ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/2801/25Головуючий у 1-й інстанції Клим Т.П.
Провадження № 22-ц/817/134/26 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 лютого 2026 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря - Панькевич Т.І.

та представника відповідача Дзюбатого А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 601/2801/25, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року, ухваленого суддею Клим Т.П., повний текст якого складено 06 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до ГУНП в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди. Окрім того, просить стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 9 988 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 30.11.2023 близько 10 год. ОСОБА_1 , керуючи автомобілем Шевроле Нива, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , на вул. Шевченка в м. Почаїв був зупинений працівником поліції, Касімовим В.В., який оформив постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі за ст. 122 ч.2 та ст. 121 ч.5 КУпАП. Постанова поліцейського була оскаржена у встановлений законом спосіб і строки, та рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 січня 2024 року по справі №601/3473/23 постанову скасовано, а матеріали справи надіслано на новий розгляд до ГУНП в Тернопільській області. За результатами нового розгляду начальником поліції (Тернопільського РУП) С.Василечко 17.10.2024 була винесена постанова про закриття справи про адміністративне правопорушення за п.7 ст.247 КУпАП. Постанова поліцейського С.Василечка від 17.10.2024 була оскаржена і Кременецьким районним судом Тернопільської області у справі №601/3230/24 вказана постанова була скасована, а матеріали справи направлено на новий розгляд. За результатами нового розгляду начальником сектору (Тернопільського РУП) І. Вальчишиним 30.04.2025 була винесена постанова про закриття справи про адміністративне правопорушення за п.7 ст.247 КУпАП. Постанова поліцейського І. Вальчишина від 30.04.2025 була оскаржена і Кременецьким районним судом Тернопільської області у справі №601/1428/25 скасована, а провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за п.1 ст.247 КУпАП.

Зазначає, що діями поліцейської особи допущено порушення його права не бути протиправно та безпідставно притягнутим до адміністративної відповідальності, допущено протизаконність в частині застосування до ОСОБА_1 заходів впливу - поліцейською особою незаконно застосовано стосовно ОСОБА_1 адміністративного стягнення у вигляді штрафу за, начебто, вчинення адміністративного правопорушення, якого фактично не було.

Підставою звернення до суду з даним позовом позивачем зазначено наявність законного рішення Кременецького районного суду у справі № 601/1428/25 від 17 червня 2025 року про повне задоволення позову ОСОБА_1 з вимогами скасувати постанову про закриття справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 через закінчення на момент розгляду справи про адміністративне правопорушення строків передбачених статтею 38 КУпАП, винесену начальником відділення поліції №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області Вальчишиним І.П. 30.04.2025, а справу про адміністративне правопорушення закрити.

В межах даного позову позивач вважажє, що йому завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях, яких він зазнав через умисне, безпідставне, протиправне, свавільне позбавлення поліцейською особою гарантованого статтею 59 Конституції України права на безоплатну первину правничу допомогу, на безоплатну вторинну правничу допомогу, на правничу допомогу адвоката на платній основі, що викликало стан постійного стресу, який полягав в мимовільному та надмірно тривалому відчутті тремору у всьому тілі, в прискореному серцебитті, в тремтінні рук, що мало наслідком необхідність прийняти заспокійливі ліки, у порушенні звичних та комфортних умов проживання його та членів його родини, що спричиняє позивачу не лише матеріальні витрати, а й витрати значного обсягу часу і емоційних затрат, що негативно впливає на здоров`я; у відчуттях тривалої та постійної тривоги, хвилювання, безсоння, роздратування; у душевних стражданнях та приниженнях, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо себе змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність та інші негативні переживання.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

Судові витрати віднесено за рахунок держави.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року у справі № 601/2801/25 та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Вказує, що рішення суду ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, всупереч об`єктивним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що суд першої інстанції в матеріалах даної цивільної справи мав всі докази, які підтверджували обставини, викладені в позові і підстави, на які він посилався в позові, але не застосував положень ЦК України, які регламентують порядок відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями органу державної виконавчої влади (щодо застосування статті 1176 ЦК України та положення Закону України №266/94-ВР).

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

На підставі пункту 2 частини першої статті 1 Затону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу.

Також, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини.

Зазначає, що підставою для відмови в задоволенні його позову став висновок суду про те, позивачем не доведено позовні вимоги щодо підтвердження факту заподіяння моральної шкоди та не доведено протиправність дій поліцейської особи, яка склала стосовно ОСОБА_2 постанову у справі про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції послався на правовий висновок, викладений в постанові Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 щодо щодо тягаря позивача доказування трьох умов (протиправний характер дій органу державної влади, шкоду та причинний зв`язок) для покладення відповідальності на державу за незаконні дії органу державної виконавчої влади.

Але, з урахуванням тієї обставини, що в даних спірних правовідносинах встановлено конкретну поліцейську особу, а саме - поліцейського ОСОБА_3 , який незаконно притягнув ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності, то згідно правової позиції, викладеної в постановою ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі №214/7462/20, відбувається розподіл тягаря доказування: позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

Відтак, вважає, що суд першої інстанції безпідставно навів в своєму рішенні посилання на правову позицію, викладену в постанові від 22.01.2025 року у справі №335/6977/22 щодо тягаря доказування позивачем трьох умов, оскільки інша правова позиція, викладена в постанові ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі №214/7462/20, зобов`язує позивача доводити лише дві умови: наявність моральної шкоди та причинний зв`язок, а протиправність дій повинен спростувати сам відповідач, оскільки встановлена конкретна посадова особа відповідача, яка безпідставно притягла ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності.

Також, суд в своєму рішенні наводить наступний висновок: «сам факт складення патрульним поліцейським постанови та їх дії, зокрема допущені певні процесуальні порушення при їх складанні, самі по собі не можуть свідчити про спричинення позивачу моральної шкоди».

При, цьому, у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 569/1799/16-ц (провадження № 61-19000сво18) викладений правовий висновок про те, що на підставі пункту 2 частини першої статті 1 Затону № 266/94-ВР в особи виникає право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок незаконного накладення штрафу. Тобто, здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). У справі, яка переглядається, підставою для відшкодування шкоди є закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку із відсутністю події і складу адміністративного правопорушення. Разом із тим, це не спростовує того, що такими діями позивачу завдано моральної шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а, крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Також, у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 640/16169/17 (провадження №61-15393св18) зазначено, що здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яка в подальшому закрита судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, затримання особи, отримання пояснень та інше). Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувалися з боку держави будь-які заходи примусу, чи було понесено особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом. Складання протоколів про адміністративне правопорушення, відповідно до положень пункту 4 частини першої статті 2 Закону № 266/94-ВР, є підставою для відшкодування позивачеві моральної шкоди, оскільки закриття судом справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини.

Отже, правові позиції, які сформовані Верховним Судом та викладені у вищевказаних постановах стверджують висновок про те, що закриття справи про адміністративне правопорушення за відсутності події та складу правопорушення свідчать про незаконність дій службової особи та підставою для відшкодування моральної шкоди, яка за таких обставин презюмується.

Крім того, суд першої інстанції в якості обґрунтування послався на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 25.05.2022 року, однак обставини в даній справі відрізняються від обставин у зазначеній справі, а саме - в даному спорі постало питання, чи є факт складання постанови про адміністративне правопорушення з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу у разі подальшого закриття справи судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення підставою для відшкодування моральної шкоди особі, стосовно якої було складено таку постанову, а питання, яке досліджувалося в постанові Верховного суду від 22.01.2025 було про те, чи є факт складання протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи судом у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення підставою для відшкодування моральної шкоди особі, стосовно якої було складено такий протокол (п.43 постанови), тобто очевидним є висновок про те, що правовідносини не подібні.

Відтак, на підставі вказаного, заявник вважає, що достатніми, достовірними, належними та допустимими доказами доведено той факт, що поліцейська особа в умовах від 30.11.2023 року незаконно притягнула його до адміністративної відповідальності та піддала адміністративному стягненню у вигляді штрафу у розмірі 510 грн та адміністративне провадження у справі про адміністративне правопорушення закрито за відсутністю події і складу адміністративного правопорушення, тому заявник вважає, що в наявності є всі законні підстави для відшкодування заподіяної йому такими діями поліцейської особи моральної шкоди, а отже суд першої інстанції безпідставно відмовив в задоволенні заявлених ним позовних вимог, які є справедливими та відповідають критеріям розумності, справедливості та співмірності.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року залишити без змін.

Вказують, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Водночас, згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Тобто для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1174 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167, 1174 ЦК України

Однак, позивач не надав жодних доказів того, що ГУНП в Тернопільській області стосовно нього вчинено будь-які протиправні дії. Також не довів наявність самої моральної шкоди та причинно наслідковий зв`язок між діями відповідача та заподіяною шкодою та не обґрунтував заявлений ним розмір моральної шкоди внаслідок заподіяння йому моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру та не надав докази, які підтверджують заподіяння йому моральної шкоди.

Вказують, що єдиною та беззаперечною підставою для відшкодування позивачу моральної шкоди ним зазначається рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 17.06.2025.

При цьому, наводячи висновки суду по даному рішенні позивачем не в повній редакції зазначається резолютивна частина рішення, а саме не зазначено той факт, що розгляд адміністративної справи відносно нього ще не завершено, оскільки як прослідковується з рішення, що матеріали справи надіслано на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

Скасованою судом являється конкретна постанова у справі про адміністративне правопорушення, проте обставини справи підлягають новому розгляду органом поліції, згідно рішення суду.

Зазначають, що твердження позивача про необхідність застосування судом першої інстанції при винесенні рішення норм ст.1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є безпідставними, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 1176 ЦК України, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених Законом № 266/94-ВР. Однак, суб`єктний склад не відповідає вимогам даної статті та Закону, а саме на працівників патрульної поліції не поширюється дія вказаних законодавчих актів.

Щодо твердженнь заявника про застосування судом першої інстанції висновків Верховного Суду у не релевантній справі, то з такими міркуваннями також не погоджуються. Зазначена в тексті судового рішення постанова Верховного Суду від 25.02.2022 у справі № 487/6970/20 містить інформацію про надання оцінки Верховним Судом питанню підстав виникнення моральної шкоди та її відшкодування, а отже цілком відповідає предмету спору у розглядуваній справі. Тому твердження заявника про нерелевантність правовідносин та неправомірне врахування судом першої інстанції правових висновків у справі № 487/6970/20 є безпідставним.

Постановою Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення в цивільній справі» встановлено вимоги до судового рішення у цивільній справі, постановою Пленуму Верховного Суду України від 13.06.2007 № 8 «Про незалежність судової влади» визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, як носіїв судової влади та їх незалежності при здійсненні правосуддя.

Так, відповідно до вимог постанови від 13.06.2007 № 8 рішення в судовій справі має ґрунтуватися на всебічному, повному й об`єктивному дослідженні всіх обставин справи, під час якого не може надаватися перевага правовій позиції будь-якого учасника судового процесу, в тому числі прокурорів, захисників, представників юридичних чи фізичних осіб.

Вважають, що жодна сторона не може диктувати зміст судового рішення. Суд зобов`язаний винести рішення, яке є законним, обґрунтованим та вмотивованим, тобто ґрунтуватися на фактах, встановлених у судовому засіданні, та на відповідних нормах права. Отже, доводи заявника з даного приводу є необгрунтованими та безпідставними.

Щодо твердженням сторони позивача про неможливість застосувати до розглядуваної справи правові висновки Верховного Суду по справі № 335/6977/22 через різницю в процесуальних документах, які фігурують у справах (постанова/протокол), то стверджують, що і постанова, і протокол є результатами розгляду справи про адміністративні правопорушення і механізм їх реалізації жодним чином не спростовує першоджерела їх виникнення, а саме факту скоєння особою адміністративного правопорушення.

Стороною позивача здійснюється надмірно вузьке трактування процесуальних дій з метою досягнення власних цілей.

Також безпідставним є твердження позивача про встановлення рішенням суду протиправності та свавільності дій зі сторони поліцейських. Так, у вказаному рішенні чи іншому документі по справі (наприклад, окремій ухвалі суду) відсутні відомості про визнання протиправними, незаконними чи свавільними тих чи інших дій поліцейського. З вказаного прослідковується, що такі дії зі сторони поліцейських відносно позивача не вчинялись. Такі висновки відсутні і в ході розгляду не лише справи № 601/1428/25, а і ряду інших справ, пов`язаних з подією скоєння правопорушення 30.11.2023 (№601/3473/23, №601/3230/24).

Також необгрунтованим є категоричне твердження позивача про те, що в діях поліцейських однозначно був умисел на вчинення протиправних дій відносно нього. Умисність дій відносно позивача не встановлена жодним із рішень суду по факту події 30.11.2023 та відповідно підлягає доведенню.

Стосовно зниження престижу та ділової репутації внаслідок винесення на позивача постанови у справі про адміністративне правопорушення, то вказані твердження є голослівними та не підтвердженими жодними доказами. Позивачем не долучено жодних документів котрі б підтверджували таке погіршення, більш того, як прослідковується із змісту позову ОСОБА_4 не перебуває в трудових відносинах із жодним роботодавцем та не являється самозайнятою особою, оскільки з його слів користується лише пенсійним забезпеченням, як єдиним видом доходу. Враховуючи наведене твердження про зниження престижу та ділової репутації є незрозумілими.

ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення за штрих кодом R91.

Представник відповідача ОСОБА_5 в судовому засіданні апеляційну скаргу не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п. 1. ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності позивача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце слухання справи.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача Дзюбатого А.В., проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що 30.11.2023 інспектором СРПП ВП №1 м. Тернопіль Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області лейтенантом поліції Касімовим В.В. винесено постанову у справі про адміністративне правопорушення серії БАД № 824766.

В даній постанові зазначено, що 30.11.2023 о 10 год. 18 хв. в м. Почаєві по вул. Шевченка Кременецького району водій ОСОБА_1 під час руху користувався засобом зв`язку (мобільним телефоном) за допомогою рук, під час руху не користувався ременем пасивної безпеки, чим порушив п. 2.3в, 2.9д ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене частиною 2 статті 122 та частиною 5 статті 121 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП), за що на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 510 гривень.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 19.01.2024 позов ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову серії БАД №824766 від 30 листопада 2023 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.122, ч.5 ст. 121 КУпАП - скасовано, а матеріали справи надіслано на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області. В решті позову відмовлено.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2024 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишено без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 січня 2024 року у справі №601/3473/23 без змін.

Ухвалою Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 липня 2024 року заяву ОСОБА_1 про встановлення відповідачу строку подання звіту про виконання рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19 січня 2024 року - задоволено. Встановлено Головному управлінню Національної поліції в Тернопільській області строк для подання звіту про виконання рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 19.01.2024 у справі №601/3473/23 п`ятнадцять днів, що обчислюється з дати набрання цієї ухвали суду законної сили.

17.10.2024 начальником відділення поліції №1 (м.Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області полковником поліції Степаном Василечком винесено постанову про закриття справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 на підставі ч. 7 ст. 247 КУпАП.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 грудня 2024 року позов задоволено. Постанову начальника відділення поліції №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області полковника поліції Степана Василечка про закриття справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 на підставі ч. 7 ст. 247 КУпАП - скасовано, а матеріали справи надіслати на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

04 березня 2025 року Восьмим апеляційним адміністративним судом апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишено без задоволення, а рішення Кременецького районного суду від 03.12.2024 у справі №601/3230/24 залишено без змін.

За результатами нового розгляду 30.04.2025 начальником відділення поліції №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП в Тернопільській області капітаном поліції Вальчишиним І.П. винесено постанову про закриття справи про адміністративне правопорушення стосовно ОСОБА_1 на підставі ч. 7 ст. 247 КУпАП.

Як слідує із змісту оскаржуваної постанови начальник відділення поліції №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУ поліції ГУНП в Тернопільській області капітан поліції Вальчишин І.П. не виклав у мотивувальній частині постанови обставини інкримінованого особі правопорушення, обмежився висновком про неможливість накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення в силу положень ст. 38 КУПАП, а в резолютивній частині постанови обмежився рішенням про закриття провадження у справі на підставі п. 7 ст. 247 КУпАП.

Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2025 року позов задоволено. Постанову про закриття справи про адміністративне правопорушення від 30 квітня 2025 року, серії ББА №271931, капітана поліції ВП №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП у Тернопільській області, - Вальчишина Ігоря Петровича, а справу закрити за відсутності події і складу адміністративного правопорушення - скасовано, а матеріали справи надіслано на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

26 серпня 2025 року Восьмим апеляційним адміністративним судом апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Тернопільській області залишено без задоволення. Рішення Кременецького районного суду від 17 червня 2025 року у справі № 601/1428/25 залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, а також не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідача.

Колегія суддів, з даним висновком суду першої інстанції погоджується, виходячи з такого.

Відповідно до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Як роз`яснено у п.п.3, 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності.

У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173, 1174 ЦК України.

За змістом статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173,1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин.

Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 16 вересня 2024 року у справі № 638/9600/20 (провадження № 61-10552св23).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 виклала висновок про те, що... [застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування].

Постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 містить висновки, що … [зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини].

Також, загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним з ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання та приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження з нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік і стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись до суду, позивач ОСОБА_1 посилався на те, що рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2025 року провадження у справі 607/2801/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про скасування постанови про закриття адміністративного правопорушення закрито за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Позивач вважав, що внаслідок незаконних дій органу поліції, які полягали в протиправному та безпідставному притягненню до адміністративної відповідальності чим допущено протизаконність в частині застосування до ОСОБА_1 заходів впливу - поліцейською особою та незаконно застосовано стосовно ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу за начебто, вчинення адміністративного правопорушення, якого фактично не було, внаслідок чого він був обмежений в гарантованих Конституцією України правах, завдано йому моральних страждань, у зв`язку з чим просив відшкодувати завдану йому шкоду в розмірі 2 000 гривень.

При, цьому як вбачається із змісту резолютивної частини рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2025, позов ОСОБА_1 до ГУНП в Тернопільській області задоволено

Постанову про закриття справи про адміністративне правопорушення від 30 квітня 2025 року, серії ББА №271931, капітана поліції ВП №1 (м. Тернопіль) Тернопільського РУП ГУНП у Тернопільській області, - ОСОБА_6 , а справу закрити за відсутності події і складу адміністративного правопорушення - скасовано, а матеріали справи надіслано на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

Колегія суддів звертає увагу, що сам факт скасування постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення від 30 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_1 та направлення метеріалів справи на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, є недостатнім для застосування наслідків цивільно-правового делікту.

При встановленні протиправності дій відповідача, для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою. Отже, саме по собі скасування постанови про закриття справи про адміністративне правопорушення від 30 квітня 2025 року стосовно ОСОБА_1 за відсутності встановлення умисних винних протиправних дій (бездіяльності) відповідача, які знаходяться у прямому причинному зв`язку із завданням останньому шкоди, не може свідчити про незаконність дій відповідача та відповідно не може бути підставою для притягнення відповідача до цивільно-правової відповідальності та відшкодування моральної шкоди у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України без установлення усіх складових елементів, необхідних для цивільно-правової відповідальності за наведеними статтями закону.

Іншого позивач не наводить, тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку, що позивачем не доведено факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтовуючи розмір відшкодування моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що закриття судом справи про адміністративне правопорушення за відсутності події та складу правопорушення свідчить про те, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно та відшкодування такої шкоди здійснюється незалежно від вини, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки провадження у справі №601/1428/25 не закрито за відсутності події і складу адміністративного правопорушення щодо ОСОБА_1 , а як вбачається зі змісту рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 17 червня 2025 року матеріали справи надіслано на новий розгляд до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області.

Крім того, цим судовим рішенням не встановлено факту винних протиправних дій відповідача, внаслідок яких порушено право позивача та не встановлено факту завдання позивачу моральної шкоди, як і не встановлено наявності причинного зв`язку між завданою моральною шкодою і діями відповідача в її заподіянні.

Також не заслуговують на увагу доводи позивача про те, що внаслідок незаконних дій органу поліції, які полягали в незаконному притягненні до адміністративної відповідальності та накладенні адміністративного стягнення у вигляді штрафу, йому завдана моральна шкода, яка полягала у душевних стражданнях та у порушенні звичних та комфортних умов проживання його та членів його родини, що спричинило позивачу не лише матеріальні витрати, а й витрати значного обсягу часу і емоційних затрат, що негативно вплинуло на його здоров`я, оскільки матеріали справи не містять та до суду не надано належних доказів душевних страждань позивача, існування факту заподіяння йому моральної шкоди діями відповідача, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідача, тобто складу деліктної відповідальності, що в силу вимог статей 12, 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції та власного тлумачення характеру спірних правовідносин і встановлених судом обставин. Такі доводи оцінені судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що немайнові права позивача не було порушено відповідачем.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами процесуального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Оскільки, позивач звільнений від сплати судового збору відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір слід віднести на рахунок держави.

Керуючись ст.ст.35, 259, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 03 листопада 2025 року залишити без змін.

Судовий збір віднести на рахунок держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення виготовлено 06 березня 2026 року.

Головуюча: Н. М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів