Постанова

Іменем України

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 686/4311/13-ц

провадження № 61-13774св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - акціонерне товариство «УкрСиббанк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , товариство з обмеженою відповідальністю «Ельбрус»,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року в складі колегії суддів: Талалай О. І., П`єнти І. В., Янчук Т. О.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У березні 2013 року АТ «УкрСиббанк» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Ельбрус» про стягнення заборгованості.

Позов мотивований тим, що відповідно до укладеного 18 червня 2008 року договору про надання споживчого кредиту № 0 (далі - договір) ОСОБА_1 надано кредит в іноземній валюті в розмірі 165 000 дол. США на строк до 17 червня 2015 року зі сплатою процентів за користування ним у розмірі 15% річних. 03 лютого 2009 року між сторонами були укладені додаткові угоди № 2 і № 3 до Договору, відповідно до яких погоджено номери ідентифікації Договору, зміну кінцевого терміну повернення кредиту - не пізніше 07 серпня 2025 року, зміну схеми погашення кредиту, а саме сплати ануїтетних платежів у розмірі 2125 дол. США, день сплати платежу - 03 число кожного календарного місяця, нарахування процентів щомісяця у два етапи за методом «30/360».

Для забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань ОСОБА_1 за Договором із ОСОБА_2 та ТОВ «Ельбрус» 18 червня 2008 року були укладені договори поруки № 212108 та № 212110, згідно з умовами яких поручителі несуть солідарну з боржником відповідальність за виконання умов договору. 03 лютого 2009 року з поручителями були укладені додаткові угоди до договорів поруки, відповідно до яких ОСОБА_2 і ТОВ «Ельбрус» надали згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується порукою.

Взяті на себе за кредитним договором зобов`язання ОСОБА_1 належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 14 грудня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 183392,52 дол. США, що за курсом НБУ складає 1465856,41 грн, з яких: 145082,25 дол. США, що еквівалентно 1167635,42 грн - заборгованість за кредитом; 37310,27 дол. США, що еквівалентно 298220,99 грн - заборгованість за процентами; 4219,18 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 26770,64 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Відповідно до умов договору банк вправі вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним і пені за прострочення сплати кредиту та процентів.

АТ «УкрСиббанк» просило стягнути солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Ельбрус» виникла заборгованість у розмірі 183392,52 дол. США, що за курсом НБУ складає 1465856,41 грн, з яких:

145 082,25 дол. США, що еквівалентно 1 167 635,42 грн - заборгованість за кредитом;

37 310,27 дол. США, що еквівалентно 298 220,99 грн - заборгованість за процентами;

4 219,18 грн - пеня за прострочення сплати кредиту;

26 770,64 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Заочним рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2013 року:

позов АТ «УкрСиббанк» задоволено;

стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ТОВ «Ельбрус» на користь ПАТ «УкрСиббанк» солідарно 183 392,52 долара США заборгованості за договором кредиту № 0 від 18 червня 2008 року, що в еквіваленті до національної грошової одиниці України складає 1 465 856,41 грн, 30 989,82 грн пені та по 1 147 грн судового збору з кожного.

Заочне рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

ОСОБА_1 прострочив сплату по кредитному договору № 0 від 18 червня 2008 року. Станом на 14 грудня 2012 року заборгованість за договором кредиту в сумі 187 269,64 дол. США (1 465 856, 41 грн), з них: 146 082,25 дол. США (1 167 635,42 грн) - непогашена сума кредиту, 37 310, 27 дол. США (298 220,99 грн) - несплочені проценти, 4 219,18 грн - пеня за прострочення сплати кредиту, 26 770,64 грн - штраф за порушення строків повернення кредиту. Дані факти підтверджуються: договором про надання споживчого кредиту №0 від 18 червня 2008 року, додатковими угодами до кредитного договору від 18 червня 2008 року та 03 лютого 2009 року, договорами поруки від 18 червня 2008 року, графіком погашення кредиту; заявою на видачу готівки; розрахунками заборгованості, довідками;

у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2013 року залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлений про розгляд справи (а.с. 53, 59) проте, в судове засідання не з`явився.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково;

заочне рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 квітня 2013 року скасовано;

ухвалено нове судове рішення, яким позов АТ «УкрСиббанк» задоволено частково;

стягнуто з ОСОБА_1 солідарно з кожним із поручителів ОСОБА_2 та ТОВ «Ельбрус» на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 червня 2008 року, а саме: 988,79 дол. США - за простроченим кредитом; 5 667,77 дол. США - за простроченими процентами за користування кредитом; 2 058,59 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 12 857,94 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами;

стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту № 0 від 18 червня 2008 року, а саме: 4 427,13 дол. США - за простроченим кредитом; 31 642,50 дол. США - за простроченими процентами за користування кредитом; 2 160,59 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 13 912,70 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами;

в іншій частині позовних вимог відмовлено;

стягнуто на користь АТ «УкрСиббанк» витрати по оплаті судового збору з ОСОБА_1 в розмірі 3 022,58 грн, із ОСОБА_2 в розмірі 209,21 грн, із ТОВ «Ельбрус» у розмірі 209,21 грн.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідача про розгляд справи 18 квітня 2013 року судовою повісткою, яка вручена адресату, що передбачено положеннями статі 74 ЦПК України. Надіслання ОСОБА_1 повідомлення про виклик до суду телеграфом, яке йому не вручено, не можна вважати належним засобом виклику до суду у розумінні наведених вище норм ЦПК України. Отже, розгляд справи за відсутності відповідача, який не був належним чином повідомлені про розгляд справи, порушує його права на судовий захист. Суд не забезпечив реалізацію процесуальних прав ОСОБА_1 , про що він зазначає в апеляційній скарзі і що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення першої інстанції та ухвалення нового судового рішення;

посилання відповідача в апеляційній скарзі на те, що він не підписував кредитний договір, додаткові угоди та не отримував кредитні кошти не підтверджені належними, допустимими і достатніми доказами. Тому колегія суддів вважає укладеними між банком і ОСОБА_1 договір про надання споживчого кредиту № 0 від 18 червня 2008 року та додаткові угоди № 2 і № 3 до нього;

відповідно до пункту 4.1. договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування. Порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту передбачений пунктами 6.1., 6.2. кредитного договору і в матеріалах справи відсутні докази дотримання такого порядку позивачем. На час звернення з позовом до суду за кредитним договором не настав термін виконання грошових зобов`язань у повному обсязі, оскільки Банк не дотримав установлений порядок дострокового повернення коштів - не направив вимогу про таке повернення;

частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року) встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Велика Палата Верховного Суду вважає, що звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне відступити від висновку, викладеного в постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, конкретизувавши його так: суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, в якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц);

з урахуванням наведеного колегія суддів вважала, що стягненню на користь банку підлягає лише прострочена заборгованість за договором;

за умовами договорів поруки солідарною є відповідальність ОСОБА_1 з кожним із поручителів. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, зі спливом строку, визначеного договором поруки, або зі спливом строку, визначеного законом, порука та відповідне право вимоги кредитора припиняються. Відповідно до пункту 3.1. договорів поруки вони діють до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором. Згідно з частиною першою статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). З урахуванням вказаного у договорах поруки сторони не встановили її строк у розумінні статті 251 ЦК України. Тому у цьому випадку треба застосовувати припис частини четвертої статті 559 цього ЦК України у відповідній редакції про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений частиною 4 статті 559 ЦК України у вказаній редакції, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Тому, враховуючи припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання зі спливом визначеного договором або законом строку, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Вказане не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 62), від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 76), від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 59). З огляду на вказане позивач реалізував право на пред`явлення вимоги до поручителів шляхом подання позову до суду тільки 28 лютого 2013 року;

у кредитному договорі з урахуванням додаткової угоди № 3 від 03 лютого 2009 року сторони погодили ануїтетну схему погашення кредиту, відповідно до якої днем сплати ануїтетного платежу (2125 дол. США) є 03 число кожного місяця протягом строку кредитування. Отже, сторони кредитного договору встановили, що основне зобов`язання позичальник виконує через окремі зобов`язання з внесення однакових платежів відповідного числа кожного місяця протягом строку кредитування. Тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, слід обчислювати з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після спливу шести місяців з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 84), від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 63));

ураховуючи розрахунок простроченої заборгованості за кредитним договором та факт невиконання позичальником належним чином взятих на себе зобов`язань за кредитним договором розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника солідарно з кожним із поручителів необхідно визначити за відповідною частиною основного зобов`язання, строк виконання якого на час звернення до суду з цим позовом настав і прострочення не перевищувало шести місяців. За умовами договору з урахуванням додаткової угоди № 3 від 03 лютого 2009 року днем сплати ануїтетного платежу сторони визначили 03 число кожного календарного місяця строку кредитування. Останній платіж за кредитним договором сплачений у травні 2011 року. Позовна заява подана до суду 28 лютого 2013 року. Тому в солідарному порядку з позичальника з кожним із поручителів підлягають стягненню прострочені платежі за період з 03 вересня 2012 року по дату подання позову у межах заявлених вимог (борг станом на 14 грудня 2012 року). За наявним у матеріалах справи розрахунком розмір простроченої заборгованості за договором, яка підлягає стягненню в солідарному порядку, складає: 988,79 дол. США - за простроченим кредитом; 5667,77 дол. США - за простроченими процентами за користування кредитом; 2058,59 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 12857,94 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами;

з позичальника підлягає стягненню прострочена заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом та пеня за несвоєчасне погашення такої заборгованості за мінусом зазначених сум, які стягуються в солідарному порядку. Тому з ОСОБА_1 на користь позивача потрібно стягнути прострочену заборгованість, а саме: 4427,13 дол. США - за простроченим кредитом; 31 642,50 дол. США - за простроченими процентами за користування кредитом; 2160,59 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом; 13912,70 грн - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами.

Аргументи учасників справи

30 жовтня 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року (повне судове рішення складено 30 вересня 2025 року), у якій просив:

постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року скасувати;

ухвалити нове рішення, яким справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

у висновку судово-почеркознавчої експертизи зазначено, що дати відповіді на питання чи виконані підписи ОСОБА_1 чи іншою особою у наданих документах не виявилося можливим;

апеляційний суд не здобув доказів відкриття рахунку № НОМЕР_1 , який вказаний в договорі споживчого кредиту у банку. ОСОБА_1 не відкривав жодного рахунку в банку для отримання кредиту від банку. У судовому засіданні 24 вересня 2025 року представник позивача не зміг пояснити за яких обставин був відкритий рахунок на ім`я ОСОБА_1 ;

апеляційний суд необґрунтовано посилався на те, що відповідач не підтвердив належними, допустимими і достатніми доказами те, що він не підписував кредитний договір, додаткові угоди та не отримував кредитні кошти;

апеляційний суд не взяв до уваги висновок експерта та те, що експерт встановив, що ідентифікувати виконавця підпису неможливо. Тобто факт підписання договору стороною не доведено, і суд не може вважати договір належним чином підписаним;

позивач не звертався до суду із заявою про проведення повторної експертизи. Отже, ОСОБА_1 довів факт не підписання ним жодного документу на який посилався позивач при зверненні до суду, позивач не надав доказів відкриття рахунку на ім`я відповідача, перерахування коштів за заявою відповідача, отримання коштів відповідачем в касі банку а також здійснення будь-яких операцій з погашення кредиту;

апеляційний суд відмовив в задоволенні клопотання відповідача про витребування у позивача договору про відкриття поточного рахунку. Тому встановити чи відкривався рахунок на ім`я ОСОБА_1 та чи укладався договір про відкриття поточного рахунку для подальшого зарахування на нього коштів неможливо.

У лютому 2026 року АТ «УкрСиббанк» через представника ОСОБА_4 подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить:

касаційну скаргу залишити без задоволення;

оскаржену постанову апеляційного суду - без змін.

Відзив мотивований тим, що:

у судовому засіданні при відібранні у ОСОБА_5 зразків підпису, останній повідомив суд і сторони, що він змінив свій підпис і цей підпис на даний час відрізняється від тих, які він використовував раніше. За результатами судової почеркознавчої експертизи судовий експерт у висновку зазначив, що дати відповіді на питання «Чи виконано підписи ОСОБА_1 чи іншою особою у Договорі про надання споживчого кредиту №0 від 18.06.2008року» та Додаткових угодах та додатках до цього договору не виявилося можливим. ОСОБА_1 мав право для подання належних, достатніх та допустимих доказів для того, щоб встановити факт не укладення та не підписання договору про надання споживчого кредиту №0 від 18 червня 2008 року з додатковими угодами до договору та додатками до нього, проте не скористався даною можливістю, зокрема і щодо подачі клопотання про призначення повторної або додаткової експертизи, оскільки обов`язок доказування заперечення факту не вчинення певних дій лежить саме на відповідачу;

до матеріалів справи були долучені докази перерахування коштів - копія виписки з рахунку № НОМЕР_1 . Виписка по рахунку є належним доказом надання кредиту (постанови Верховного Суду від 25 березня 2019 року у справі № 1806/2-1093/2011, від 20 лютого 2019 року у справі № 756/10992/15-ц, від 20 вересня 2018року у справі № 754/1028/17);

підписання кредитного договору та в подальшому додаткових угод до нього свідчить не лише про прийняття пропозиції, а й про укладення кредитного договору;

ОСОБА_1 до червня 2011 року повертав/сплачував кошти на виконання умов кредитного договору (останній платіж 16 травня 2011 року), що також підтверджує факт отримання кредиту та укладення договору.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у справі.

06 лютого 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 23 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 21 січня 2026 року вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження:

суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду:від 29 вересня 2021 року у справі № 359/11306/15-ц; від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц;

судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

18 червня 2008 року між банком і ОСОБА_1 був укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, за умовами якого відповідачу надано кредит в іноземній валюті в розмірі 165000 дол. США на строк до 17 червня 2015 року зі сплатою процентів за користування ним у розмірі 15% річних. Надання кредиту позичальнику відбулося шляхом зарахування кредитних коштів на його поточний рахунок № НОМЕР_1 у Банку.

03 лютого 2009 року між банком і ОСОБА_1 були укладені додаткові угоди № 2 і № 3 до кредитного договору, відповідно до яких сторони погодили номери ідентифікації кредитного договору, зміну кінцевого терміну повернення кредиту - не пізніше 07 серпня 2025 року, зміну схеми погашення кредиту, а саме сплати ануїтетних платежів у розмірі 2125 дол. США, день сплати платежу - 03 число кожного календарного місяця, нарахування процентів щомісяця у два етапи за методом «30/360».

Кредитний договір, додаткові угоди, Графік погашення кредиту та Тарифи Банку містять власноручний підпис позичальника.

18 червня 2009 року між банком і ОСОБА_2 був укладений договір поруки № 212108.

18 червня 2009 року між банком і ТОВ «Ельбрус» був укладений договір поруки № 212110.

03 лютого 2009 року між банком і поручителями ОСОБА_2 , ТОВ «Ельбрус» були укладені додаткові угоди до договорів поруки, відповідно до яких поручителі надали згоду на зміну основного зобов`язання, що забезпечується порукою.

Згідно з умовами договорів поруки та додаткових угод поручителі зобов`язались перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_1 усіх його зобов`язань перед кредитором, що виникли з договору про надання споживчого кредиту № 7 від 18 червня 2008 року в повному обсязі, як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідальність боржника і поручителя є солідарною.

Зобов`язання за кредитним договором ОСОБА_1 належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 14 грудня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 183392,52 дол. США, що за курсом НБУ складає 1 465 856,41 грн, з яких: 145 082,25 дол. США, що еквівалентно 1 167 635,42 грн - заборгованість за кредитом; 37 310,27 дол. США, що еквівалентно 298 220,99 грн - заборгованість за процентами; 4 219,18 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 26 770,64 грн - пеня за прострочення сплати процентів.

Через порушення позичальником зобов`язань банк пред`явив вимоги про дострокове повернення частини кредиту, що залишилася.

Відповідно до пункту 4.1. кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування.

Порядок направлення вимоги про дострокове повернення кредиту передбачений пунктами 6.1., 6.2. кредитного договору.

Позиція Верховного Суду

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у частині другій статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитним договором обумовлює зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-223цс16 зроблено висновок, що:

«з 16 жовтня 2011 року діє нова редакція статті 11, відповідно до якої надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Отже, Законом України «Про захист прав споживачів» регулюються кредитні відносини між банком та споживачем щодо надання кредитних коштів на споживчі потреби, а з 16 жовтня 2011 року забороняється надання споживчого кредиту в іноземній валюті. Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоров`я та життєдіяльності, зокрема придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо. Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари) так і нематеріальними (послуги). Споживчий кредит надається кредитором фізичним особам на придбання споживчих товарів або послуг, однак конкретні ознаки такого кредиту законодавцем не встановлено, за винятком надання споживчого кредиту в іноземній валюті з 16 жовтня 2011 року. А відтак, визначити правову природу кредитних правовідносин щодо наявності в них ознак споживчого кредиту повинен суд при розгляді спору, який випливає з зазначених правовідносин. При цьому законодавець встановлює спеціальний порядок стягнення як поточної заборгованості, так і дострокового стягнення заборгованості за споживчим кредитом (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів»). За положеннями пункту 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; або перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів з дати одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність. За своїм змістом частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Отже, визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб та чи використано цей кредит на зазначені потреби. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) зроблено висновок, що:

«у договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції). Регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів». Частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений Законом України «Про захист прав споживачів» порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 цього Закону у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зроблено висновок, що «у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду)».

У статті 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.

За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).

Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Згідно із частиною першою статті 598, статтею 599 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Строк виконання боржником щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 202/781/14-ц (провадження № 14-356цс19) міститься висновок про те, що «припис, викладений у реченні другому частини четвертої статті 559 ЦК України про припинення поруки застосовується, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 60), від 10 квітня 2019 року у справі № 604/156/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 71), від 03 липня 2019 року у справі № 1519/2-3165/11 (пункт 58), від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (пункт 35)). Зазначений шестимісячний строк є преклюзивним, тобто його сплив є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові до поручителя. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника. Однак і в такому разі кредитор може звернутися із зазначеною вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 61)). … З відповідним позовом про стягнення кредитної заборгованості з поручителів кредитор може звернутися протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем) (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 2-1169/11 (пункт 64) та від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц) … За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після шести місяців з моменту спливу строку погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги у зв`язку з припиненням поруки за відповідною частиною основного зобов`язання (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12, від 20 червня 2018 року у справі № 758/6863/14-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 523/8249/14-ц (пункт 84), від 27 березня 2019 року у справі № 200/15135/14-ц). Тобто встановлений у частині четвертій статті 559 ЦК України у відповідній редакції шестимісячний строк слід обчислювати за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення, що є датою виконання основного зобов`язання. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає помилковим висновок судів першої й апеляційної інстанцій про те, що початок перебігу зазначеного шестимісячного строку слід визначати за датою сплати останнього платежу за кредитним договором».

У випадку наявності підстав для солідарної відповідальності відповідачів/боржників, кожен з них має право висунути заперечення проти вимог кредитора, які є загальними для всіх боржників та не засновані на особистих відносинах одного з них з кредитором. Оскарження судового рішення у повному обсязі одним з відповідачів, відповідальність якого є солідарною з іншими, та перегляд справи в апеляційному порядку за апеляційною скаргою такого відповідача, не є порушенням принципу диспозитивності цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 161/8822/19 (провадження № 61-7223сво22)).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої статті 81 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

при зверненні із позовом банк посилався на те, що 18 червня 2008 року укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого ОСОБА_1 надано кредит в іноземній валюті в розмірі 165000 дол. США на строк до 17 червня 2015 року зі сплатою процентів за користування ним у розмірі 15% річних. З урахуванням додаткових угод, змінено кінцевий термін повернення кредиту - не пізніше 07 серпня 2025 року. Відповідно до договорів поруки поручителі ОСОБА_2 та ТОВ «Ельбрус» несуть солідарну з боржником відповідальність. ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 14 грудня 2012 року виникла заборгованість у розмірі 183392,52 дол. США, що за курсом НБУ складає 1465856,41 грн, з яких: 145082,25 дол. США, що еквівалентно 1167635,42 грн - заборгованість за кредитом; 37310,27 дол. США, що еквівалентно 298220,99 грн - заборгованість за процентами; 4219,18 грн - пеня за прострочення сплати кредиту; 26770,64 грн - пеня за прострочення сплати процентів;

при частковому задоволенні позову апеляційний суд вказав, що на час звернення з позовом до суду за кредитним договором не настав термін виконання грошових зобов`язань у повному обсязі, оскільки банк не дотримав установлений частиною десятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року), порядок дострокового повернення коштів - не направив вимогу про таке повернення. Тому стягненню на користь банку підлягає лише прострочена заборгованість за договором;

апеляційний суд встановив, що відповідно до пункту 4.1. кредитного договору за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов`язань, передбачених договором, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів та/або комісій, банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню, а саме: в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу якщо сума такої заборгованості виражена у гривні; в розмірі подвійної ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума заборгованості виражена у іноземній валюті; пеня нараховується за кожен день прострочення, включаючи день погашення заборгованості, але в будь-якому випадку такий розмір пені не може перевищувати розмір, встановлений чинним законодавством України на момент її нарахування;

апеляційний суд врахував, що частина десята статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року) встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. Звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги частини десятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, який не має погіршувати порівняно із цим Законом становище споживача, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором;

апеляційний суд встановив, що кінцевий термін повернення кредиту за договором про надання споживчого кредиту № 0 - не пізніше 07 серпня 2025 року. На час звернення з позовом до суду за кредитним договором не настав термін виконання грошових зобов`язань у повному обсязі, оскільки банк не дотримав установлений порядок дострокового повернення коштів - не направив вимогу про таке повернення;

апеляційний суд встановив, що у кредитному договорі з урахуванням додаткової угоди № 3 від 03 лютого 2009 року сторони погодили ануїтетну схему погашення кредиту, відповідно до якої днем сплати ануїтетного платежу (2125 дол. США) є 03 число кожного місяця протягом строку кредитування. Тому передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, строк пред`явлення вимог до поручителя про повернення заборгованості за платежами, які позичальник був зобов`язаний згідно з умовами кредитного договору вносити періодично, слід обчислювати з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України у зазначеній редакції порука за кожним із зобов`язань, визначених періодичними платежами, припиняється після спливу шести місяців з моменту настання терміну погашення кожного чергового платежу. Пред`явлення кредитором вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання терміну виконання частини основного зобов`язання, визначеної періодичним платежем, є підставою для відмови у задоволенні такої вимоги через припинення поруки за відповідною частиною основного зобов`язання;

апеляційний суд правильно визначив розмір заборгованості, яка підлягає стягненню з боржника солідарно з кожним із поручителів необхідно за відповідною частиною основного зобов`язання, строк виконання якого на час звернення до суду з цим позовом настав і прострочення не перевищувало шести місяців. Та стягнув у солідарному порядку з позичальника і кожного із поручителів прострочені платежі за період з 03 вересня 2012 року по дату подання позову у межах заявлених вимог (борг станом на 14 грудня 2012 року). Також правильним є висновок апеляційного суду про стягнення з позичальника простроченої заборгованості за кредитом, процентами за користування кредитом та пеня за несвоєчасне погашення такої заборгованості за мінусом зазначених сум, які стягуються в солідарному порядку із поручителями.

За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про часткове задоволення позову.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не взяв до уваги висновок експерта, у якому встановлено, що ідентифікувати виконавця підпису неможливо, тобто не можна вважати договір належним чином підписаним.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 вересня 2021 року в справі № 466/9090/17 (провадження № 61-5394св21) вказано, що «приймаючи до уваги як належний та допустимий доказ висновок зазначеної експертизи про те, що позичальник не підписував заяву про видачу готівки і обґрунтовуючи свій висновок про недоведеність факту отримання позичальником коштів за договором та перебування сторін у зобов`язальних відносинах за кредитним договором та договором іпотеки, при цьому не врахував, що за наявності доведеності факту неотримання коштів за указаним договором, це могло бути підставою для розірвання договору за його позовом, якого останній з 2008 року не заявляв, а навпаки виконував його умови та сплатив на виконання договору зазначену суму коштів і передав в іпотеку квартиру».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначено, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року у справі № 159/3983/15 (провадження № 61-351св21) зазначено, що: «за встановлених у справі обставин та з урахуванням того, що при укладенні кредитного договору від 14 січня 2008 року та додаткової угоди до нього сторони погодили усі істотні умови договору, що стверджується підписом ОСОБА_1 у кредитному договорі і ним ця обставина не заперечується; укладення кредитного договору не оспорюється; мало місце часткове погашення кредиту в розмірі, апеляційний суд обґрунтовано відхилив доводи апеляційної скарги відповідача, що частина коштів по кредитному договору ним не отримувалася. ОСОБА_1 з моменту укладення 14 січня 2008 року кредитного договору, укладення додаткової угоди від 20 серпня 2010 року не оспорював дійсність цього правочину та виконував його умови, лише після звернення банку у жовтні 2014 року з вимогами про дострокове повернення кредитної заборгованості подав у 2015 році до суду позов про визнання незаконними вимоги про дострокове виконання зобов`язань, змін до кредитного договору та додаткової угоди, у задоволенні якого відмовлено рішенням Дніпровського районного суду м. Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 грудня 2015 року».

У висновку судово-почеркознавчої експертизи зазначено, що дати відповіді на питання чи виконані підписи ОСОБА_1 чи іншою особою у наданих документах не виявилося можливим. ОСОБА_1 не звертався із клопотанням про призначення повторної чи додаткової експертиз. Встановивши, що ОСОБА_1 не спростував презумпцію правомірності правочину, апеляційний суд зробив правильний висновок про наявність підстав для часткового задоволення позову.

Касаційний суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд необґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання відповідача про витребування у позивача договору про відкриття поточного рахунку. Тому встановити чи відкривався рахунок на ім`я ОСОБА_1 та чи укладався договір про відкриття поточного рахунку для подальшого зарахування на нього коштів неможливо.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2019 року у справі № 1806/2-1093/2011 (провадження № 61-19025св18) зазначено: «згідно з пунктом 1.5 Кредитного договору кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника НОМЕР_3 для подальшого використання за цільовим призначення. Судами встановлено, що 17 вересня 2007 року банком було перераховано на рахунок ОСОБА_4 суму грошових коштів, визначену Кредитним договором, що підтверджується випискою з особового рахунку. Зазначивши про неукладення сторонами Кредитного договору в письмовій формі в частині порядку та умов надання кредиту, а саме про відкриття позичкового рахунку з метою перерахування з нього на банківський рахунок суми кредиту, ОСОБА_5 не надав доказів на спростування встановлених судами обставин, якими підтверджуються заявлені банком позовні вимоги».

Банк надав виписку про рух коштів по рахунку № НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 18 червня 2008 року до 20 червня 2008 року (т.1, а. с. 7), яка підтверджує зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Постанову Хмельницького апеляційного суду від 24 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко