Постанова

Іменем України

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 521/2967/23

провадження № 61-12838св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - державне підприємство «Адміністрація морських портів України»,

третя особа - професійна спілка робітників морського транспорту України,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2, на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2024 року в складі судді: Роїк Д. Я. та постанову Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року в складі колегії: Сегеди С. М., Драгомерецького М. М., Комлевої О. С.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України», третя особа - професійна спілка робітників морського транспорту України, про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов мотивований тим, що він працював в ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Херсонського МП) на посаді провідного фахівця з питань цивільного захисту відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП).

29 грудня 2022 року на підставі наказу № 222-к від 28 грудня 2022 року позивача було звільнено з роботи за пунктом 6 частиною першою статті 41 КЗпП України у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій, відповідно до наказу від 15 грудня 2022 року № 53-ОП «Про припинення трудових договорів з працівниками».

Позивач вважав, що його звільнення є незаконним, проведено з чисельними порушеннями процедури звільнення, оскільки роботодавець у порушення частини третьої статті 41 КЗпП України не забезпечив можливість переведення його на іншу роботу та у день звільнення, а саме 29 грудня 2022 року у порушення частини першої статті 47 КЗпП України не видав належним чином копію наказу про звільнення та письмове повідомлення про нараховані та виплачені суми при звільненні. Позивач від можливості переведення на іншу роботу не відмовлявся, хоча в повідомленні про заплановане вивільнення було зазначено про необхідність повідомити роботодавця про відмову від переведення на вакантну посаду.

Оскільки позивач є членом професійної спілки робітників морського транспорту України з перебуванням на обліку в первинній профспілковій організації Херсонського МП, то відповідно до статті 22 Закону України «Про професій спілки, їх права та гарантії діяльності», пункту 2.20 Галузевої угоди у сфері морського транспорту (застосування яких не обмежено у період дії воєнного стану), роботодавець, який планує звільнення працівників з причин економічного, технологічного, структурного чи аналогічного характеру, повинен завчасно надати первинним профспілковим організаціям інформацію щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини наступних звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також провести консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. Ці вимоги закону, відповідач проігнорував.

Обов`язковою умовою для звільнення у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій є обґрунтована неможливість забезпечувати працівника роботою, визначеною трудовим договором та трудовою функцією, яка безпосередньо пов`язана з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій. Натомість у відповідача була відсутня обґрунтована об`єктивна неможливість забезпечити його в подальшому роботою.

На дату звільнення позивача дія трудового договору з ним була призупинена відповідачем, хоча відповідно до вимог статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Статтею 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» визначено, що призупинення дії трудового договору-це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Припинення простою та натомість призупинення трудових договорів (наказ від 10 травня 2022року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії під час воєнного стану», введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року), відповідно до частини першої статті 13 вказаного вище Закону знімає з роботодавця обов`язок забезпечувати працівників роботою і виключає можливість звільнення працівників за пунктом 6 частини першої статті 41 КЗпП України - без належних обґрунтувань та доказів об`єктивної неможливості забезпечити в подальшому працівника роботою, у зв`язку з повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій.

Наказ Мінінфраструктури від 28 квітня 2022 року № 256 «Про закриття морських портів» - передбачає закриття саме портів, а не філій ДП «АМПУ», і на строк до відновлення контролю над зазначеними морськими портами (контроль над портом на дату його звільнення, як відомо, відновлено). Наказ Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022 року № 75, як підстава для вивільнення працівників не застосовується до трудових правовідносинах. При цьому, розташування ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Херсонського МП) на території , віднесеної до переліку таких, де вилися бойові дії не є підставою для звільнення працівників за пунктом 6 частини першої статті 41 КЗпП України.

ОСОБА_1 з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив:

скасувати пункту 1 Наказу про припинення трудових договорів з працівниками від 15 грудня 2022 року № 53-ОП в частині звільнення ОСОБА_1 ;

скасувати наказ № 222-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) з ОСОБА_1 від 28 грудня 2022 року;

поновити його на посаді провідного фахівця з питань цивільного захисту відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП),

стягнути на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 30 грудня 2022 року по дату ухвалення рішення включно, з урахуванням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів;

стягнути суму сплаченого судового збору та допустити негайне виконання рішення в частині поновлення його на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць у розмірі 24 351,21 грн.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2024 року:

позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково;

поновлено ОСОБА_1 на посаді провідного фахівця з питань цивільного захисту відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту Херсонської філії ДП «Адміністрація морських портів України» (адміністрація Херсонського морського порту);

в задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_1 відмолено;

