Справа № 203/719/24
Провадження № 2-р/203/1/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року Центральний районний суд міста Дніпра в залі суду у місті Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Клімової Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву позивача ОСОБА_1 про роз`яснення рішення суду в цивільній справі №203/719/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом,

встановив:

24.12.2025 року до Центрального районного суду міста Дніпра надійшла заява позивача ОСОБА_1 (далі заявник, позивач) про роз`яснення рішення суду в цивільній справі №203/719/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якій заявник просить суд:

- роз`яснити рішення суду в цивільній справі №203/719/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, та зазначити, що за ОСОБА_1 було визнано право власності в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: домоволодіння АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку літ. А-1, літньої кухні літ.-Б, убиральні літ.-В, споруд №1-12; житловий будинок літ.А-1, складається з наступних приміщень: №1-1, площею 12,6 кв.м, №1-2, площею 7,7 кв.м, №1-3, площею 9,0 кв.м, №1-4, площею 18,3 кв.м, №1-5, площею 11,4 кв.м, №1-6, площею 10,0 кв.м, №1-7 кухня, площею 6,8 кв.м, №1-8 санвузол, площею 1,3 кв.м.

В обґрунтування вимог заяви заявник зазначила, що в рішенні суду від 24.12.2024 року відсутній опис об`єкта нерухомого майна. Тому, на думку заявника, необхідно виконати умови п. 58 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2025 року №1127, та внести відомості про технічні характеристики об`єкта нерухомості.

З огляду на викладене, заявник вважає за можливе постановити ухвалу суду про роз`яснення рішення суду.

Відповідно до протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 25.12.2025 року, цивільну справу №203/719/24, провадження №2-р/203/3/2025, за заявою про роз`яснення судового рішення було розподілено головуючому судді Ханієвій Ф.М., яка передана судді канцелярією суду 05.01.2026 року.

Ухвалою суду від 05.01.2026 року було прийнято до провадження заяву позивача ОСОБА_1 про роз`яснення рішення суду та призначено заяву до розгляду в судовому засіданні.

У чергове судове засідання, призначене на 27.01.2026 року, учасники справи не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду заяви.

27.01.2026 року представник позивача (заявника) адвокат Васильєва М.В. подала до суду письмову заяву про розгляд заяви без її участі, в якій також повідомила суд про те, що 26.11.2025 року ОСОБА_1 звернулась із заявою до державного реєстратора прав на нерухоме майно. Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Коваленка А.В. від 01.12.2025 року її заява була залишена без руху до усунення визначених обставин. Такою обставиною було те, що в рішенні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2024 року відсутній опис об`єкта нерухомого майна. У грудні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про роз`яснення рішення суду від 24.12.2024 року.

Інші учасники справи не повідомили суд про причини неприбуття у судове засідання, не подавали до суду будь-яких заяви чи клопотань щодо участі у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 271 ЦПК України, неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз`яснення рішення.

Суд на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223, 271, ч. 2 ст. 247 ЦПК України розглянув заяву за відсутності учасників справи за наявними у справі письмовими доказами, та без фіксування судового процесу технічними засобами.

Суд, вивчивши доводи заявника, проаналізувавши норми чинного законодавства України, дійшов таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 08.02.2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, в якому позивач, з урахуванням редакції позовної заяви від 19.04.2024 року, просить суд: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0522 га, кадастровий номер :06:012:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2024 року, справа №203/719/24, було задоволено повністю позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, та визнано за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 ; адреса фактичного місця проживання: АДРЕСА_3 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування за законом після смерті її матері ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , на: 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ; 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0522 га, кадастровий номер: :06:012:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 , стягнуто з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ; адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_4 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь держави судовий збір у розмірі 14007,00 грн (чотирнадцять тисяч сім гривень 00 копійок).

