Провадження №: 2-о/336/6/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

м. Запоріжжя 06 лютого 2026 року

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя:

у складі головуючого судді Зарютіна П.В.,

при секретарі Гордейченко Р.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , представник - ОСОБА_2 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , про встановлення факту перебуванні на утриманні особи, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до суду із заявою, в якій просить встановити факт перебування її на утриманні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який доводиться їй онуком та загинув ІНФОРМАЦІЯ_4 під час виконання бойового завдання, виконуючи бойовий наказ по захисту Батьківщини.

В обґрунтуванні заяви ОСОБА_1 , зазначає, що вона є рідною бабусею, та опікуном ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . На момент своєї загибелі (смерті) ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі не перебував, дітей та інших осіб, які перебували у нього на утриманні, окрім Заявника, не мав. Батько ОСОБА_4 ОСОБА_5 - позбавлений батьківських прав з 21.03.2005 року на підставі рішення Оріхівського районного суду Запорізької області у справі №2-2233/2004. Мати ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , свідоцтво про смерть НОМЕР_1 від 07.04.1998 року.

Будь-яких інших близьких родичів не мав. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 загинув під час захисту Батьківщини. В зв`язку зі станом здоров`я ОСОБА_1 не могла і не може працювати та належним чином забезпечувати себе. Доходів не мала і не має, знаходилась на повному утриманні з боку свого онука ОСОБА_3 , отримувала від нього допомогу на лікування, харчування, він надавав їй кошти на придбання одягу, ліків, інших необхідних речей.

З 2004 року і до моменту призову на військову службу 05.03.2022 р. заявниця та ОСОБА_4 проживали разом за адресою: АДРЕСА_1 , та вели спільне господарство. Встановлення факту перебування на його утриманні заявниці необхідне для реалізації права заявниці на отримання невиплаченого грошового забезпечення та грошової допомоги.

Ухвалою Шевченківського районного суду Запорізької області від 22.11.2024 року було відкрите провадження у справі та призначений судовий розгляд.

По справі залучено в якості заінтересованої особи Міністерство оборони України.

У судовому засіданні представник заявника адвокат Ткаченко О.В. підтримав заяву, просив її задовільнити.

Представник Міністерства оборони України заперечив на подану заяву, як на безпідставну та недоведену.

Заслухавши пояснення представника заявника адвоката Ткаченка О.В., дослідивши надані учасниками судового розгляду докази, суд прийшов до наступних висновків.

Судом встановлено, що матір ОСОБА_3 померла у 1998 році, а батько загиблого, який був сином заявниці, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , був за життя позбавлений батьківських прав за рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 21.03.2005.

ОСОБА_3 перебував на первинному обліку дітей, які залишились без батьківського піклування, дітей - сиріт, дітей позбавлених батьківського піклування.

Рішенням ради опіки та піклування виконавчого комітету Оріхівської міської ради народних депутатів від 08.04.1998 року ОСОБА_1 було призначено опікуном над її онуком.

Отже, заявниця займалась вихованням та розвитком онука, що був позбавлений батьківської опіки.

Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов від 10.10.2016 року встановлено, що заявниця проживала разом зі своїм онуком за адресою: АДРЕСА_1

Згідно Витягу про осіб, місце проживання яких зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , особи, які зареєстровані за даною адресою: ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 .

Крім того, на підтвердження утримання ОСОБА_3 своєї бабусі свідчать перераховані кошти на рахунок заявниці, на підтвердження чого надана виписка по надходженням по картці.

Відповідно до довідки про доходи заявниці розмір пенсії був значно менший аніж кошти, які перераховував онук своїй бабусі. Тобто матеріальна (грошова) допомога, яку надавав загиблий Заявниці була постійним і основним джерелом засобів до існування, вона була не одноразовою, а надавалася систематично

Таким чином ОСОБА_1 проживала спільно з загиблим ОСОБА_7 однією родиною за адресою: АДРЕСА_1 .

З 30.05.2016 по 30.05.2021 ОСОБА_3 проходив військову службу за контрактом у Збройних Силах України. Під час проходження військової служби постійно відправляв грошові кошти ОСОБА_1 , чим утримував її.

Після повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України ОСОБА_3 був зарахований на посаду старшого розвідника першого розвідувального відділення розвідувального взводу Військової частини НОМЕР_2 .

Перебуваючи на військовій службі, онук надсилав грошові кошти ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 , являється рідною бабусею ОСОБА_3 , родинні відносини підтверджуються свідоцтвом про народження ОСОБА_3 , згідно якого його батьками є ОСОБА_5 та ОСОБА_8 . Його мати померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть. Батько позбавлений батьківських пав, що підтверджується судовим рішенням.

Крім того, відповідно до довідки служби у справах дітей Оріхівської міської ради від 26.06.2023 р. ОСОБА_3 , 1995 р.н., перебував на первинному обліку дітей, позбавлених батьківського піклування, і переданий під опіку ОСОБА_1 .

Факт утримання ОСОБА_3 заявниці підтверджується наступним:

-витягом з реєстру місця проживання виконавчого комітету Оріхівської міської ради №0044 від 01.08.2023 року, що підтверджує реєстрацію заявниці ОСОБА_1 та онука ОСОБА_3 , за однією адресою: АДРЕСА_1 у період з 01.01.2019 по 20.05.2022 року (до дня його смерті).

-довідкою Оріхівської міської ради від 01.09.2023 року засвідчує, що заявниця дійсно проживала спільно з онуком та перебувала на його утриманні.

-випискою з рахунку АТ «ПриватБанк» від 23.04.2022 року, яка підтверджує, що ОСОБА_3 з травня 2021 року регулярно перераховував кошти на рахунок ОСОБА_1 ;

-довідкою Пенсійного фонду України в Запорізькій області підтверджує, що ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком, отримує мінімальну пенсію.

Загибель онука заявниці підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , що підтверджує факт загибелі ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 . Місце смерті: Запорізька область, Гуляйпільський район, село Ольгівське.

Також, судом дослідженні письмові докази, надані стороною заявника у судових засіданнях.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків з січня 2021 року по червень 2022 встановлено, що ОСОБА_1 у квітні 2021 року отримала соціальну виплату від УЗСН Пологівської РДА у сумі 1104 гривні 07 копійок.

Крім того, відповідно до довідки про доходи №7195 7414 5019 2141, отриманої з Пенсійного фонду України в Запорізькій області, ОСОБА_1 є пенсіонеркою за віком, отримує мінімальну пенсію.

Судом також досліджено довідки надані заявником з АТ КБ «Приват Банк», відповідно до якої вбачається, що окрім переказів грошових коштів від ОСОБА_3 на картковий рахунок ОСОБА_1 , будь які інші перекази відсутні. Протягом 2021 2022 років, ОСОБА_3 на рахунок своєї бабусі була перерахована загальна сума 206 тисяч 585 гривень, що значно перевищує суму отриманої нею пенсії.

Крім того, до суду надано копію обліково-послужної картки військовослужбовця ОСОБА_3 , відповідно до якої встановлено, що у графі «Родинні відносини» наявні данні його бабусі ОСОБА_1 . Інші особи, відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод чи інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утримання. Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий. Не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку, передбаченому законом.

Аналогічний висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постановах від 08.11.2019 у справі № 161/853/19, від 18.12.2019 у справі № 370/2598/16-ц. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 1 постанови від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету, для якої необхідне його встановлення. Один і той самий факт для певних осіб і для певної мети може мати юридичне значення, а для інших осіб та для іншої мети - ні. Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також не доведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок про те, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

В постанові 18.01.2024 року № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах стосовно юрисдикції спору, які викладено у постанові Великої Палати від 30.01.2020 у справі № 287/167/18-ц (провадження № 14-505цс19), у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 22.03.2023 у справі № 290/289/22-ц (провадження № 61- 13369св22), вказавши, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, розглядаються у позасудовому та судому порядку. Рішення стосовно фактів, що мають юридичне значення, прийняті у позасудовому порядку, можуть бути оскаржені до судів адміністративної юрисдикції. Юридичні факти, які належать встановлювати в судовому порядку, вирішуються судами цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України.

Заявниця ОСОБА_1 просить суд встановити факт перебування її на утриманні ОСОБА_3 , та зазначає, що встановлення цього факту необхідне їй для реалізації прав на отримання невиплаченого грошового забезпечення та грошової допомоги.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03.06.1999 N5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові від 31.03.2020 у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19). Відповідно до пункту 4 статті 16-1 Закон України №2011-ХІІ до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать зокрема утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію в разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні (стаття 31).

Згідно з вимогами ст. 31 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних не спростованих презумпції щодо фактів. Надані заявницею докази суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують юридичний факт, встановлення якого є необхідним для отримання заявницею права на звернення за одноразовою грошовою допомогою.

Оцінивши надані заявником докази, суд прийшов до висновку, що ОСОБА_1 , перебувала на утриманні ОСОБА_3 , оскільки одержувала від нього допомогу, яка була для заявниці постійним і основним джерелом засобів до існування.

Встановлення цього факту необхідне ОСОБА_1 , для реалізації права на отримання невиплаченого грошового забезпечення та грошової допомоги, а отже такі факти породжують юридичні наслідки. Чинним законодавством не передбачено іншого порядку встановлення цих фактів і їх встановлення не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Враховуючи викладене, суд вважає, що заява ОСОБА_1 , підлягає до задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1-4, 5, 12, 13, 76-81 89, 133, 141, 258, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Задовольнити заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ІНФОРМАЦІЯ_2 , Міністерство оборони України, про встановлення факту перебування на утриманні особи.

Встановити факт перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , на утриманні її онука ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Роз`яснити, що датою ухвалення рішення, є дата складення повного судового рішення, що зазначена у вступній частині судового рішення.

Рішення може бути оскаржене до Запорізького апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції подається до суду апеляційної інстанції через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження : на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частину другій статті 358 ЦПК України.

Суддя П.В. Зарютін