стягнуто з ДП «Адміністрація морських портів України» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ХФ ДП «АМПУ в процесі припинення не перебуває. Належних, допустимих, достовірних, достатніх доказів неможливості забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із повним знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва, майна роботодавця внаслідок бойових дій на час звільнення позивача відповідачем суду в процесі розгляду справи також не надано. Відповідна заява власника майна про внесення змін до державного реєстру відсутня. Суд вважав, що самі по собі витяги з ЄРДР щодо порушення кримінальних проваджень не доводять факт знищення майна роботодавця на час звільнення позивача. З долучених до справи довідок, фотоматеріалів наслідків обстрілів дійсно вбачається пошкодження майна роботодавця, однак доказів знищення майна суду не надано. Крім того, відповідні акти інвентаризації майна, експертні висновки, офіційні висновки установ або організацій, які відповідно до законодавства уповноважені засвідчувати факт знищення майна на час звільнення позивача, відсутні. Позивачу не були запропоновані деякі вакантні посади на підприємстві, від можливості переведення він не відмовлявся. За таких обставин, суд зробив висновок про відсутність підстав для звільнення позивачки за пунктом 6 частини першої статті 41 КЗпП України, та порушення відповідачем вимог частини четвертої статті 41 КЗпП України. Тому звільнення позивача проведено без достатніх на те правових підстав, із порушенням процедури та є незаконним;

відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, враховуючи викладене, позовні вимоги про поновлення позивача на роботі підлягають задоволенню. Згідно пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України, в частині поновлення позивача на роботі, рішення суду підлягає негайному виконанню;

стосовно вимог позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зробив висновок про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, виходячи з наступного. За правилами ч. 2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вимушений прогул означає невиконання працівником роботи та неотримання ним оплати за виконану працю внаслідок незаконного звільнення. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є компенсацією працівнику сум, які б він отримав у разі, якщо б він працював та не був незаконно звільнений;

судом встановлено, що 11 травня 2022 року згідно наказу ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 10 травня 2022 року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії» з позивачем було призупинено дію трудового договору у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Отже на час звільнення позивач не працював та не отримував заробітну плату, наказ ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 10 травня 2022 року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії» позивачем у судовому порядку не оскаржувався та був чинний на момент його звільнення. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу позову не вказував на незаконність зазначеного наказу. За таких обставин слід вважати трудові відносини між ДП «АМПУ» та позивачем на момент його звільнення призупиненими та такими, що не передбачали виконання працівником роботи за укладеним трудовим договором та виплату роботодавцем заробітної плати, що, незважаючи на встановлення факту незаконності звільнення, не свідчить про позбавлення працівника роботодавцем можливості виконання своєї трудової функції та отримання заробітної плати;

позивач в силу приписів частини четвертої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» не позбавлений можливості отримати середній заробіток за час вимушеного прогулу у повному обсязі за рахунок держави, що здійснює збройну агресію проти України. Аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 521/2212/23, від 28 серпня 2024 року у справі № 521/8323/23, від 06 листопада 2024 року у справах № 521/2285/23 і № 521/2975/23 (справи за позовами працівників до ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу). За таких обставин, підстави для задоволення вказаних вимог відсутні;

відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно частини четвертої статті 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

ухвалюючи судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач порушив вимоги частини сьомої статті 49-2 КЗпП України, статті 22 Закону України «Про професій спілки, їх права та гарантії діяльності», пункту 2.20 Галузевої угоди у сфері морського транспорту. З цих підстав, та відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні та провести з ним розрахунок у строки, визначені статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Доказів видачі позивачу у день звільнення копії наказу (розпорядження) про звільнення, письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні - відповідачем не надано. За таких обставин, суд погодився із доводами позивача, що відповідачем не дотримані вимоги частини четвертої статті 41 КЗпП України, частини першої статті 47 КЗпП України, частини сьомої статті 49-2 КЗпП України при вивільненні працівника відповідно до п. 6 ч.1 ст. 41 цього Кодексу, тобто суд дійшов правильного висновку про те, що звільнення позивача проведено без достатніх на те правових підстав, із порушенням процедури та є незаконним;

відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги, в частині поновлення позивача ОСОБА_1 на роботі, яке відповідно до вимог, передбачених пункту 4 частини першої статті 430 ЦПК України, підлягає негайному виконанню;

вимушений прогул означає невиконання працівником роботи та неотримання ним оплати за виконану працю внаслідок незаконного звільнення. Стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є компенсацією працівнику сум, які б він отримав у разі, якщо б він працював та не був незаконно звільнений. Однак, як вбачається з матеріалів справи, ще 11 травня 2022 року згідно наказу по ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 10 травня 2022 року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії» з позивачем було призупинено дію трудового договору у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Отже на час звільнення, позивач ОСОБА_1 не працював та не отримував заробітну плату, наказ ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 10 травня 2022 року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії» (т. 1, а. с. 77). позивачем у судовому порядку не оскаржувався та був чинний на момент його звільнення. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу позову не посилався на незаконність зазначеного наказу. За таких обставин, слід вважати трудові відносини між ДП «АМПУ» та позивачем на момент його звільнення призупиненими та такими, що не передбачали виконання працівником роботи за укладеним трудовим договором та виплату роботодавцем заробітної плати, що, незважаючи на встановлення факту незаконності звільнення, не свідчить про позбавлення працівника роботодавцем можливості виконання своєї трудової функції та отримання заробітної плати. З таким висновком суду першої інстанції погодилася колегія суддів, з огляду на наступні обставини.

як вбачається з матеріалів справи, у поданому відзиві на позов та в запереченнях на відповідь на відзив (т. 1, а. с.136-146, т. 2, а.с.124-131), представник відповідача зазначив, що відповідно до Положення про ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Херсонського МП) філія створена з метою забезпечення функціонування морського порту Херсон, організації та забезпечення безпеки мореплавства, утримання та ефективного використання державного майна, закріпленого за Філією. Однак, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та неможливістю здійснення обслуговування суден і пасажирів, проведення вантажних, транспортних та інших пов`язаних з цим видів господарської діяльності, робіт, забезпечення належного рівня безпеки судноплавства, дотримання вимог міжнародних договорів України, забезпечення охорони навколишнього природного середовища, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», статті 5 Закону України «Про морські порти України», Порядку відкриття та закриття морських портів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 року № 495, на підставі подання ДП «АМПУ» від 28 квітня 2022 року, вих. № 850/10-01-01, погодженого Державною службою морського і внутрішнього водного транспорту та судноплавства України від 28 квітня 2022 року № 357/404/14-22 було закрито морські порти Бердянськ, Маріуполь, Скадовськ, Херсон з дня набрання чинності наказом Міністерства інфраструктури України від 28 квітня 2022 року № 256 до відновлення контролю над зазначеними морськими портами. Представник відповідача зазначила, що 19 грудня 2022 року повідомлення про заплановане вивільнення позивача від 16 грудня 2022 року № 27 разом з копіями наказу ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Херсонського МП) від 15 грудня 2022року № 53-ОП «Про припинення трудових договорів з працівниками» і переліку вакантних посад в ДП «АМПУ» були надіслані позивачу засобами поштового зв`язку цінним листом з описом вкладення (ідентифікаційний трек-номер 312). Крім того, рішенням спільного засідання Адміністрації і профкому від 03 жовтня 2022 року № 6 «Щодо внесення змін до правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Херсонського МП) від 14 червня 2013 року (зі змінами)» було змінено номер телефону та електронну пошту, на які працівник може надсилати документи та/або повідомлення. 21 грудня 2022 року всі зазначені документи були надіслані позивачу месенджером Viber на телефон НОМЕР_1 , який він особисто зазначив у реквізитах позовної заяви як контактний номер власного телефону (т.1, а.с.1). Перелік вакантних посад в ДП «АМПУ» був наданий позивачу разом з повідомленням про заплановане вивільнення від 16 грудня 2022 року № 27 засобами поштового зв`язку та месенджером Viber також на номер телефону НОМЕР_1 . Оскільки згоду на переведення у передбачені законом строки позивач відповідачу не надав, трудовий договір був з ним розірваний. Одночасно зі звільненням позивач отримав вихідну допомогу та повну виплату за усіма передбаченими законом підставами. Разом з тим, представник відповідача стверджувала, що усі без виключення особи, які надали згоду на переведення на іншу роботу, роботодавцем були працевлаштовані. 28 грудня 2022 року позивачу цінним листом з описом вкладення (ідентифікаційний трек-номер відправлення 909) були направлені копія наказу про припинення трудового договору (контракту) № 222-к та розрахунковий аркуш, а 29 грудня 2022 усі зазначені документи були надіслані позивачу в месенджері Viber також на номер телефону НОМЕР_1 . Зазначені доводи представника відповідача матеріалами справи не спростовані;

