Номер провадження № 2/521/1296/26
ЗАОЧНЕ Р І Ш Е Н Н Я
Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі:
головуючого судді - Бобуйка І.А.,
секретаря судового засідання Шелкопляс В.В.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників до судового засідання в м. Одесі цивільну справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (адреса розташування: м. Львів, вул.. Смаль-Стоцького, 1, корп. 28) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості, -
Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 30.10.2025 року у вищевказаній цивільній справі відкрито провадження та призначено спрощене провадження у справі.
Ухвалою суду від 13.01.2026 року клопотання представника позивача про витребування доказів задоволено
26.01.2026 року АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» надано до суду витребувану інформацію.
Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги просив задовольнити.
Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, повідомлявся про дату, час та місце слухання справи належним чином та своєчасно, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов не надав.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов:
1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання;
2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин;
3) відповідач не подав відзив;
4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів.
У разі зміни позивачем предмета або підстави позову, зміни розміру позовних вимог суд відкладає судовий розгляд для повідомлення про це відповідача.
Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав.
Позивач стверджує, що 22.10.2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та відповідачем укладено Договір про надання споживчого кредиту №3088997, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 6000,00 грн. на умовах визначених кредитним договором, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначений Договором.
Згідно позовної заяви, 26.05.2021 року ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», керуючись главою 47 ЦК України, уклали Договір відступлення прав вимоги №ККАУ-26052021.
Згідно вищевказаного Договору, та у відповідності до ст. 512 ЦК України, ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб, які являлись боржниками ТОВ «Авентус Україна», включно і до ОСОБА_1 за кредитним договором №3088997 від 22.10.2020 року.
· заборгованість за тілом кредиту 6000,00 грн.;
· заборгованість за комісією 0 грн.
Втім, суд критично ставиться до тверджень позивача, що 22.10.2020 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Авентус Україна» та ОСОБА_1 укладено Договір про надання споживчого кредиту №3088997, відповідно до умов якого відповідачу було надано грошові кошти у розмірі 6000 грн. на умовах визначених кредитним договором, а Позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом на умовах та в терміни, що визначений Договором, з огляду на наступні обставини.
Судом встановлено, що позивач на підтвердження вимог викладених у позову надав до суду:
-Довідку ТОВ «ФК «Контрактовий дім», згідно якої ТОВ «ФК «Контрактовий дім», успішно здійснила трансакцію №881151444 від 19.11.2020 року, на номер картки № НОМЕР_3 , що вказаний ОСОБА_2 у кредитному договорі №3217388 від 19.11.2020 року, згідно договору, що укладений з ТОВ «Авентус Україна» №087/20-П від 08.07.2020 року;
-Картку обліку Договору (розрахунок заборгованості) за споживчим кредитом №3217388 від 19.11.2020 року, де вказано позичальником ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 );
-Витяг з реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги №ККАУ-26052021, згідно якого ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» набуло статусу Нового Кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до ОСОБА_2 за кредитним договором №3217388 від 19.11.2020 року.
-Копію акту про надання послуг з правової допомоги №224 від 08.10.2025 року до Договору про надання правової допомоги №0107 від 01.07.2025 року, що укладений між позивачем та АО «Апологет», згідно якого позивачем прийнято послуги з надання правової допомоги, де боржником вказано ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 );
-Детальний опис виконаних робіт до Договору про надання правової допомоги №0107 від 01.07.2025 року, що укладений між позивачем та АО «Апологет», де боржником вказано ОСОБА_2 (ІПН: НОМЕР_2 ).
Суд з метою встановлення факту перерахування для ОСОБА_1 первісним кредитором коштів у розмірі: 6000,00 грн. у період з 22.10.2020 року на банківську карту № НОМЕР_4 , задовольнив клопотання позивача про витребування доказів, проте 26.01.2025 року представником АТ «Приват Банк» надано до суду інформацію, згідно якої, на картку відповідача № НОМЕР_5 за період 22.10.2020 року зарахування коштів на суму 6000,00 грн. відсутнє.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у ст. 129 Конституції України.
Суд зазначає, що заборгованість за кредитом визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а тому суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти.
Аналогічна позиція викладена, і Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 234/3840/15.
Позов це звернення зацікавленої особи до суду з вимогою захистити свої порушені або оскаржувані права та законні інтереси. Позов включає в себе як матеріальну вимогу, так і спір про право або факт, що підлягає вирішенню судом. Зовнішньою формою позову є позовна заява документ, який подається до суду та містить цю вимогу.
Разом із тим, додатки до позову це документи та інші матеріальні докази, які подаються разом із позовною заявою для підтвердження викладених у ній фактів та обґрунтування позовних вимог. Вони є невід`ємною частиною справи і формують у суду загальне бачення ситуації, а також дозволяють провадженню розвиватися.
Отже, предмет та підстави позову містяться у позовній заяві, що подається до суду. Предмет позову це конкретна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд повинен винести рішення, наприклад, стягнення боргу чи визнання права власності. Підстави позову це юридичні факти (обставини), якими позивач обґрунтовує свої вимоги, наприклад, укладений договір або факт порушення прав.
Суд роз`яснює, що обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору покладено на суд. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.
Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, а встановлення належності відповідачів та обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.
Наведене означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог (постанова Верховного Суду від 19 лютого 2019 року у справі № 824/399/17-а).
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає і суті кредитного договору.
Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Належним доказом заборгованості відповідача за кредитним договором є сам кредитний договір, що підписаний відповідачем, паспорт споживчого кредиту, графік алвтежів, виписка по картковому рахунку, яка повинна досліджуватися в сукупності з іншими доказами.
Разом з тим, позивачем не надано належних доказів на підтвердження укладення договору №3088997 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 22.10.2020 року, не надано доказів перерахування коштів ОСОБА_1 по кредитному договору №3088997 від 22.10.2020 року - розрахункового документа (платіжного доручення, меморіального ордеру, тощо) або виписки з банківського рахунку, які б відповідали вимогам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Також, позивачем не надано ніяких належних доказів того, що до ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал» перейшов статус Нового Кредитора та право грошової вимоги по відношенню до ОСОБА_1 за кредитним договором №3088997 від 22.10.2020 року, оскільки у наданому Витязі з реєстру боржників до Договору відступлення прав вимоги №ККАУ-26052021, вказано кредитний договір № №3217388 від 19.11.2020 року, де боржником є ОСОБА_2 .
Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
5. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Суд зазначає, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду та у даному випадку, може призвести до порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства та змагальності сторін.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постанові від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12.
Законом визначено, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.
Обгрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів. а не припущень, що й буле відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов?язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013, зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
Як було зазначено вище, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Учасники мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов?язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов?язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку, позивачем не доведено, факту укладення кредитного договору №3088997 від 22.10.2020 року між ТОВ «АВЕНТУС Україна» та ОСОБА_1 , не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитних коштів за кредитним договорам, а також, не надано доказів того, що до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором №3088997 від 22.10.2020 року по відношенню до відповідача.
Отже, зважаючи на вищевикладене, суд повністю відмовляє у задоволенні позовних вимог у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами позовних вимог, а надані ним докази є недостатніми, та не дають підстави дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмету доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч.ч. 1, 3, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з?ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови задоволенні позову на позивача.
Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами.
Суд, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання, в порядку ст. 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень від представника позивача, вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 16, 526, 530, 543, 549-552, 610, 1054, 1050 Цивільного кодексу України, та керуючись ст.ст. 4, 5, 12, 13, 81, 89, 133, 141, 258-259, 268, 280-285 ЦПК України, суд
У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» (адреса розташування: м. Львів, вул.. Смаль-Стоцького, 1, корп.. 28) до ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його оголошення.
Позивачем рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду в загальному порядку в тридцятиденний строк.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення, заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених Цивільно-процесуальним Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
СУДДЯ: Бобуйок І.А.