За змістом рішення суду від 24.12.2024 року вказано, що судом встановлено те, що постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіної Тетяни Василівни від 20.10.2023 року було відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частку житлового будинку та на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер: :06:012:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . За змістом постанови нотаріус вказала, що спадкоємець ОСОБА_1 як непрацездатна дочка померлої, яка має право на обов`язкову частку у спадщині та прийняла її, не надала правовстановлюючі документи на житловий будинок та земельну ділянку.

На підтвердження належності за життя житлового будинку та земельної ділянки, кадастровий номер: :06:012:0009, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , на праві власності померлій матері ОСОБА_3 позивач надала суду копії: листа КП «ДМБТІ» ДМР від 30.11.2023 року за №12734 «Про надання інформації», за змістом якого вказано, що станом на 31.12.2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: АДРЕСА_1 , містяться відомості про право власності в цілому за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 12.05.1978 року, виданого П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстром №2-4381, зареєстрованого КП «ДМБТІ» ДМР та записаного в реєстрову книгу 276 за реєстровим номером №137; витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.12.2023 року, кадастровий номер: №:06:012:0009, землі житлової та громадської забудови: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), документ, який є підставою для виникнення права рішення органу виконавчої влади Дніпропетровської міської ради 23.11.2000 року №2939, документ, що посвідчує право державний акт від 14.12.2000 року серії ДП №078421.

З матеріалів спадкової справи видно, що відповідно до довідок ЖЕК від 11.09.2012 року та від 18.02.2013 року, виданої ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , відповідно, покійна ОСОБА_3 на момент смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 дійсно проживала за адресою: АДРЕСА_1 , з 22.11.1963 року, а разом з ОСОБА_2 з 28.03.2005 року і до моменту смерті.

Відповідно до Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 31.01.2013 року, 13.09.1990 року П`ятою дніпропетровською державною нотаріальною конторою був посвідчений заповіт за №8153196, чинний стан, заповідач: ОСОБА_3 , номер у реєстрі №3-7484. Це підтверджується і копією заповіту від 13.09.1990 року, який є нотаріально посвідченим державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бандурою М.К., зареєстрований в реєстрі за №2-7484, за яким ОСОБА_3 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: усе своє майно, де б воно не було, та з чого воно б не складалось, заповіла ОСОБА_2 .

Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Відповідач ОСОБА_2 не погодилась із рішенням суду та оскаржувала його в апеляційному порядку.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 22.07.2025 року було залишено без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 грудня 2024 року залишено без змін.

За змістом постанови суду апеляційної інстанції вказано, що суд першої інстанції правильно встановив, що ОСОБА_1 є дочкою спадкодавця ОСОБА_3 , а відповідач є онукою померлої та дочкою позивача. До спадкової маси померлої ОСОБА_3 належить житловий будинок із господарськими спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та земельна ділянка, площею 0,0522 га, кадастровий номер :06:012:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2024 року, справа №203/719/24, провадження №2/0203/725/2024, набрало законної сили після апеляційного оскарження станом на 22.07.2025 року.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради Коноваленка А.В. від 01.12.2025 року №82138326, було залишено без руху заяву від 26.11.2025 року за реєстраційним номером 70167661, до усунення обставин, які були підставою для залишення заяви без руху, з огляду на подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі.

Суд зазначає, що відповідно до положень ст. 271 ЦПК України, за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення.

Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

Суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження.

Про роз`яснення або відмову у роз`ясненні судового рішення суд постановляє ухвалу, яку може бути оскаржено.

Відповідно до положень пункту 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року №14, роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно не містить недоліків, що можуть бути усунені лише ухваленням додаткового рішення, а є незрозумілим, що ускладнює його реалізацію. Зазначене питання розглядається судом, що ухвалив рішення, і в ухвалі суд викладає більш повно та ясно ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін у суть рішення і не торкаючись питань, які не були предметом судового розгляду. Роз`яснення рішення не допускається, якщо воно виконане або закінчився установлений законом строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення.

За своєю правовою суттю роз`яснення судового рішення зумовлене його нечіткістю, якщо рішення є неясним та незрозумілим для осіб, щодо яких воно ухвалене, так і тих, що будуть здійснювати його виконання. Тобто роз`яснення полягає в тому, що суд не в праві давати відповідь на нові та невирішені ним вимоги, а лише має роз`яснити положення постановленого рішення, які нечітко сформульовані, що позбавляє можливості його реалізації.

Суд зазначає, що за змістом статей 15 і 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, провадження №12-52гс20, зазначила, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі №1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №925/1265/16, пункт 5.5). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі №310/11024/15, пункт 14).

При цьому відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ст. 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Також у пункті 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009 (справа щодо конституційності окремих положень Кримінально-процесуального кодексу України) Конституційний Суд України зазначив, що відповідно до положень Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання; обов`язковість рішень суду є однією із основних засад судочинства, яка гарантує ефективне здійснення правосуддя; виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової.

У Рішенні від 26 червня 2013 року №5-рп/2013 (справа щодо офіційного тлумачення положень п. 2 ч. 2 ст. 17, п. 8 ч. 1 ст. 26, ч. 1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження») Конституційний Суд України зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень складовою права на справедливий судовий захист (абзац 5 п.п. 2.1 п. 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року №5-рп/2013); набрання судовим рішенням законної сили є юридичною подією, з настанням якої виникають, змінюються чи припиняються певні правовідносини, а таке рішення набуває нових властивостей; основною з цих властивостей є обов`язковість сутнісна ознака судового рішення як акта правосуддя (підпункт 2.4 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2018 року №10-р/2018); невід`ємною складовою права кожного на судовий захист є обов`язковість виконання судового рішення. Це право охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 р. №18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року №11-рп/2012).

Конституційний Суд України у Рішенні від 26 червня 2013 року взяв до уваги практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), який, зокрема, в пункті 43 рішення у справі «Шмалько проти України» (заява №60750/00) вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Аналіз викладеного вище дає суду підстави дійти висновку, що під час роз`яснення рішення суду відбувається більш повний і ясний виклад тих частин рішення, розуміння яких викликає труднощі, але не внесення змін у сутність рішення і невирішення тих питань, що не були предметом судового розгляду.

Так, у ході судового розгляду заяви судом було встановлено, що рішення суду від 24.12.2024 року набрало законної сили станом на 22.07.2025 року після його апеляційного оскарження, з урахуванням постанови суду апеляційної інстанції від 22.07.2025 року. Рішення суду від 24.12.2024 року є чітким та зрозумілим, а суд розглянув спір, що виник між сторонами у межах заявлених позовних вимог, та відповідно до заявленого позивачем способу захисту порушеного права. Суд наголошує на тому, що спір, який був вирішений судом, виник між сторонами з приводу визнання права власності в порядку спадкування за законом, а предметом спору були: 1/2 частку житлового будинку з господарськими спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_4 ; 1/2 частку земельної ділянки, площею 0,0522 га, кадастровий номер: :06:012:0009, яка розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку, що зміст рішення суду є чітким та зрозумілим, додатковому роз`ясненню не підлягає, мотиви суду ясно та чітко викладені в мотивувальній частині рішення суду, з урахуванням встановлених судом обставин справи. Це також підтверджено і постановою суду апеляційної інстанції за результатами апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції. Водночас суд враховує і те, що під час розгляду судової справи та вирішення спору по суті між сторонами, суд не може виходити за межі позовних вимог, відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України, а обставини, які не були встановлені судом під час судового розгляду справи по суті спору не можуть бути враховані судом, в тому числі під час судового розгляду заяви учасника справи про роз`яснення рішення суду, яке набрало законної сили.

Тому суд вважає необґрунтованою заяву позивача про роз`яснення судового рішення та такою, що задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 13, 18, 260, 271, 353, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про роз`яснення рішення суду в цивільній справі №203/719/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Шульдіна Тетяна Василівна, про визнання права власності в порядку спадкування за законом, відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Суддя Ф.М. Ханієва