за змістом частини першої статті 1, 4 статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України. При цьому суд правильно зазначив, що оскільки призупинення дії трудових договорів з працівниками ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) викликане військовою агресією проти України, то дані обставини виключають можливість надання та виконання роботи, тому вина власника або уповноваженого ним органу відсутня. Як є загальновідомим, є факт того, що 01 березня 2022 року окупаційні війська російської федерації зайшли в м. Херсон, а 11 листопада 2022 року Збройними силами України було деокуповано правобережну частину Херсонської області (з м. Херсоном). Проте, загальновідомою є також інформація про те, що від дня початку окупації до моменту звільнення м. Херсон перебувало під постійними обстрілами країни-агресора. Перебування працівників у м. Херсон в цілому та на території ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) і досі є вкрай небезпечним для життя та здоров`я, а тому забезпечити безпечні умови праці об`єктивно неможливо. Доступ на територію порту з дня деокупації заборонений, з безпекових міркувань уповноваженими органами державної влади, розмінування та знешкодження вибухонебезпечних предметів станом на час розгляду справи не проведене. Закриття морського порту Херсон згідно з наказом Міністерства інфраструктури України від 28 квітня 2022року № 256 «Про закриття морських портів» унеможливило отримання доходів від здійснення господарської діяльності ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП).

Крім того, згідно з Порядком відкриття та закриття морських портів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2013 року № 495 (із змінами), рішення про відкриття морського порту приймається Міністерством розвитку громад, територій та інфраструктури України, публікується в офіційному друкованому виданні «Повідомлення мореплавцям України» та розміщується на офіційному сайті міністерства. Твердження апелянта та його представника юриста ОСОБА_2 про те, що на дату звільнення ОСОБА_1 відновлено контроль над морським портом Херсон, є хибним, оскільки деокупація м. Херсон з 11 листопада 2022 року не означає відновлення роботи порту. Місто Херсон взагалі та морський порт Херсон зокрема перебувають під постійними обстрілами окупаційних військ рф, а перебування на території морського порту Херсон ставить під загрозу здоров`я та безпеку співробітників/громадян. Відповідні обставини є загальновідомими і апелянту про них достеменно відомо, додатково про знищення (відсутність) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва та майна роботодавця внаслідок бойових дій свідчать відповідні докази (т.1, а.с.191-247). Всі викладені обставини свідчать про те, що, починаючи з дати видання наказу по ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 10 травня 2022 року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії», позивач ОСОБА_1 не працював, а тому не має права на отримання заробітної плати, у тому числі середній заробіток за час вимушеного прогулу, про що він вказав у позовній заяві та апеляційній скарзі (т.1, а.с.9, 71, т.3, а.с.7), якого фактично не було. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін;

безпідставними є доводи представника апелянта ОСОБА_1 - юриста ОСОБА_2 про те, що суд першої інстанції необґрунтовано зобов`язав ОСОБА_1 сплатити судовий збір за подання позову в сумі не менше 0.4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, від суми 2 684 грн, а всього у сумі 1 073,60 грн, які позивач сплатив на виконання ухвали суду (т. 1, а. с. 47), та які підлягають стягненню на користь позивача за результатами розгляду його апеляційної скарги, оскільки як вбачається із прохальної частини позовної заяви, позивач ставив в ній питання, у тому числі і про стягнення з відповідача на користь позивача заробітної плати за час вимушеного прогулу, про що було вказано вище. При цьому суд першої інстанції обґрунтовано вказав на необхідність сплатити судовий збір позивачем за дані позовні вимоги.

Аргументи учасників справи

16 жовтня 2025 року ОСОБА_1 через підсистему Електронний суд подав касаційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року (повне судове рішення складено 15 вересня 2025 року), в якій просив:

оскаржені судові рішення в частині відмови в задоволенні вимог ОСОБА_1 про стягнення з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь ОСОБА_1 суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 30 грудня 2022 року по дату ухвалення рішення включно, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, а також допущення негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць у розмірі 24 351,21 грн;

ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі;

стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору у розмірі 1 073,60 грн;

в іншій частині рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

звільнення Позивача з роботи є незаконним. За правилами частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Означена норма права носить імперативний характер. Чинне законодавство України не передбачає жодних виключень або підстав для відступлення від застосування означеної статті. В т.ч. в разі якщо на дату звільнення дію трудового договору працівника призупинено Відповідач має виплатити Позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу (в якості міри матеріальної відповідальності роботодавця за порушення конституційного права працівника на працю та стимулювання до дотримання норм законодавства в подальшому). Оскільки Позивачу заподіяна майнова шкода у вигляді неотриманої заробітної плати. І тому саме Відповідач, в якості міри матеріальної відповідальності, має виплатити Позивачу середній заробіток за час вимушеного прогулу з метою компенсації втрат від неотримання заробітної плати. Чинним законодавством України не передбачено підстав, за яких роботодавець може бути звільнений від відповідальності за незаконне звільнення працівника. Суди апеляційної та першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, всього вищезазначеного не врахували;

суди попередніх інстанції необґрунтовано посилаються на призупинення трудових договорів із працівниками Херсонської філії ДП «АМПУ» наказом Відповідача від 10 травня 2022 року № 28-ОП у зв`язку із військовою агресією проти України - як на підставу у відмові в виплаті позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу відповідачем внаслідок незаконного звільнення. Означений наказ не має правового значення для вирішення питання про оплату вимушеного прогулу, оскільки його дія зупинилась у день звільнення Позивача - 29 грудня 2022 року, а правовідносини, пов`язані із незаконним звільненням Позивача, похідними від яких є вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, розпочались 30 грудня 2022 року;

частина четверта статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» містить вичерпний перелік виплат, які покриваються за рахунок країни-агресора, а саме - заробітна плата, гарантійні та компенсаційні виплати працівникам за час призупинення дії трудового договору, - вона не може бути застосована до спірних правовідносин в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника, який став наслідком його незаконного звільнення у зв`язку з порушенням роботодавцем чинного законодавства України. Оплата ж вимушеного прогулу працівника, який став наслідком його незаконного звільнення у зв`язку з порушенням роботодавцем чинного законодавства України - вищезазначеною нормою права не передбачена. І тому її не може бути застосовано до правовідносин сторін в означеному спорі;

позивач не просить суд стягнути середній заробіток за період призупинення з ним трудового договору (така можливість навіть не передбачена вимогами закону, на що звертає увагу Верховний Суд у Постанові від 04 жовтня 2023 року в справі № 750/1146/22). Позовними вимогами позивача є стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що настав внаслідок його незаконного звільнення (в рамках якого йому в т.ч. не була забезпечена можливість перевестися на іншу посаду в ДП «АМПУ», продовжити працювати на підприємстві та отримувати за це заробітну плату). Відповідно до Постанови Верховного Суду від 27 грудня 2024 року у справі № 161/8196/22: у КЗпП України відсутня норма права, яка б у даній ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, так як це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, відповідно до статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України, яку суд першої інстанції вірно застосував. Отже, установивши, що незаконні дії відповідача позбавили позивача можливості працювати, суд першої інстанції обґрунтовано поклав на відповідача обов`язок відшкодувати йому середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі, тому доводи відзиву на касаційну скаргу про те, що такий обов`язок покладається на державу, що здійснює збройну агресію, в цьому випадку безпідставні. Подібний висновок висловлено також у Постанові Верховного Суду від 21 червня 2023 року в справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23).

суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, що виразилося в незастосуванні імперативної норми частини другої статті 235 КЗпП України (і неврахуванні висновків Верховного Суду щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах), неправильному тлумаченні Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та його застосуванні до правовідносин, де він не підлягає застосуванню, що є підставою скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення. Таким чином у зв`язку із поновленням Позивача на роботі на його користь належить стягнути з Відповідача суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 30 грудня 2022 року по дату ухвалення рішення включно;

щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача суми сплаченого судового збору: Ухвалою суду першої інстанції від 13 лютого 2023 року позовну заяву Позивача було залишено без руху та висунуто вимогу щодо сплати судового збору за заявлену позовну вимогу (т. 1, а. с. 37-39), попри те, що в самій позовній заяві було зазначено про звільнення Позивача від сплати судового збору (т. 1, а. с. 8). 22 лютого 2023 року позивач подав заяву про усунення недоліків позовної заяви, повторно обґрунтувавши, що звільнений від сплати судового збору. Разом з тим, на виконання вимог ухвали суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 1 073,60 грн (т. 1,

а. с. 47). У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року зазначено, що поняття «заробітна плата» та «оплата праці» є рівнозначними у контексті трудових правовідносин. Під заробітною платою слід розуміти всі виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору та державними гарантіями, встановленими законодавством. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, що підлягає стягненню внаслідок незаконного звільнення, є складовою заробітної плати. Такий спір є трудовим та пов`язаний з порушенням роботодавцем законодавства про працю та оплату праці. За подання вимог про стягнення середнього заробітку відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на всіх стадіях судового розгляду, ним було уточнено позовні вимоги та заявлено вимогу про стягнення з відповідача на його користь суми сплаченого судового збору в розмірі 1 073,60 грн (т. 1 а. с. 71). Однак цю вимогу суд залишив без уваги, натомість стягнув суму судового збору з відповідача в дохід держави.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржується в касаційному порядку в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 30 грудня 2022 року по дату ухвалення рішення включно, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, допущення негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць у розмірі 24 351,21 грн та розподілу судових витрат. В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

25 грудня 2025 року ДП «Адміністрація морських портів України» через підсистему Електронний суд подало відзив на касаційну скаргу, в якому просило:

касаційну скаргу залишити без задоволення;

