10 лютого 2026 року м. Запоріжжя
Вознесенівський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді: Апаллонової Ю.В., за участю секретаря судового засідання Шевченко К.В., представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 107-б, клопотання представника відповідача про закриття провадження у цивільній справи за позовом ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини,
23.12.2025 до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя через підсистему «Електронний суд» у ЄСІТС надійшла позовна заява ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів.
Ухвалою судді від 30 грудня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження та відкрито провадження у справі. Призначено судове засідання.
26.01.2026 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі. В обґрунтування клопотання представник відповідача зазначив, що Позивач по справі, Відповідачка, а також їх неповнолітній син проживають за межами України, безпосередньо у Німеччині, де відбувається життєдіяльність, стосунки сторін. Майже все майно, речі побутового кола сторін знаходяться поза межами України. Стосунки між Позивачем, Відповідачкою та їхньою неповнолітньою дитиною будуються наново в певних моментах та вирішуються також в іншій країні. Отже, дана цивільна справа є провадженням з іноземним елементом, що призводить розгляд до певних наслідків. Відповідно до ст.67 ЗУ "Про міжнародне приватне право", зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. Сторони зобов`язання щодо утримання можуть обрати право, що застосовується до зобов`язання щодо утримання, відповідно до правил, визначених статтею 67--4 цього Закону. Підстава визначення підсудності справи суду України: якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні (ст.76 ЗУ"Про міжнародне приватне право"). А виключна підсудність можу бути застосовано лише якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (ст.77 ЗУ"Про міжнародне приватне право"). Відповідно до ст..75 ЗУ"Про міжнародне приватне право" Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися. Приписами статті 29 ЦПК України регламентовано, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, визначається за клопотанням позивача ухвалою судді Верховного Суду. Таким чином, вважає, що дана справа підсудна розгляду суду країни Німеччина, де фізично та легально проживають як позивач так і Відповідачка та розташоване їх майно.
У судовому засіданні 10.02.2026 року представник відповідача підтримав заявлене клопотання і просить закрити провадження у справі.
У судовому засіданні представник позивача заперечує проти закриття провадження у справі, зазначив, що сторони є громадянами України, позивач має майно в Україні і право звернутися до суду в Україні. Пояснила, що до подання позову сторони проживали за межами України, однак під час звернення до суду із позовом у позивача були відсутні документи, які б підтверджували місце проживання відповідача за межами України, щоб дозволяло би звернутися з клопотанням про визначення підсудності в порядку ст. 29 ЦПК України, наразі коли відповідачем долучено документи щодо місця проживання відповідача вважає за доцільне передати справу до Верховного Суду для визначення підсудності.
З приводу передання справи до Верховного Суду для визначення підсудності представник відповідача заперечує і наполягає на закритті провадження у справі на підставі поданого клопотання.
Заслухавши пояснення учасників справи з приводу наведеного клопотання, дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків.
Як випливає із змісту позовної заяви та доданих до матеріалів справи після відкриття провадження документів, позивач та відповідач є громадянами України, і хоча й мають зареєстровані місця проживання в Україні, водночас зареєстровані проживають у Федеративній Республіці Німеччина, а саме: позивач ОСОБА_3 проживає за адресою АДРЕСА_1 , а відповідач ОСОБА_4 за адресою Lerchenauerstr. АДРЕСА_2 . Крім того, малолітній ОСОБА_5 також зареєстрований і фактично проживає у ФРН разом з батьком.
Зокрема, це підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання ОСОБА_3 і ОСОБА_5 від 19.11.2025, а також договором про зарахуванням ОСОБА_5 до Економічної шкоди KERMESS, де зазначено відомості проживання ОСОБА_4 в Мюнхені.
З огляду на вказане щодо аргументів представника відповідача про наявність іноземного елемента та застосування права Німеччини, то суд визнає, що дана цивільна справа містить іноземний елемент у розумінні ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», оскільки обидві сторони фактично проживають на території Федеративної Республіки Німеччина.
Проте, наявність іноземного елемента сама по собі не є безумовною підставою для припинення юрисдикції судів України, особливо у спорах між громадянами України щодо сімейних правовідносин.
Посилання представника відповідача на ст. 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» щодо застосування права країни проживання особи, яка має право на утримання, стосуються питань матеріального права (який закон застосувати при вирішенні спору), а не процесуального права (який суд має розглядати справу). Питання вибору права не тотожне питанню підсудності.
Щодо підсудності справ судам України, то суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 76 Закону України "Про міжнародне приватне право", суди України можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом, зокрема, якщо сторони мають тісний зв`язок з Україною (є її громадянами) або якщо справа стосується аліментів, а позивач має місце проживання в Україні (на момент подання).
При цьому, заявляючи клопотання про закриття провадження у справі представник відповідача не посилається на норми цивільного процесуального законодавства, тоді як закриття провадження у справі можливе лише на підставах, передбачених процесуальним законом, яким є ст. 255 ЦПК України.
Перелік цих підстав є вичерпним, і «проживання сторін за кордоном» або «підсудність справи суду іноземної держави», як про це зазначає представник відповідача, до цього переліку не входить, якщо справа за законом підсудна судам України.
З огляду на вищенаведене, підстав для закриття провадження у справі не встановлено, і як наслідок, у задоволенні клопотання представника відповідача про закриття провадження суд відмовляє.
Разом із тим, суд, обговорюючи вказане питання в судовому засіданні, враховує позицію представника позивача щодо неможливості застосування ст. 29 ЦПК України на стадії подання позову через відсутність підтверджуючих документів про проживання відповідача за межами України і доходить такого висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 27 ЦПК України позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.
Разом з цим, статтею 29 ЦПК України передбачено, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, а також справ про розірвання шлюбу між громадянином України та іноземцем або особою без громадянства, які проживають за межами України, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК України, одноособово.
Згідно зі ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження підстави для такої підсудності відпали або змінилися.
Цей принцип (perpetuatio fori) спрямований на забезпечення стабільності судового процесу у разі, якщо сторони змінюють своє місце проживання вже після початку розгляду справи.
Однак, у даній справі судом встановлено, що фактичні обставини щодо місця проживання сторін не змінювалися після відкриття провадження. Як вбачається з наданих сторонами доказів, і позивач, і відповідач, а також їхня дитина, фактично проживали на території Федеративної Республіки Німеччина ще до моменту звернення до суду та залишаються проживати там на даний час.
Таким чином, на момент відкриття провадження у справі 30.12.2025 року об`єктивно існували підстави для застосування спеціальної норми статті 29 ЦПК України, яка регламентує, що підсудність справ, у яких обидві сторони проживають за межами України, визначається ухвалою судді Верховного Суду.
Прийняття позову до розгляду Вознесенівським районним судом м. Запоріжжя відбулося на підставі відомостей про зареєстроване місце проживання сторін в Україні, оскільки на той момент позивач не мав документальних доказів місця проживання відповідача. Відтак, за наявними у суду на момент відкриття провадження матеріалами, підсудність була визначена за загальними правилами.
Проте, після долучення представником відповідача доказів тривалого проживання відповідача у Німеччині, що розпочалося задовго до ініціювання спору, судом встановлено, що фактична підсудність справи на момент її відкриття була іншою, ніж та, що вбачалася з документів долучених до позовної заяви.
Суд зазначає, що положення ст. 75 Закону "Про міжнародне приватне право" забороняють зміну підсудності у разі зміни обставин, але не перешкоджають направленню справи для визначення підсудності у разі виявлення об`єктивних обставин, які існували станом на дату відкриття провадження, проте не були відомі суду.
Отже, оскільки на момент відкриття провадження у справі обидві сторони об`єктивно проживали за межами України, підсудність даної справи має визначатися в порядку, передбаченому ст. 29 ЦПК України.
Таким чином, продовження розгляду справи судом, територіальна підсудність якого не була визначена у встановленому законом порядку Верховним Судом, призведе до порушення принципу "суду, встановленого законом".
За змістом п. 5 ч.1 ст. 374, а також у відповідності ч.1 ст. 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).
Враховуючи, що фактичне місце проживання сторін за межами України не є зміною обставин у розумінні ст. 75 Закону України «Про міжнародне приватне право», а є встановленням фактичного стану речей, що існував на момент звернення до суду, справа не була розпочата розглядом по суті, обидві сторони, які є громадянами України, мають місце проживання в України, але проживають за межами України,суд вважає за необхідне передати справу до Верховного Суду для визначення підсудності згідно з вимогами ст. 29 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 27,29, 255, 353 ЦПК України, суд
У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини відмовити.
Цивільну справу за позовом ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання дитини - направити до Верховного Суду для визначення підсудності в порядку ст. 29 ЦПК України.
Ухвала суду оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 11.02.2026 року

Суддя Ю.В. Апаллонова