Провадження № 22-ц/801/557/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 рокуСправа № 127/33786/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Медяної Ю. В. в залі суду в м. Вінниця, повне судове рішення складено 12 грудня 2025 року,

у цивільній справі № 127/33786/24 за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 в особі законного представника ОСОБА_10 , третя особа - Служба у справах Вінницької міської ради, про виселення,

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення та зняття з реєстраційного обліку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2021 у справі №127/8571/21 звернуто стягнення на предмет іпотеки житловий будинок АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 на користь позивача. У вказаному будинку зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , яким позивачем надсилалась вимога про добровільне звільнення вказаного будинку. Відповідачі зазначену вимогу проігнорували, внаслідок чого порушуються права позивача як іпотекодержателя, що стало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд виселити та зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Процесуальні рішення у провадженні суду першої інстанції

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 січня 2025 року у підготовчому засіданні прийнято до розгляду позовну заяву в новій редакції зі зміною підстав позову представника позивача АТ «Сенс Банк» - адвоката Михніцького Г. Ю. в якій позивач просить примусово виселити відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_2 .

Також задоволено клопотання представника позивача АТ «Сенс Банк» - адвоката Михніцького Г. Ю. про витребування доказів та витребувано у Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради інформацію про всіх зареєстрованих осіб за адресою: АДРЕСА_1 , із зазначенням прізвища, імені, по батькові, дати народження, дати реєстрації місця проживання, а щодо неповнолітніх осіб інформацію про їх законних представників (батька, матері, їх анкетні дані) (т.1 а.с. 209).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 18 лютого 2025 року задоволено клопотання представника позивача АТ «Сенс Банк» - адвоката Михніцького Г. Ю. про залучення співвідповідачів у справі та про витребування доказів, залучено в якості співвідповідачів у справі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , в особі законного представника ОСОБА_10 та витребувано у Департаменту адміністративних послуг Вінницької міської ради інформацію про зареєстроване місце проживання ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (т. 1 а.с.229)

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13 березня 2025 року в підготовчому засіданні прийнято до розгляду заяву представника позивача АТ «Сенс Банк» - адвоката Михніцького Г. Ю. про зміну предмету позову, в якій позивач просив суд примусово виселити з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 відповідачів: ОСОБА_10 ; ОСОБА_3 ; ОСОБА_4 ; ОСОБА_5 ; ОСОБА_9 ; ОСОБА_6 ; ОСОБА_8 ; ОСОБА_7 . Задоволено клопотання представника позивача АТ «Сенс Банк» - адвоката Михніцького Г. Ю. про залучення співвідповідачів до участі у справі третьої особи та про продовження строку проведення підготовчого засідання. Залучено до участі в справі Службу у справах Вінницької міської ради в якості третьої особи. Продовжено строк для проведення підготовчого засідання у справі на 30 днів (т.2 а.с.43-44).

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2025 року задоволено клопотання представника відповідача ОСОБА_10 адвоката Куйдана О. І. про витребування доказів у Служби у справах дітей Вінницької міської ради, а саме: висновку про доцільність (недоцільність) виселення неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Задоволено клопотання представника позивача АТ «Сенс Банк» - адвоката Михніцького Г. Ю. про продовження строку проведення підготовчого засідання та продовжено строк для проведення підготовчого засідання у справі на 30 днів. (т.2 а.с.121)

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04 листопада 2025 року витребувано у КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації», КП «Вінницьке обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» відомості про наявність даних про реєстрацію права власності ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 на об`єкти нерухомого майна в межах територіальної підпорядкованості відповідного БТІ та його структурних підрозділів. (т.3 а.с.34).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року позов задоволено.

Виселено ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто в рівних частках з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» судовий збір у сумі 3 028 грн.

Зупинено виконання рішення суду в частині виселення ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Задовольняючи вимоги АТ «Сенс Банк» суд першої інстанції виходив із їх доведеності та обґрунтованості.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У січні 2026 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які призвели до неправильного вирішення питання судом першої інстанції, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 12 січня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі та надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано матеріали цивільної справи з місцевого суду.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду 03 березня 2026 року о 11:20 год з повідомленням сторін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 лютого 2026 року задоволено клопотання представника АТ «Сенс Банк» - адвоката Михніцького Г. Ю. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що в Україні діє мораторій на примусове виселення та звернення стягнення на іпотечне житло, придбане за споживчим кредитом до війни, який запроваджено Законом України №2120-ІХ від 15.03.2022 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким встановлена загальна заборона примусового стягнення такого майна без згоди власника, незалежно від суб`єкта, який здійснює таке стягнення.

Враховуючи те, що спірний будинок використовується як постійне єдине житло відповідача, яка не має іншого нерухомого житлового майна, тому вона вважає, що на цей випадок розповсюджується мораторій застосований вищевказаним законом.

Крім того вказує, що в Україні діє заборона на виселення та зняття з реєстрації неповнолітніх дітей без забезпечення альтернативного житла та дозволу органів опіки та піклування.

Звертає увагу на той факт, що в матеріалах справи наявний висновок органу опіки та піклування про недоцільність виселення малолітніх осіб, проте місцевий суд цей факт проігнорував та задовольнив позовні вимоги без надання іншого житла в м. Вінниці, що призведе до грубого порушення прав дітей, передбачених статтями 3, 47 Конституції України, частиною сьомою статті 7 СК України та статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У січні 2026 року від представника АТ «Сенс Банк» адвоката Михніцького Г. Ю. до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому надано письмові пояснення по суті спору. У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Також, 27 лютого 2026 року представник позивача подав заяву, в якій просить взяти до уваги правовий висновок здійснений судом касаційної інстанції у постанові ВС КЦС від 11.02.2026 у справі №750/3295/24.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представник АТ «Сенс Банк» адвокат Михніцький Г. Ю. заперечив проти доводів апеляційної скарги, оскільки вважає судове рішення першої інстанції законними та обґрунтованими, просив залишити його без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином, причини їх неявки до суду невідомі.

Відповідно до пункту 3 частини сьомої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Довідка поштового відділення з позначкою про неможливість вручення судової повістки у зв`язку «відсутній за вказаною адресою» вважається належним повідомленням сторони про дату судового розгляду. Зазначене свідчить про умисне неотримання судової повістки.

Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10 травня 2023 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-185св23)

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

У справі встановлено, що 21 березня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання споживчого кредиту №0, за умовами якого відповідачу надано кредит у сумі 200 000 доларів США. Цільове призначення (мета) кредиту - для особистих потреб, а саме: придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . (п.1.4) (т.1 а.с.52-58).

З метою забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором №0 від 21.03.2008 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 28.03.2008 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О., зареєстрований в реєстрі за № 1931, згідно з яким іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю наступне нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить іпотекодавцям на праві власності. Пунктом 2.4.6 договору передбачено, що іпотекодавці зобов`язані не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя (т.1 а.с.37-40).

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 07.12.2021 у справі №127/857/21 звернуто стягнення на предмет іпотеки: житловий будинок, загальною площею 290,2 кв.м, житловою площею 84,7кв.м,що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №0 від 21.03.2008, укладеним між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та ОСОБА_2 , у сумі 80 821,08 доларів США, що складається з: 53 556,08 доларів США проценти станом на 12.06.2012 року та 27 265,00 доларів США частина тіла кредиту, на користь Акціонерного товариства «Альфа-Банк» шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України ««Про виконавче провадження», за початковою ціною встановленою на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, визначеною на підставі оцінки проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна, під час проведення виконавчих дій. Згідно з відомостями з Єдиного державного реєстру судових рішень, дане рішення набрало законної сили 02.02.2022 (т.1 а.с.85-92).

06.04.2022 на виконання вказаного рішення видано виконавчі листи (т.1 а.с.81-84).

В указаному рішенні судом було встановлено факт того, що АТ «Альфа Банк» є кредитором за кредитним договором №0 від 21 березня 2008 року та іпотекодержателем за договором іпотеки від 28 березня 2008 року, та що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний за рахунок кредитних коштів, забезпечений іпотекою цього житлового будинку.

Рішенням Вінницької міської ради від 25.11.2022 № 1327 провулок Комарова перейменовано на провулок Леоніда Каденюка.

Відповідно до копії витягу зі статуту АТ «Сенс Банк», затвердженого позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2022 та погодженого НБУ 12.09.2022, АТ «Сенс Банк» є правонаступником усіх прав та зобов`язань АТ «Альфа-Банк» (т.1 а.с. 93-126).

Найменування АТ «Альфа-Банк» змінено на АТ «Сенс Банк», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (т.1 а.с.20-32).

АТ «Сенс Банк» направив ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вимогу про усунення порушень та про добровільне звільнення житлового приміщення/виселення, в якій вимагав звільнити житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , протягом одного місяця з дня отримання даної вимоги (т.1 а.с.14-17).

З інформаційної довідки з реєстру Вінницької міської територіальної громади №5557 від 08.02.2025, виданої Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради вбачається, що за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 (т.1 а.с. 221).

У висновку Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 05.06.2025 №01/00/011/35464, витребуваному ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 28 квітня 2025 року, орган опіки та піклування Вінницької міської ради вважає недоцільним виселення дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з будинку АДРЕСА_1 (т.2 а.с.185).

Згідно з довідками №303 суд/вих/1,2 від 11.11.2025, виданих КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації, за ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстровано право власності по 1/2 частки будинковолодіння по АДРЕСА_3 (т.3 а.с. 53, 55).

Відповідно до довідки №303 суд/вих/4 від 11.11.2025, виданої КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації, за ОСОБА_5 права власності на нерухоме майно не зареєстровано. Мав 1/2 частки квартири по АДРЕСА_4 , продав 12.06.2008 (т.3 а.с. 56).

Згідно з довідкою №303 суд/вих/5 від 11.11.2025, виданої КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації, за ОСОБА_4 зареєстровано квартиру по АДРЕСА_5 . Мала 1/2 частки квартири по АДРЕСА_4 , продала 12.06.2008 (т.3 а.с. 57).

З довідок №303 суд/вих/6, 7, 8, 9 від 11.11.2025, виданих КП «Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації, вбачається, що за ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 не зареєстровано нерухоме майно (т.3 а.с. 58-61).

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним критеріям рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог та виселення відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , неповнолітніх ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зі спірного житлового будинку оскаржує лише ОСОБА_1 . Інші відповідачі рішення місцевого суду не оскаржують.

Згідно з пунктом 5 частини третьої статті 2 ЦПК України основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

У справі, що переглядається, інші відповідачі ( ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ) не реалізували своє право на подання апеляційної скарги, приєднання до апеляційної скарги. Така процесуальна поведінка інших відповідачів свідчить про повну згоду з оскарженим судовим рішенням у частині задоволених вимог заявлених до них. У зв`язку з чим колегія суддів щодо інших відповідачів оскаржувану постанову не переглядає.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18, пункт 57, ), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 2-187гс18, пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 89)).

Дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів з іпотечного майна, оскільки у разі придбання іпотечного житлового приміщення за рахунок кредиту допускається виселення мешканців без надання іншого постійного житлового приміщення (стаття 40 Закону України «Про іпотеку» і стаття 109 ЖК України).

Апеляційний суд погоджується з таким висновком місцевого суду з таких підстав.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено главою 49 «Забезпечення виконання зобов`язання» ЦК України та Законом України «Про іпотеку».

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якого є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону України «Про іпотеку»).

Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 7 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є положення статті 109 ЖК України, у частині першій якої передбачені підстави виселення.

Відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

Отже, визначальним під час вирішення питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у житловому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла.

Аналіз зазначених правових норм вказує на те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на житлове приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК України.

Аналогічний висновок висловлено в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення про задоволення позову, взяв до уваги висновок Великої Палати Верховного Суду, наведений у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 753/12729/15 (провадження № 14-317цс18), яка погодилася з такими висновками. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові зазначила й про те, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК України, викладений у постановах від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16 та від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, ураховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22), вирішуючи питання щодо виселення з іпотечного майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, зазначила, що аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторони не погодили більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У цьому випадку частина третя статті 109 ЖК України відсилає до частини другої цієї статті, у якій зазначається про необхідність надання громадянам, яких виселяють із житлових приміщень, іншого постійного житлового приміщення (за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на житлові приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку), із зазначенням такого постійного житлового приміщення в рішенні суду.

Тобто порядок звернення стягнення на предмет іпотеки (шляхом позасудового врегулювання чи в судовому порядку) не впливає на встановлені законом гарантії надання іншого житлового приміщення під час вирішення судом спору про виселення з іпотечного майна, передбачені частиною другою статті 109 ЖК України. Визначальним у цьому випадку є встановлення, за які кошти придбано іпотечне майно, - за рахунок чи не за рахунок кредитних коштів.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК України, стосується не тільки випадків виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку, а й у разі виселення мешканців при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, коли мешканці відмовляються добровільно звільняти житлове приміщення, тобто не досягнуто згоди щодо виселення між новим власником і попереднім власником чи наймачами житлового приміщення.

Такі ж висновки наведені в постанові Верховного Суду від 26 березня 2025 року у справі №357/12260/21.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, суд першої інстанції встановив, що не спростовано матеріалами справи та ОСОБА_1 , що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , придбаний за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, на яке було звернено стягнення рішенням суду

Установивши, що спірний будинок був придбаний за рахунок кредитних коштів, ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_7 зареєстровані та проживають у будинку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів з іпотечного будинку, оскільки у разі придбання іпотечного житлового приміщення за рахунок кредиту допускається виселення мешканців без надання іншого постійного житлового приміщення (статті 40 Закону України «Про іпотеку» і стаття 109 ЖК України), що включає і право власника вимагати припинення права користування таким житлом.

Відповідач на спростування заявлених позовних вимог ні в суді першої інстанції, ні в апеляційному суді не надала належних та допустимих доказів того, що спірний будинок був придбаний не за кредитні кошти.

Колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача про неможливість виселення, оскільки в Україні діє мораторій на примусове виселення та звернення стягнення на іпотечне житло, придбане за споживчим кредитом до війни, який запроваджено Законом України №2120-ІХ від 15.03.2022 «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що, відповідно до Закону України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» Верховна рада України постановила розділ VI «Прикінцеві положення» Закону України « Про іпотеку» доповнити пунктом 5-2 такого змісту:

« 5-2. У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування щодо нерухомого майна(нерухомості), що належить фізичним особам та перебуває в іпотеці за споживчими кредитами, серед іншого, зупиняється дія статті 40 (у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі об`єкти ).

Норми Закону України «Про іпотеку» не втратили свою чинність, оскільки не були виключені з тексту зазначеного закону, а спеціальним законом лише запроваджене зупинення виконання цих правил на певний період. Отже, це не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог позивача.

З урахування зазначеного суд першої інстанції зупинив виконання судового рішення в частині виселення відповідачів на період дії в Україні воєнного стану та на тридцятиденний строк після його припинення або скасування.

Щодо твердження апелянта про неможливість виселення в тому числі неповнолітніх осіб без надання іншого житла, колегія суддів звертає увагу на таке.

Як уже зазначалось, у справі встановлено, що предмет іпотеки придбаний за кредитні кошти, відповідно всі відповідачі підлягають виселенню без надання іншого житла.

Згідно з п. 1.4. Кредитного договору кредит надається позичальнику на придбання житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до п.1.1. Договору іпотеки Будинок належить іпотекодавцям на підставі договору купівлі-продажу від 21.03.2008 (у відповідну дату укладений Кредитний договір), який посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О. за реєстровим №1526.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що в будинку зареєстровані та проживають неповнолітні ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є необґрунтованими.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).)

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, пунктом 2.4.6 договору іпотеки від 28.03.2008, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Сухановою Т. О., зареєстрованого в реєстрі за № 1931 встановлено, що іпотекодавці зобов`язані не надавати дозвіл на реєстрацію в житлових приміщеннях, що складають предмет іпотеки, фізичних та юридичних осіб без згоди іпотекодержателя.

При цьому, судом встановлено, що ОСОБА_4 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 зареєстровані у будинку і АДРЕСА_1 , що є предметом іпотеки - 25.07.2008, ОСОБА_12 04.08.2012, ОСОБА_9 28.02.2017, тобто після укладення договору іпотеки зазначеного житлового будинку.

Тобто реєстрація та вселення вказаних вище осіб у спірний житловий будинок відбулося після укладення договору іпотеки, всупереч вимогам договору та прямій забороні, що міститься у Законі України «Про іпотеку».

Реєстрація місця проживання з порушеннями вимог закону та договору іпотеки ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та ОСОБА_9 у житловому будинку, який є предметом іпотеки, не може використовуватися учасниками цивільного обороту з метою уникнення звернення стягнення на предмет іпотеки та подальшого його продажу для погашення боргу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року № 361/4481/19.

Апеляційний суд також бере до уваги висновок здійснений судом касаційної інстанції у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2026 року у справі №750/3295/24, на який посилається позивач, а саме:

«При цьому, права дитини не порушено, оскільки на час укладення договору іпотеки від 25 квітня 2008 року малолітній ОСОБА_2 не мав прав на неї, а був зареєстрований у квартирі 10 лютого 2009 року без дозволу та погодження з іпотекодержателем.

Доводи касаційної скарги про порушення прав неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , через те, що він, на думку заявника, мав право на спірну квартиру з моменту народження, оскільки дитина проживає разом з батьками, є безпідставними, враховуючи, що мати ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , була зареєстрована у цій квартирі вже після укладення договору іпотеки (10 лютого 2009 року), а батько - ОСОБА_1 , позивач у справі, взагалі у ній не зареєстрований».

Згідно з вимогами частини третьої статті 9 Закону України «Про іпотеку», іпотекодавець має право виключно на підставі згоди іпотекодержателя, зокрема, відчужувати предмет іпотеки; передавати предмет іпотеки в спільну діяльність, лізинг, оренду, користування.

Іпотекодержатель не надавав згоду на реєстрацію місця проживання будь-яких осіб у спірному будинку.

Отже місцевим судом встановлено наявність правових підстав для виселення неповнолітніх відповідачів, оскільки ОСОБА_8 та ОСОБА_9 зареєстровані у житловому будинку, який придбаний за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Вказані діти зареєстровані після укладення договору іпотеки та всупереч вимогам Закону України «Про іпотеку», і їх проживання в даному будинку порушує права позивача.

Водночас, суд першої інстанції, з урахуванням вимог статті 89 ЦПК України, правильно виходив з того, що висновок Виконавчого комітету Вінницької міської ради від 05.06.2025 №01/00/011/35464 не містить викладу обставин, на підставі яких орган опіки та піклування дійшов висновку про недоцільність виселення ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з житлового будинку, посилань на докази, що підтверджують ці обставини, а тому не взяв його до уваги.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи викладене, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів дійшла до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

За таких обставин колегія суддів, відповідно до положень статті 375 ЦПК України, вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції необхідно залишити за відповідачем.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

І. М. Стадник