оскаржені судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що

наказом ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 10 травня 2022 року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії» у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, з 11 травня 2022 року дію трудових договорів, укладених з працівниками Філії, було призупинено, зокрема з Позивачем, до відновлення можливості виконувати ними роботу, але не пізніше наступного дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні. Позивач погодився з наказом ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 10 травня 2022 року №28-ОП, не оскаржував його, тобто, наказ був чинний на момент його звільнення. Таким чином, з наведеного вбачається, що на момент звільнення, незважаючи на те, що трудові відносини між Позивачем та Відповідачем були наявні, але враховуючи їх призупинення, не передбачали виконання працівником роботи за укладеним трудовим договором та виплату роботодавцем заробітної плати, що, незважаючи на встановлення факту незаконності звільнення, не свідчить про позбавлення працівника роботодавцем можливості виконання своєї трудової функції та отримання заробітної плати;

у зв`язку з поновленням на роботі Позивача, у останнього відновлюється попередній юридичний стан, а саме стан призупинення дії трудового договору відповідно до наказу ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 10 травня 2022 № 28-ОП. Відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору у повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України. Враховуючи, що у випадку поновлення на роботі Позивача останній повертається в попередній стан призупинення дії трудового договору, а тому відшкодування Позивачу сум заробітної плати за період з 30 грудня 2022 року по дату винесення судового рішення проводиться відповідно до частини четвертої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», та у порядку визначення і відшкодування працівникам та роботодавцям пов`язаних із трудовими відносинами грошових сум, втрачених внаслідок збройної агресії проти України, встановлених Кабінетом Міністрів України. А отже, в силу приписів частини четвертої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» Позивач не позбавлений можливості отримати середній заробіток за час вимушеного прогулу у повному обсязі за рахунок держави, що здійснює збройну агресію проти України. Ідентичні висновки у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду від 17 липня 2024 року у справі № 521/2212/23, від 28 серпня 2024 року у справі № 521/8323/23, від 06 листопада 2024 року у справах № 521/2975/23 і № 521/2285/23, від 21 липня 2025 року у справі № 521/2219/23 та від 05 серпня 2025 року у справі № 521/2332/23 (справи за позовами працівників до ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу);

керуючись статтею 235 КЗпП України, на виконання частини четвертої резолютивної частини рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 27 грудня 2024 року у справі № 521/2967/23 наказом ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 27.12.2024 № 69-к «Про поновлення на посаді ОСОБА_1 », враховуючи наказ ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 10 травня 2022 року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії», Позивача було поновлено на посаді провідного фахівця з питань цивільного захисту відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП).

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2025 року, з урахуванням ухвали від 12 січня 2026 року про виправлення описки:

поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2024 року та постанови Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року;

відкрито касаційне провадження у справі.

17 лютого 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 12 грудня 2025 року зазначено наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 03 серпня 2023 року у справі № 683/1256/22; від 26 серпня 2020 року у справі № 501/2316/15-ц; від 28 грудня 2022 року у справі № 460/2675/18; від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19; від 04 жовтня 2023 року у справі № 750/1146/22; від 16 липня 2020 року у справі № 805/2562/16- а; у справі № 161/8196/22; від 21 червня 2023 року у справі № 149/1089/22.

Фактичні обставини

Наказом начальника ХФ ДП «АМПУ» від 10 травня 2022 року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії» у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, з 11 травня 2022 року була призупинена дія трудових договорів з працівниками Філії (за переліком до наказу, включаючи позивача) до відновлення можливості виконувати ними роботу, але не пізніше наступного дня після припинення або скасування воєнного стану в Україні.

Наказом начальника ХФ ДП «АМПУ» від 15 грудня 2022 року №53-ОП на підставі пункту 6 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва або майна роботодавця внаслідок бойових дій; з відсутністю організаційних і технічних умов для господарської діяльності ХФ ДП «АМПУ», з виведенням Філії з 01 березня 2022 року у простій (наказ від 28 лютого 2022 року № 27-ОП «Про організаційні заходи, пов`язані з введенням воєнного стану в Україні»), з призупиненням дії трудових договорів з працівниками Філії (наказ від 10 травня 2022 року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії) під час воєнного стану, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022» (зі змінами), враховуючи наказ Мінінфраструктури України від 28 квітня 2022 року № 256 «Про закриття морських портів», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2022року № 470/37806; у зв`язку з розташуванням Філії на територіях, на яких ведуться (велися) бойові дії згідно з наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 25 квітня 2022року № 75 (у редакції наказу Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 28 жовтня 2022року № 248) наказано припинити трудові договори 29 грудня 2022 року з працівниками Філії, в тому числі і з позивачем.

Зображення наказу про припинення трудових договорів з працівниками від 15 грудня 2022 року № 53-ОП, повідомлення про заплановане вивільнення від 16 грудня 2022 року №40, перелік вакантних посад від 12 грудня 2022 року надіслані позивачу роботодавцем месенджером VIBER на його номер 21 грудня 2022року підтверджується наданим представником відповідача протоколом про направлення документів та копіями скриншотів екрана телефону.

Матеріали справи не містять будь-яких кадрових документів, що знаходилися в особовій справі позивача, в яких були б зазначені контактні дані останнього, зокрема номер телефону, на який відповідач месенджером направляв документи по його звільненню. Факт ознайомлення позивача з кадровими документами по його вивільненню відповідачем не зафіксований, в т.ч. протоколом чи актом.

Повідомленням про заплановане вивільнення від 16 грудня 2022 року № 27 позивачу пропонується ознайомитися з переліком вакантних посад від 12 грудня 2022 року в ДП «Адміністрація морських портів України» та у разі прийняття пропозиції про переведення на вакантну посаду - протягом трьох робочих днів з дня отримання даного повідомлення повідомити адміністрацію Філії у зручний спосіб: текстовим повідомленням на електронну скриньку або месенджером на номер телефону, та листом за адресою:; у разі відмови від переведення на вакантну посаду - повідомити протягом трьох робочих днів у вищезазначений спосіб. Доказів наявності листа або повідомлення позивача з відмовою від запропонованих вакансій відповідачем надано не було.

Відповідно до листа Одеського обласного центру зайнятості від 20 січня 2023 року № 296/06-01-20/42-23, станом на 05 грудня 2022 року (дата, станом на яку було сформовано перелік з вакансіями), станом на 12 грудня 2022 року, станом на 22 грудня 2022 року позивачу не були запропоновані деякі вакантні посади в ДП «АМПУ».

29 грудня 2022 року позивача було звільнено з посади провідного фахівця з питань цивільного захисту відділу мобілізаційної роботи та цивільного захисту ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрація Херсонського МП) за пунктом 6 частини першої статті 41 КЗпП України у зв`язку з неможливістю забезпечення працівника роботою, визначеною трудовим договором, у зв`язку із знищенням (відсутністю) виробничих, організаційних та технічних умов, засобів виробництва, майна роботодавця внаслідок бойових дій (наказ № 222-к (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 28 грудня 2022 року.

Позиція Верховного Суду

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується (стаття 43 Конституції України).

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року, в Україні введено воєнний стан, який діє до цього часу. Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», який набрав чинності 24 березня 2022 року. Вказаний Закон визначає особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин (частина перша статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України (частина третя статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

При ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу (частина друга статті 235 КЗпП України).

Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року у справі № 638/14165/21 (провадження № 61-13363сво23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року в справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24) зазначено, що:

«сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору. Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й в кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

У КЗпП України відсутня норма права, яка б у цій ситуації регулювала питання виплати середнього заробітку за час незаконного призупинення дії трудового договору, оскільки це не є ні простоєм, ні звільненням працівника. Разом з тим, з урахуванням положень статті 43 Конституції України, найбільш подібним (аналогічним) до цієї ситуації є застосування частин першої, другої статті 235 КЗпП України

Відновлення порушеного права працівника на працю повинно здійснюватись не тільки визнанням наказу про призупинення дії трудового договору з працівником незаконним й поновленням дії трудового договору, а так само виплатою роботодавцем працівнику середнього заробітку за час вимушеного прогулу, застосовуючи норми статті 235 КЗпП України.

Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі».

Цивільним процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у застосуванні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів вказує на те, що в цілях застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного цивільного суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, палати й колегії суддів Касаційного цивільного суду (див., зокрема, постанови Верховного суду від 13 лютого 2019 року у справі № 130/1001/17 (провадження № 51-7588км18), від 18 січня 2021 року у справі № Б-23/75-02 (н.р.Б-7346/2-19), від 29 вересня 2021 року у справі № 166/1222/20 (провадження № 61-9003св21), від 17 січня 2024 року в справі № 932/9029/23 (провадження № 61-16072 св 23), від 19 лютого 2024 року в справі № 932/3602/22 (провадження № 61-7598св23)).

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

позивач вважає, що має право на виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу

суди врахували, що відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам за час призупинення дії трудового договору в повному обсязі покладається на державу, що здійснює збройну агресію проти України, у випадку обґрунтованості призупинення дії трудового договору. Якщо ж незаконні дії роботодавця (незаконне призупинення дії трудового договору) позбавили працівника можливості працювати, то на роботодавця покладається обов`язок відшкодувати працівнику середню заробітну плату за час його перебування у вимушеному прогулі;

суди встановили, що на час звільнення позивач не працював та не отримував заробітну плату, наказ ХФ ДП «АМПУ» (Адміністрації Херсонського МП) від 10 травня 2022 року № 28-ОП «Про припинення простою та призупинення дії трудових договорів з працівниками Філії» позивачем у судовому порядку не оскаржувався та був чинний на момент його звільнення. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач як підставу позову не вказував на незаконність зазначеного наказу;

за таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 30 грудня 2022 року по дату ухвалення рішення включно, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць у розмірі 24 351,21 грн. Аналогічні висновки у подібних правовідносинах викладені у постановах Верховного Суду, зокрема, від 17 липня 2024 року в справі № 521/2212/23, від 28 серпня 2024 року в справі № 521/8323/23, від 06 листопада 2024 року в справі № 521/2975/23, від 06 листопада 2024 року в справі № 521/2285/23, від 21 липня 2025 року в справі № 521/2219/23, 05 серпня 2025 року в справі № 521/2332/23 (справи за позовами працівників до ДП «АМПУ» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу). Тому в цій частині судові рішення належить залишити без змін.

Касаційний суд зауважує, що касаційна скарга не містить доводів щодо оскарження судових рішень в частині допущення негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі. Тому і в цій частині судові рішення належить залишити без змін.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Щодо судового збору

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі (пункт 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зазначено, що:

«середній заробіток за час вимушеного прогулу, передбачений частиною другою статті 235 КЗпП України та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, визначений статтею 117 КЗпП України мають різну правову природу.

Середній заробіток за частиною другою стані 235 КЗпП України за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин, оскільки особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану робочу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI. Працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення цього середнього заробітку без обмеження будь-яким строком згідно з частиною другою статті 233 КЗпП України та не позбавлений права після ухвалення судового рішення про поновлення його на роботі в подальшому звернутися до суду із позовом про стягнення на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, визначеного частиною другою статті 235 КЗпП України.

На вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини першої статті 5 Закону № 3674-VI, не поширюється та застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним».

У справі, що переглядається:

у січні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ДП «Адміністрація морських портів України», третя особа - професійна спілка робітників морського транспорту України, про поновлення на роботі, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В позові ОСОБА_1 вказував, що звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (том 1, а .с. 8);

ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2023 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та вказано про необхідність протягом п`яти днів з дня отримання копії ухвали виправити зазначені в ухвалі недоліки, оскільки, зокрема, оплата, яку просить стягнути позивач, а саме стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, не підпадає під категорію пільг при сплаті судового збору за пунктом 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» (том 1, а. с. 39);

на виконання ухвали Малиновського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2023 року ОСОБА_1 : (1) подав заяву, в якій вказував, зокрема, з посиланням на висновки, зроблені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21), про те, що за пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору (а. с. 43, том 1); до заяви додав квитанцію про сплату судового збору в розмірі 1 073,60 грн (том 1, а. с. 47);

суд першої інстанції у задоволенні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, відмовив, але стягнув з ДП «Адміністрація морських портів України» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 073,60 грн за задоволену вимогу про поновлення позивача на роботі (том 2, а. с. 220). Тому в цій частині підстави для скасування судових рішень немає;

в апеляційній скарзі ОСОБА_1 вказував, що він не повинен був сплачувати судовий збір (том 3, а. с. 5 - 7) у суді першої інстанції. Апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано вказав на необхідність сплатити судовий збір;

суди не звернули увагу, що за пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України, позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». Тому ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без руху та постанову апеляційного суду потрібно змінити шляхом виключення із мотивувальних частин вказівки про необхідність сплати судового збору за пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України.

Касаційний суд звертає увагу, що підстави повернення судового збору передбачені статтею 7 Закону України «Про судовий збір». Зокрема, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду у разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом (пункт 1 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір»). Тому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду першої інстанції за повернення судового збору.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У зв`язку із наведеним, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, судові рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 30 грудня 2022 року по дату ухвалення рішення включно, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, допущення негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць у розмірі 24 351,21 грн, в частині стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в розмірі 1 073,60 грн залишити без змін, а ухвалу суду першої інстанції про залишення позову без руху та постанову апеляційного суду змінити шляхом виключення з їх мотивувальних частин вказівки про необхідність сплати судового збору за пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 27 грудня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу починаючи з 30 грудня 2022 року по дату ухвалення рішення включно, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів, допущення негайного виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один календарний місяць у розмірі 24 351,21 грн, в частині стягнення з відповідача в дохід держави судового збору в розмірі 1 073,60 грн залишити без змін.

Ухвалу Малиновського районного суду м. Одеси від 13 лютого 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 вересня 2025 року змінити шляхом виключення з їх мотивувальних частин вказівки про необхідність сплати судового збору за пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко