Справа № 638/1963/23
Провадження № 4-с/638/20/26
УХВАЛА

Іменем України

02 березня 2026 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Агапова Р.О.,

за участю секретаря судового засідання Суслової К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, -

ВСТАНОВИВ:

До Шевченківського районного суду м. Харкова надійшла скарга ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 74002203 від 01 липня 2025 року з виконання виконавчого листа № 638/1963/23 від 06.10.2023 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 у розмірі 1/8 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення позову, з 14 березня 2023 року, та до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

Скарга обґрунтована тим, що вона є стягувачем аліментів на користь доньки, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до рішення Дзержинського районного суду м. Харкова, виконавчого листа за справою №638/1963/23 від 26 квітня 2023 року та постанови Харківського апеляційного суду від 22 серпня 2023 року, якими з ОСОБА_2 було стягнуто аліменти на утримання повнолітньої дитини, у зв`язку з продовженням навчання.

Після досягнення 18-річного віку донька продовжила навчання у закладі вищої освіти за програмою бакалаврату та закінчила навчання у червні 2025 року.

1 липня 2025 року Старшим державним виконавцем Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Молчановою Валерією Геннадієвною було постановлено закінчити виконавче провадження з примусового виконання № 74002203 за виконавчим листом № 638/1963/23, виданим 06.10.2023.

10 листопада 2025 року скаржник була проінформована та отримала від виконавчої служби постанову про закінчення виконавчого провадження № 74002203.

Вважає, що зазначена постанова є передчасною та незаконною, оскільки після завершення навчання на рівні бакалаврату її донька у період з липня по вересень 2025 року займалася підготовкою до вступу до магістратури, складанням вступних іспитів, поданням документів до вищого навчального закладу.

За результатами вступної кампанії донька була зарахована з 01 жовтня 2025 року на навчання за програмою магістратури та продовжує навчання на денній формі.

Отже, донька продовжує навчання і перебуває на утриманні батьків, у зв?язку з чим право на отримання аліментів зберігається відповідно до статей 199 та 200 Сімейного кодексу України.

На думку скаржника, факт досягнення дитиною повноліття або закінчення одного рівня навчання (бакалаврату) не припиняє автоматично обов?язку утримання, якщо дитина продовжує навчання за наступним освітнім рівнем.

Таким чином, вважає, що постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження є такою, що прийнята без урахування обставин справи та порушує права стягувача і дитини на отримання матеріальної підтримки.

У судове засідання скаржник не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі.

У судове засідання державний виконавець Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління юстиції Молчанова В.Г. не з`явилась, звернулась до суду із відзивом, де просила розгляд справи провести за її відсутності. Також надала відзив на скаргу ОСОБА_1 , де вказала, що 10.06.2025 до Відділу надійшла заява ОСОБА_2 та довідка з Харківського національного університету радіоелектроніки про терміни навчання, а саме з 01.09.2021 по 30.06. 2025.

Боржник та його представник до суду не з`явилися, повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України, неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, судом, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Судом встановлено, що рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2023 року було частково задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , та стягнено з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з моменту досягнення повноліття, з 09 травня 2022 року, та до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

Постановою Харківського апеляційного суду від 22.08.2023 рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 квітня 2023 року - змінено, абзац другий резолютивної частини цього рішення викладено в наступній редакції.

Стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення позову, з 14 березня 2023 року, та до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

06 жовтня 2023 року судом було видано виконавчий лист з виконання вищевказаного рішення.

Постановою державного виконавця 30.01.2024 було відкрито виконавче провадження № 74002203.

Постановою старшого державного виконавця Київського ВДВС у м. Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Молчанової В.Г. від 01.07.2025 було закінчено виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 638/1963/23 від 06.10.2023.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

У п. 9 ч. 3 ст. 129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади та органів місцевого самоврядування на всій території України у випадках, установлених міжнародними договорами, згода та обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначаються Законом України «Про виконавче провадження»(зі змінами, внесеними згідно із Законами України).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»(далі - Конвенція).

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії; здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Скаржник зазначає, що після завершення навчання на рівні бакалаврату її донька у період з липня по вересень 2025 року займалася підготовкою до вступу до магістратури, складанням вступних іспитів, поданням документів до вищого навчального закладу.

З 01 жовтня 2025 року дитина продовжує навчання за програмою магістратури на денній формі. Отже, донька продовжує навчання і перебуває на утриманні батьків.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вважає, що завершення повнолітньою дочкою/сином, до досягнення ними 23 років, навчання на певному освітньому рівні та безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу на наступний рівень освіти: або безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу для здобуття освіти на наступному рівні чи за іншою спеціальністю, незалежно від того відбувається це в тому самому чи різних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі, не є підставою для припинення права на утримання (аліменти).

При цьому як вступ (перехід) на наступний освітній рівень, так і вступ (перехід) до іншого навчального закладу після завершення навчання та здобуття певного рівня освіти, пов`язані із певними часовими періодами, протягом яких не відбувається безпосередньо освітній процес, однак триває освітня діяльність, зокрема вступна кампанія (подача документів, здача іспитів, проходження співбесід, видання наказу про зарахування до навчального закладу тощо).

Також у даній Постанові № 752/20152/16-ц зазначено, що Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду погоджується з доводами колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, що завершення повнолітньою дочкою/сином, до досягнення ними 23 років, навчання на певному освітньому рівні та:

1)безпосередній після нього перехід (вступ) до навчального закладу на наступний рівень освіти: або

2)безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу для здобуття освіти на наступному рівні чи за іншою спеціальністю,

незалежно від того, чи відбувається це в тому самому або у різних начальних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі не є підставою дія припинення права на утримання (аліменти).

Аналіз положень частини другої статті 199 СК України свідчить, що законодавець не передбачив такої можливості, як зупинення нарахування аліментів, переривання сплати аліментів у певні періоди, зокрема коли повнолітня дитина безпосередньо не бере участі в освітньому процесі, або звільнення платника аліментів від сплати аліментів на утримання повнолітньої дитини у зв`язку з продовженням нею навчання в період канікул, переходу на навчання на інший освітній рівень або до іншого навчального закладу, зокрема вступу до магістратури. Правило частини другої статті 199 СК України виключно охоплює випадки припинення права повнолітньої дитини на утримання у разі припинення навчання, тобто закінчення або відрахування з навчання. Законодавець не передбачив винятку з правила частини першої статті 199 СК України, зокрема застереження про те, що канікулярний період, період вступу до вищого навчального закладу для здобуття вищого рівня освіти не входять до складу періоду нарахування та сплати аліментів одним із батьків на користь повнолітньої дитини.

Також потрібно враховувати, що стаття 199 СК України не враховує зміни в системі освіти в Україні, які відбулися після прийняття цього Кодексу. Станом на момент виникнення спірних правовідносин в Україні діє новий Закон України «Про вищу освіту», прийнятий Верховною Радою України 01 липня 2014 року за № 1556-УІІ у редакції Закону України від 17 червня 2020 року № 720-ІХ, таким чином державним виконавцем відмовлено у закритті виконавчого провадження АСВП № 63746146.

Стягнення із батьків аліментів на повнолітніх дочки, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, є одним із механізмів забезпечення реалізації особою права на освіту, який узгоджується із соціальною спрямованістю держави та моральними засадами суспільства (Постанова Верховного Суду від 08.05.2023 року у справі № 756/9882/19).

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення ними повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Суд чітко зазначив, що у разі продовження повнолітньою дитиною навчання, обов`язок платника зі сплати аліментів продовжується до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 23-х річного віку, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Суд у рішенні не зробив застереження, що такий період закінчується у разі відрахування дитини з одного навчального закладу і зарахування до іншого навчального закладу.

Потрібно враховувати, що період, протягом якого суд вирішив визначити обов`язок щодо сплати боржником аліментних платежів, визначений не конкретними календарними датами, а певними подіями, від настання яких і залежить обрахунок і тривалість цього періоду. Адже у разі, якщо б повнолітня дитина не продовжила б навчання в іншому навчальному закладі, тоді за змістом виконуваного рішення суду настали б обставини, з якими суд пов`язував припинення обов`язків з нарахування та сплати боржником аліментних платежів - закінчення дитиною навчання. Водночас, продовження навчання дитиною свідчить, що такий період не закінчився, а тому у боржника продовжив існувати обов`язок зі сплати аліментних платежів до закінчення дитиною навчання, але не більше ніж до досягнення дитиною 23-річного віку. При цьому прив`язка до конкретного навчального закладу законодавством не передбачено, адже за встановлених фактичних обставин справи ОСОБА_3 продовжила навчання, а отже, має право на утримання батьком до закінчення навчання, але не більше, ніж до досягнення 23-річного віку.

Суд зазначає, що у рішенні 26 квітня 2023 року, яке було змінене постановою Харківського апеляційного суду від 22.08.2023, було вказано, що стягнення аліментів на повнолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , здійснюється з 09 травня 2022 року, та до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після закінчення навчання на освітньому рівні бакалавр здійснила безпосередній після цього перехід (вступ) до навчального закладу на наступний рівень освіти(магістратура).

Зазначене вище підтверджується довідкою про зарахування іноземця на навчання, згідно з якою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , була зарахована на навчання на період з 01.10.2025 року по 30.09.2027 року на другий рівень вищої освіти )магістр інженер) на денну форму навчання.

Тобто, незалежно від того, чи відбувається це в тому самому або у різних начальних закладах освіти, не свідчить про припинення навчання та, відповідно, саме по собі не є підставою для припинення права на утримання (аліменти).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За змістом статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За правилами частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно з положеннями пункту 1 частини першої статті 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до частини першої статті 71 Закону України «Про виконавче провадження» порядок стягнення аліментів визначається законом.

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (стаття 74 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до статті 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що скарга ОСОБА_1 постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження № 740022003 є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Згідно з ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Керуючись ст. ст.3, 260-261, 353, 447-450, 451 ЦПК України, Законом України «Про виконавче провадження», суд -

ухвалив:

Скаргу ОСОБА_1 на постанову державного виконавця про закінчення виконавчого провадження - задовольнити.

Скасувати Постанову про закінчення виконавчого провадження № 74002203 від 1 липня 2025 року Старшого державного виконавця Молчанової Валерії Геннадіївни, Київського відділу державної виконавчої служби у м. Харків Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

Зобов`язати державного виконавця поновити виконавче провадження про стягнення з ОСОБА_2 (адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання повнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з моменту пред`явлення позову, з 14 березня 2023 року, та до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

Відновити нарахування та виплату аліментів, починаючи з 1 липня 2025 року, у зв`язку з безперервністю навчання дитини.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали суду.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому наявної ухвали суду.

Суддя Р.О. Агапов