074:0082, за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку житлового будинку загальною площею 168,3 кв.м (літер. «А» з відповідними господарськими будівлями та спорудами), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109).

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,0791 га, кадастровий номер :01:074:0082, за адресою: АДРЕСА_1 реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 109).

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати із сплати судового збору за подання позовної заяви 13 420 грн та апеляційної скарги в сумі 20 130 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 березня 2026 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов