П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 лютого 2026 року м. Київ

Справа №381/3035/24

Апеляційне провадження №22-ц/824/1461/2026

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача: Соколової В.В.

суддів: Верланова С.М., Желепи О.В.

за участю секретаря Липченко О.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» та апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області, ухваленого під головуванням судді Осаулової Н.А. 14 травня 2025 року в м. Фастів, яке було проголошено 26 травня 2025 року, у справі за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Міністерство юстиції України про визнання договорів недійсними, припинення/скасування державної реєстрації права власності та поновлення права власності,

В С Т А Н О В И В

У червні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому відповідачами були визначені ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третьою особою: Міністерство юстиції України та просив:

1. визнати недійним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 02 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., реєстровий №2519;

2. визнати недійним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0068 за адресою: АДРЕСА_1 від 02 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., реєстровий №2521;

3. визнати недійним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0069 за адресою: АДРЕСА_1 від 02 серпня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., реєстровий №2520;

4. припинити/скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

5. припинити/скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0068;

6. припинити/скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0069;

7. поновити право власності ОСОБА_1 на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

8. поновити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0068;

9. поновити право власності ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0069;

10. стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати.

У подальшому, ухвалою суду від 27 листопада 2024 року судом залучено до участі в справі в якості співвідповідача ОСОБА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 вересня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 003-2902/840-0151, за умовами якого останній отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 32493 доларів США та кредитний договір № 003-2902/840-0156, за яким (з урахуванням додаткової угоди №2 від 06 грудня 2007 року) банк надав відповідачу кредит, у розмірі 172506 доларів США.

14 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки, за яким передано в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 для забезпечення виконання кредитних договорів № 003-2902/840-0151 та № 003-2902/840-0156.

Також, з метою забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором № 003-2902/840-0151 між банком та ОСОБА_1 14 вересня 2007 року був укладений договір поруки № 003-2902/840-0151-Р з наступними змінами від 06 квітня 2009 року та 13 грудня 2011 року, а для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 003-2902/840-0156 між банком та ОСОБА_1 14 вересня 2007 року укладено договір поруки № 003-2902/840-0156-Р з наступними змінами від 06 грудня 2007 року, 06 квітня 2009 року та 13 грудня 2011 року.

Крім того, з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальником за кредитним договором № 003-2902/840-0156 між банком та ОСОБА_5 06 грудня 2007 року укладено договір поруки № 003-2902/840-0156-Р/1 з наступними змінами від 06 квітня 2009 року та 13 грудня 2011 року.

У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитних договорів, утворилась заборгованість, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» було задоволено.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0151 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 38665, 65 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200 063,34 доларів США.

Солідарно за ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200063,34 долари США.

Солідарно за ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_5 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200 063 доларів 34 центи США.

Постановою Верховного Суду від 13 травня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року в частині позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у цій частині передано на новий апеляційний розгляд. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишено без змін.

Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року №760/5435/14-ц заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення за яким:

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840-0151 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 1030,94 доларів США.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 9620,73 доларів США.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_5 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 9620,73 доларів США.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Окрім того, у провадженні Солом`янського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа №760/21121/19 за позовом АТ «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 . Підставами позову у цій справі є те, що у відповідних державних реєстрів нібито за повідомленнями банку про виконання зобов`язань за кредитними договорами припинено іпотеку на квартиру, що дало змогу відчужити її на користь ОСОБА_2 04 лютого 2016 року.

Також АТ «Універсал банк» стало відомо, що ОСОБА_2 набуто майно на підставі договорів купівлі-продажу від 02 серпня 2016 року, які посвідчені приватним нотаріусом КМНО Манайло Н.Г., а саме, житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , земельні ділянки кадастровий номер :01:007:0068 та кадастровий номер :01:007:0069, які до цього належали поручителю ОСОБА_1 , тобто дружині позичальника ОСОБА_3 .

На думку представника банку, зазначені договори від 02 серпня 2016 року є фраудаторними з огляду на приписи ст.ст. 203, 215, 234 ЦК України, так як відчуження відбулось після скасування першого заочного рішення у справі №760/5435/24, відчуження відбулось на користь ОСОБА_2 , якому раніше передано у власність предмет іпотеки за договором від 04 лютого 2016 року, відчуження відбулось у межах одного року, що свідчить про намір приховати таке майно та унеможливити на його стягнення на стадії примусового виконання рішення про стягнення боргу, договори посвідчені одним і тим же нотаріусом, відчужене майно набуто у період шлюбу з ОСОБА_3 і відповідає критеріям належності майна на праві спільної сумісної власності подружжю і на нього допускається звернення стягнення для погашення боргу.

При цьому, оспорювані договори вчинені з порушенням принципів добросовісності та з метою приховання боржником своїх активів від звернення стягнення за грошовими зобов`язаннями , завдаючи тим самим шкоду кредиторам.

За обставин визнання договорів недійсними, відповідно до положень ст. 216 ЦК України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», слід припинити/скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок та земельні ділянки, а також поновити право власності ОСОБА_1 на це майно.

Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Міністерство юстиції України про визнання договорів недійсними, припинення/скасування державної реєстрації права власності та поновлення права власності - залишено без задоволення.

Рішення суду мотивовано тим, що банк не довів, що саме оскаржувані договори укладені на шкоду АТ «Універсал банк», як кредитору, підстав для визнання їх недійсними немає, а вимоги про скасування рішень про державну реєстрацію прав та поновлення попереднього запису про право власності є похідними, а тому суд вважав, що обставини, на які посилався позивач, не знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, а тому слід відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Щодо заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, то суд першої інстанції вказав на те, що у матеріалах справи відсутні відомості про те, що банку було відомо про оскаржувані правочини раніше як 25 квітня 2024 року, а тому, підстави вважати строки позовної давності пропущеними відсутні.

Не погодився із зазначеним судовим рішенням позивач, представником подано апеляційну скаргу, в якій він вказує на те, що рішення суду є необґрунтованим та таким, що прийнято із порушенням норм матеріального та процесуального права, а також за неповного з`ясування обставин справи.

Представник позивача вказує на те, що суд першої інстанції повністю опускає ряд фактів відчуження в цілому п`яти об`єктів нерухомого майна , що перебувало у власності ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 і в період наявності у них боргових зобов`язань.

Також поза увагою суду залишились факти проживання відповідачів (подружжя ОСОБА_6 та подружжя ОСОБА_7 ) та наявність у них у власності квартир в одному будинку та наявність у їх власності суміжних земельних ділянок у Вишгородському районі Київської області. Наявність вказаних вище об`єктів нерухомого майна за однаковими адресами та місцем розташування, які в один час та до моменту відчуження окремо належали боржникам і ОСОБА_2 , а далі придбані ним під час вирішення спору про стягнення боргу, не можна розглядати як випадковість.

Суд першої інстанції робить висновок, що доводи позивача ґрунтуються на припущеннях, проте з таким висновком неможна погодитись, оскільки обставини, якими позивач обґрунтовує недобросовісність ОСОБА_2 , як набувача майна, за їх сукупністю і особливостями є достатніми, щоб їх можна було віднести до достатньо обґрунтованих (достовірних) припущень, які в цілому дають можливість дійти висновку, що останній сприяв подружжю ОСОБА_6 у відчуженні майна у спосіб його набуття і, навіть, не за заниженими цінами, що могло б виявитися економічно привабливим. Відтак ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем, а протилежний висновок на основі існуючих фактів підпадає під обґрунтований сумнів. Отже, висновок про недобросовісність, з огляду на обставини справи та зібрані докази, видається найбільш вірогідним, ніж протилежний.

Представник також зазначає, що суд встановив, що ОСОБА_1 виконала свої зобов`язання та відносно неї відсутні відкриті виконавчі провадження. AT «Універсал Банк» не заперечується, що ОСОБА_1 зобов`язання за договором поруки в розмірі, визначеному рішенням суду, виконані. Втім, це не призвело до повної сплати боргу, який у справі №760/5435/14-ц судовими рішеннями визначений та стягнути в загальній сумі 238728,99 доларів США.

Представник зазначає, що висновки суду першої інстанції не ґрунтуються на сукупності фактичних обставин справи та зібраних доказах; необгрунтованому покладенні на позивача обов`язку доводити підстави позову іншими доказами, визначеними на розсуду суду, поверх неспростованих фактів; визначенням на розсуду суду недоведених позивачем обставин, щодо яких сторони не висловлювали жодних позицій; перекладенням на позивача обов`язку доведення обставин, яких він не має доводити.

Представник позивача також просить прийняти до уваги інформацію про відкриття виконавчих проваджень НОМЕР_5 та НОМЕР_6 відносно ОСОБА_3 щодо виконання рішення суду у справі №760/5435/14-ц про стягнення боргу; долучити Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19 вересня 2024 року №395706441 та зазначає, що вказані докази не є новими доказами, якими обґрунтовуються підстави позову, та не направлені на спростування позиції відповідачів, а лише доповнюють вже надані докази, що борг за кредитним договором, який стягнуто рішенням суду, існує.

На підставі викладеного, просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Також не погодилась із вказаним рішенням суду відповідач ОСОБА_1 , її представником подана апеляційна скарга, в якій вона вказує на те, що в оскаржуваному судовому рішенні має місце частково неправильне застосування норм матеріального права, та невідповідність окремих висновків, обставинам справи.

Представник зазначає, що в тексті оскаржуваного судового рішення вказано: «...також у матеріалах справи наявна заява від ОСОБА_3 , якою він надає згоду своїй дружині ОСОБА_1 , з якою перебуває у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2001 року, на продаж спірних земельних ділянок та житлового будинку та підтверджує, договори купівлі-продажу укладаються в інтересах сім`ї і укладення договорів відповідає спільному волевиявленню.

Зазначена обставина спростовує твердження ОСОБА_1 про належність їй майна на праві особистої власності...»

Представник вважає, що суд перший інстанції зробив неправильний висновок, що майно, яке було предметом оскаржуваних договорів, не належить ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, тому що під час укладення договорів купівлі-продажу її чоловік - ОСОБА_3 надавав згоду на відчуження такого майна, оскільки обидві земельні ділянки набуті ОСОБА_1 у приватну власність шляхом безоплатної передачі земель комунальної власності (приватизації). Отже, відчужені земельні ділянки до укладення договорів купівлі-продажу належали ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності.

З огляду на зазначене суд першої інстанції неправильно застосував норму п. 5 ч. 1 ст. 57 СК України та зробив неправильні висновки, що відчужене нерухоме майно перебувало у спільній сумісній власності, через те, що чоловіком було надано згоду на його відчуження при укладенні оскаржуваних договорів.

Представник також зазначає, що в тексті оскаржуваного судового рішення зазначено: «... щодо заяви відповідачів про застосування строків позовної давності, то у матеріалах справи відсутні відомості про те, що банку було відомо про оскаржувані правочини раніше як 25 квітня 2024 року, а тому, підстави вважати строки позовної давності пропущеними відсутні...». Однак, представник вважає, що висновки суду першої інстанції є такими, що не відповідають обставинам справи, оскільки AT «Універсал Банк» повинно було та мало можливість дізнатись про обсяг усього нерухомого майна, якими володіють ОСОБА_3 та ОСОБА_1 набагато раніше, зокрема в ході виконавчих проваджень.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов до неправильного висновку, що Позивач не знав до моменту звернення до суду про порушення його прав, бо обставини справи свідчать про інше. Більше того, ч. 1 ст. 261 ЦК України визначає початок перебігу строку позовної давності не лише від дня, коли особа довідалася, а й від дня, коли особа могла довідатися про порушення свого права. А доказів та обставин, що банк міг дізнатись про відчуження спірних об`єктів в матеріалах справи достатньо.

На підставі викладеного, просить змінити рішення суду першої інстанції в мотивувальній частині з урахуванням доводів, наведених в апеляційній скарзі.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою АТ «Універсал Банк» та апеляційною скаргою ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. /т.4 а.с.56-58/

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1. - представник АТ «Універсал Банк» вказує на те, що доводи в частині незгоди з висновком суду про належність майна на праві спільної сумісної власності є безпідставними, оскільки ані при посвідченні правочинів. Ані під час розгляду справи не надано доказів про належність майна на праві особистої приватної власності.

Крім того вказує, що необґрунтованими є доводи апеляційної скарги щодо пропуску строку позовної давності, оскільки звертаючись у суд із позовом банком належно обґрунтовано причини пропуску такого строку з приєднанням відповідних доказів.

У зв`язку з чим представник банку просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

В судовому засіданні представник АТ «Універсал Банк» - Задорожний А.Г. підтримав подану ними апеляційну скаргу з підстав викладених у ній та просив про її задоволення. Проти доводів апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 заперечував, просив вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Шлапак Н.В. просила подану нею апеляційну скаргу задовольнити та відмовити у задоволенні апеляційної скарги АТ «Універсал Банк»відмовити.

Представник відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_4 - адвокат Терещенко Л.В. просить в апеляційній скарзі «Універсал Банк» відмовити, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Представник Міністерства юстиції України Семенченко Я.В. у розгляді справи поклався на розсуд суду.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомляв, а тому колегія суддів керуючись положеннями ч.2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе розглядати справу за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, які з`явились в судове засідання, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів виходить з такого.

Судом встановлено, що 14 вересня 2007 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 003-2902/840-0151, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 32 493 доларів США на споживчі цілі зі сплатою 11,95 % річних та терміном повернення до 10 вересня 2037 року. /т.1 а.с.17-19/

14 вересня 2007 року між банком та ОСОБА_3 укладено кредитний договір № 003-2902/840-0156, за умовами якого ОСОБА_3 отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 107506 доларів США зі сплатою 13,45 % річних та терміном його повернення до 10 вересня 2027 року, а також додаткову угоду до нього від 06 грудня 2007 року № 2, згідно з якою банк надав позичальнику кредит у формі кредитної лінії в іноземній валюті в сумі ліміту кредитної лінії, що становить 172 506 доларів США. /т.1 а.с.20-22/

Вказані кредитні договори забезпечені договором іпотеки, укладеним 14 вересня 2007 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_3 , предметом якого є квартира АДРЕСА_2 . /т.1 а.с.23-25/

ОСОБА_1 в заяві від 13 грудня 2011 року, яка посвідчена нотаріально, надала згоду на укладення та підписання її чоловіком ОСОБА_3 будь-яких договорів про внесення змін до договору іпотеки від 14 вересня 2011 року та заявила, що такі правочини відповідають інтересам їхньої сім`ї. /т.1 а.с.33/

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 02 серпня 2018 року №133017224, вбачається, що 04 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Манойло Н.Г., реєстровий №2519, ОСОБА_2 набув у власність є квартиру АДРЕСА_2 . Також в довідці містися дані про попереднього власника ОСОБА_3 і дані про припинення обтяження. /т.2 а.с.37-40/

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 квітня 2024 року у справі №760/21121/19 відкрито провадження за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2 . /т.1 а.с.72 / З даними Єдиного державного реєстру судових рішень 26 вересня 2025 року судом першої інстанції ухвалено рішення про задоволення позову, проте також наявні дані про відкрите апеляційне провадження, тобто вказане рішення суду не набрало законної сили.

Згідно з висновком про вартість майна, складеним ТОВ «Агентство незалежної оцінки» 08 травня 2024 року, вартість квартири АДРЕСА_2 становить 98600 доларів США. /т.1 а.с.30/

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 003-2902/840-0151 від 14 вересня 2007 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки від 14 вересня 2007 року, пунктом 1.4 якого визначено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною. /т.1 а.с.26-27/

В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 був укладений договір поруки від 14 вересня 2007 року, пунктом 1.4 якого визначено, що відповідальність поручителя і боржника є солідарною. /т.1 а.с.28-29/

Заочним рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року у справі № 760/5435/14-ц було задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором. /т.1 а.с.35-38/

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30 листопада 2015 року у справі № 760/5435/14-ц заочне рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 26 серпня 2014 року скасовано та призначено справу до розгляду. /т.1 а.с.39/

Заочним рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року у справі № 760/5435/14-ц позовні вимоги ПАТ «Універсал Банк» задоволено та стягнута сума заборгованості за кредитними договорами № 003-2902/840-0151 та № 003-2902/840-0156 від 14 вересня 2007 року /т.1 а.с.40-43/

Постановою Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року у справі № 760/5435/14-ц заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840-0151 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 38 665, 65 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200 063,34 доларів США.

Солідарно з ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200 063,34 долари США.

Солідарно з ОСОБА_3 стягнуто з ОСОБА_5 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200 063 доларів 34 центи США. /т.1 а.с.46-54/

Постановою Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 760/5435/14-ц постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року в частині позовних вимог ПАТ «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано, справу у цій частині передано на новий апеляційний розгляд. В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 23 червня 2020 року залишено без змін. /т.1 а.с.55-66/

Постановою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2023 року у справі №760/5435/14-ц заочне рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 20 грудня 2016 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення за яким:

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840-0151 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 1030,94 доларів США.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 9620,73 доларів США.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_5 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 9620,73 доларів США.

В іншій частині рішення суду залишено без змін. /т.1 а.с.66-71/

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. від 19 серпня 2020 року відкрито виконавче провадження ВП№ 62855871 з виконання виконавчого листа № 760/5434/14-ц виданого 03 серпня 2020 року Київським апеляційним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 200 063,34 доларів США./т.4 а.с.15/

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. від 19 серпня 2020 року відкрито виконавче провадження ВП№ НОМЕР_7 з виконання виконавчого листа № 760/5434/14-ц виданого 03 серпня 2020 року Київським апеляційним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_3 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року № 003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року), яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у розмірі 38 665, 65доларів США./т.4 а.с.15/

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. від 26 липня 2024 року закінчено виконавче провадження ВП № НОМЕР_8 з виконання виконавчого листа № 760/5434/14-ц виданого 16 квітня 2024 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 9620,73 доларів США, де боржником визначено ОСОБА_1 , у зв`язку з виконанням у повному обсязі. /т.1 а.с.177/

Постановою приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Лановенко Л.О. від 26 липня 2024 року закінчено виконавче провадження ВП № НОМЕР_9 з виконання виконавчого листа № 760/5434/14-ц виданого 16 квітня 2024 року Солом`янським районним судом м. Києва про стягнення солідарно з ОСОБА_3 з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2007 року №003-2902/840/0156 (в редакції додаткової угоди від 13 грудня 2011 року) у розмірі 1030,94 доларів США, де боржником визначено ОСОБА_1 , у зв`язку з виконанням у повному обсязі. /т.1 а.с.178/

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25 квітня 2024 року №375933976, вбачається, що 02 серпня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу, який посвідчений приватним нотаріусом КМНО Манойло Н.Г., реєстровий №2519, ОСОБА_2 набув у власність:

- житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0068 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі № 2521;

- земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0069 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі № 2520 /т.1 а.с.73-74/

Матеріали справи містять копії укладених договорів, які посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г. 02 серпня 2016 року.

Так, згідно з договором купівлі-продажу житлового будинку, реєстровий №2519, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 .

У п. 2 договору вказано, що житловий будинок належав ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 12 листопада 2005 року, який посвідчено приватним нотаріусом Фастівського районного нотаріального округу Київської області Перепелицею Ж.П. за реєстровим №4268. Копія цього договору також наявна в матеріалах справи, де у п. 5 вказано про задання згоди на придбання ОСОБА_3 , а у п.2 вказано, що земельна ділянка за ним закріплена, але не приватизована.

У п.2 договору від 02 серпня 2016 року також вказано, одночасно з житловим будинком відчужується земельна ділянка кадастровий номер :01:007:0069.

У п. 3 договору вказано, що продаж будинку здійснено 346920 грн, які продавець отримав безготівковим чином в повному обсязі до підписання цього договору. /т.2 а.с.146-147,166/

На підставі договору купівлі-продажу, реєстровий №2520, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 набув у власність набув у власність земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0069 за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрований в реєстрі № 2520. У п. 3 договору вказано, що продаж будинку здійснено 4108 грн, які продавець отримав у повному обсязі до підписання цього договору. /т.3 а.с.1-2/

З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 вересня 2009 року вбачається, що ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0069 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Червономотивилівської сільської ради від 24 жовтня 2008 року. /т.3 а.с.17/

Як вбачається із договору купівлі-продажу земельної ділянки, реєстровий № 2521, ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 набув у власність земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0068 за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала їй на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку Серія ЯД №753611, виданого Управлінням земельних ресурсів у Фастівському районі 17 вересня 2009 року на підставі рішення Червономотовилівської сільської ради від 24 жовтня 2008 року.

У п. 3 договору вказано, що продаж будинку здійснено 235410 грн, які продавець отримав безготівковим чином в повному обсязі до підписання цього договору /т.2 а.с.204/

З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку від 17 вересня 2009 року вбачається, що ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку кадастровий номер :01:007:0068 за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення Червономотивилівської сільської ради від 24 жовтня 2008 року. /т.2 а.с.223/

У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_3 , якою він надає згоду своїй дружині ОСОБА_1 , на продаж земельних ділянок та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та підтверджує, договори купівлі-продажу укладаються в інтересах сім`ї і укладення договорів відповідає спільному волевиявленню. /т.2 а.с.154,209, т.3 а.с.5/

З копії свідоцтва про одруження виданого 28 квітня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Шепетівського міськуправління юстиції Хмельницької області підтверджується обставина перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2001 року. /т.2 а.с.158, т.3 а.с.6/

У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_4 , якою вона надає згоду своєму чоловікові ОСОБА_2 на придбання земельних ділянок та житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та підтверджує, договори купівлі-продажу укладаються в інтересах сім`ї і укладення договорів відповідає спільному волевиявленню. /т.2 а.с.162, 217, т.3 а.с.13/

З копії свідоцтва про одруження виданого 10 лютого 2002 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Козелецького районного управління юстиції Чернігівської області підтверджується обставина перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 у зареєстрованому шлюбі з 10 лютого 2002 року. /т.2 а.с.163, т.3 а.с.14/

Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України)

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

В порядку визначеному ст.15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

За змістом ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Частиною 1 ст.215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 615 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст. 371 ЦК України кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, у разі недостатності у нього іншого майна, на яке може бути звернене стягнення, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, крім випадків, установлених законом.

В порядку визначеному ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта, у порядку та на умовах, визначених Земельним кодексом України. Істотною умовою договору, який передбачає перехід права власності на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, який розміщений на земельній ділянці і перебуває у власності відчужувача, є умова щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) від відчужувача (попереднього власника) відповідного об`єкта до набувача такого об`єкта.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу і на необхідності врахування судами принцип добросовісності учасників цивільних правовідносин.

Так, у Постанові Верховного Суду від 10 вересня 2018 року у справі № 920/739/17 наведено правовий висновок, що відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини 3 статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті Цивільного кодексу України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

У Постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 вказано на те, що добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

У Постанові Верховного Суду від 04 вересня 2020 року у справі № 311/2145/19-ц вказано на те, що розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18 роз`яснено, що правочини, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення. Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам). При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Зі змісту поняття фраудаторного правочину випливає, що правочин на шкоду кредитору вчиняється саме боржником в період настання в нього зобов`язання щодо погашення заборгованості перед кредитором.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2024 року в справі № 916/379/23 вказала, що приватноправовий інструментарій (як в договірних, так і в позадоговірних відносинах) має використовуватись особами добросовісно, не зловживаючи правом. Зокрема, такий інструментарій не може використовуватись особою на шкоду іншим учасникам правовідносин. Правочин не має вчинятись з метою заподіяти зло (тобто здійснити зловживання правом) і втілювати цей намір. Інакше такий правочин має кваліфікуватись судами як фраудаторний та, за наявності відповідної позовної вимоги, має бути визнаний недійсним. Однак у силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній. Натомість Верховний Суд напрацював перелік обставин, які окремо або в сукупності можуть враховуватися при оцінці правочину як фраудаторного. Остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин (див. пункти 108, 115, 116).

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин, та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див., наприклад, постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, які дозволяють кваліфікувати безоплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору зокрема, відноситься: безоплатність договору; момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа). Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18, від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20).

Касаційний суд вже зауважував, що недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 січня 2024 року в справі № 761/40240/21).

Контрагентом з яким боржник вчиняє оспорюваний договір може бути не тільки родич боржника, але й інша особа (зокрема, співвласник в спільній власності); відсутність заборони чи арешту не виключає кваліфікацію правочину як фраудаторного, оскільки для оспорення правочину, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України), важливим є те, що учасники цивільного обороту використовують приватний інструментарій всупереч його призначенню, принципу доброї совісті та, зокрема, для, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника (поручителя) чи зменшення обсягу його майна (див. постанову Верховного Суду від 20 серпня 2024 року у справі № 947/37261/21).

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20).

Належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається (див. постанови Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17, від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21).

У постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року в справі № 754/5841/17 зроблений висновок, що «очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків. Обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2) передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах».

Згідно з ч.1 ст.76, ч.1 ст.81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності до вимог ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З наведених обставин вбачається, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 14 вересня 2007 року були укладені два кредитні договори, за умовами яких останній отримав кредит на загальну суму 204999 доларів США на умовах повернення та сплати процентів за користування ними щомісячно. Проте свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів на умовах визначених договором відповідач ОСОБА_3 належним чином не виконував, у зв`язку з чим позивачем було ініційовано питання про стягнення достроково суми наданого кредиту та процентів за користування ним. Перше судове рішення було ухвалено судом першої інстанції 26 серпня 2014 року у справі № 760/5435/14-ц, воно неодноразово переглядалось судами різних інстанцій та остаточно в 2020 році з відповідача ОСОБА_3 була стягнута заборгованість, яка утворилась станом на 24 січня 2014 року, у загальному розмірі 238728,99 доларів США. Наразі вказане рішення суду перебуває на примусовому виконанні, дані про повне або часткове його виконання в матеріалах справи відсутні.

Таким чином позивач є кредитором відповідача ОСОБА_3 і останній має невиконане грошове зобов`язання перед ним.

Відповідач ОСОБА_1 є дружиною відповідача ОСОБА_3 , як станом на час укладення кредитних договорів, так і станом на час розгляду цієї справи, що підтверджується матеріалами справи та визнано сторонами у справі. З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 також була поручителем за вказаними кредитними договорами, що свідчить про її обізнаність та надання згоди на їх укладення.

На підставі договору купівлі-продажу від 12 листопада 2005 року, ОСОБА_1 набула право власності на житловий будинок, що є предметом спору. Цей договір був укладений в період її перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 та в договорі вказано про надання ОСОБА_3 згоди на придбання цього житлового будинку.

Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці кадастровий номер :01:007:0069, яка згідно з Держаним актом від 17 вересня 2009 року набута у власність відповідачем ОСОБА_1 на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Інша земельна ділянка, що також є предметом спору, розташована за тією ж адресою та набута у власність відповідачем ОСОБА_1 на підставі того ж рішення органу місцевого самоврядування, що вбачається з Держаного акту виданого також 17 вересня 2009 року.

02 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були укладені три договори купівлі-продажу, за умовами яких ОСОБА_1 продала, а ОСОБА_2 набув у власність житловий будинок та дві земельні ділянки.

У матеріалах справи наявна заява ОСОБА_3 , якою він надає згоду своїй дружині ОСОБА_1 , на продаж цих об`єктів нерухомого майна та підтверджує, договори купівлі-продажу укладаються в інтересах сім`ї і укладення договорів відповідає спільному волевиявленню.

В доводах апеляційної скарги відповідач ОСОБА_1 вказує на те, що спірні земельні ділянки набуті нею у власність в порядку безоплатної передачі, а тому не є об`єктами спільної сумісної власності з відповідачем ОСОБА_3 . Спірний житловий будинок розташований на цій землі, а тому також не може бути об`єктом їх спільної власності.

Разом з тим, як вже вказано вище, спірний будинок був набутий у власність відповідачем ОСОБА_1 у період її перебування у шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , яким також надавалась згода на набуття його у власність та відчуження, відповідно спірний будинок, в силу закону належить до об`єктів спільної власності подружжя.

Виходячи з положень ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на об`єкт нерухомого майна, зокрема житловий будинок, право власності на який зареєстровано у визначеному законом порядку, або частку у праві спільної власності на такий об`єкт, одночасно переходить право власності (частка у праві спільної власності) або право користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт.

Слід також зазначити, що в умовах договору про набуття права власності на житловий будинок зазначено про право на земельну ділянку, також в умовах договору про відчуження зазначено про одночасне відчуження і земельної ділянки. Тобто вимоги положень ст.377 ЦК України щодо істотності умов договору, який передбачає перехід права власності на житловий будинок щодо одночасного переходу права власності на таку земельну ділянку (частку у праві спільної власності на неї) була додержана.

Інша земельна ділянка, що також є предметом спору, розташована за тією ж адресою та набута у власність відповідачем ОСОБА_1 на підставі того ж рішення органу місцевого самоврядування. Проте при укладенні договору про її відчуження відповідачем ОСОБА_3 була здійснена заява про те, що він надає згоду на її відчуження і це відповідає спільному волевиявленню, що вказує на належність цього майна до об`єктів спільної власності.

Слід також звернути увагу на те, що питання про поділ майна подружжя ОСОБА_6 не є предметом розгляду у цій справі і дані про вирішення цього питання, до складу якого також можуть входити і борги подружжя, чи питання належності майна до особистої власності відповідача ОСОБА_1 , в матеріалах справи відсутні.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги відповідача ОСОБА_1 не знайшли свого підтвердження, не ґрунтуються на вимогах закону та спростовуються матеріалами справи, а тому вказана апеляційна не підлягає до задоволення.

Позивач в доводах апеляційної скарги вказує на наявність ознак фраудаторності в договорах купівлі-продажу укладених 02 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Виходячи з положень ч.1 ст. 371 ЦК України позивач, як кредитор співвласника майна, що є у спільній сумісній власності, може пред`явити позов про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї, відповідно, він має право і на оскарження договорів щодо відчуження майна, укладених співвласником цього майна, якщо вони направлені уникнення сплати боргу або виконання судового рішення, на що також вказує вже усталена судова практика.

Оспорювані договори укладені в 2016 році, тобто у період розгляду справи № 760/5435/14-ц щодо стягнення заборгованості з відповідача ОСОБА_3 , а також відповідача ОСОБА_1 , як солідарного боржника у зобов`язанні.

З матеріалів справи вбачається, що судовим рішенням відповідальність відповідача ОСОБА_1 була визначена у загальному розмірі 10651,67 доларів США і рішення суду було виконано, проте вказане не спростовує твердження сторони позивача про наявність заборгованості відповідача ОСОБА_3 , оскільки її загальний розмір був визначений судом у сумі 238728,99 доларів США, тобто з у рахуванням здійсненого погашення ОСОБА_1 , як солідарним боржником, суми боргу її розмір залишається значним.

Крім того слід звернути увагу на те, що позовні вимоги заявлені з приводу реалізації спільного майна, в якому наявна частка відповідача ОСОБА_3 , як боржника у зобов`язанні, а тому вказана обставина не впиває на вирішення питання щодо фраудаторності оспорюваних договорів.

Таким чином станом на час укладення договорів від 02 серпня 2016 року, відповідач ОСОБА_3 мав невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законності. Таким чином відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , будучи подружжям, були обізнані про наявність заборгованості перед позивачем та усвідомлювали можливість звернення стягнення на спільне майно.

Спірне майно було відчужене на користь відповідача ОСОБА_2 , родинні відносини між ним та відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не простежуються, проте з оспорюваних договорів та інших матеріалів справи вбачається, що ці особи мають зареєстроване місце проживання в одному багатоквартирному будинку але в різних квартирах. Крім того позивачем надані докази, які вказують на те, що відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 було відчужене і інше майно, а саме квартира, що перебувала в іпотеці у правовідносинах з позивачем. А отже вказане у сукупності свідчить про пов`язаність цих осіб.

В ході розгляду справи позивачем не вказувались на обставини щодо вартості відчуження спірного майна, вона не оспорювалась, а тому це питання не входить до предмету дослідження. Проте вказано на відсутність доказів фактичної оплати за умовами укладених договорів. З умов укладених договорів вбачається, що по двох об`єктах нерухомості оплата була проведена безготівковим чином. А отже сторона відповідача могла підтвердити вказані обставини, однак відповідні докази суду представлені не були. Хоча для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні не має значення чи були вчинення на виконання оспорюваного правочину дії обумовлені договором, зокрема оплата, проте вказані обставини мають значення для оцінки дій учасників цивільних правовідносин.

Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна, що має місце у справі, що переглядається, оскільки цивільно-правовий інструментарій (договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_3 і зумовив настання таких негативних наслідків.

У силу гнучкості та різноманіття цивільних правовідносин вичерпний та закритий перелік обставин, за яких той чи інший правочин слід вважати фраудаторним, відсутній, а тому остаточну кваліфікацію певного правочину як фраудаторного повинен здійснювати суд в кожній конкретній справі виходячи із встановлених обставин.

Таким чином, у справі, що переглядається доведеним є те, що учасники цивільних відносин «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорювані договори купівлі-продажу) використовувався учасниками для уникнення звернення стягнення на майно боржника - відповідача ОСОБА_3 ; встановлені судами обставини, дозволяють зробити висновок, що оспорювані договори дарування є фраудаторними, тобто вчиненими на шкоду кредитору.

До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорювані договори як фраудаторні відноситься: момент вчинення договорів, коли тривав розгляд справи про стягнення заборгованості; факт наявності заборгованості та ї розмір, що встановлені судовим рішенням; контрагент з яким були вчинили оспорювані договори; відсутність підтвердження факту оплату, зменшення обсягу майна, що перебуває у власності боржника.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку, що оспорювані договори є фраудаторними, оскільки дії сторін під час його укладання очевидно мали на меті приховання цього майна від виконання за його рахунок грошового зобов`язання.

Доводи сторони відповідача про наявність забезпечення виконання зобов`язання іпотекою вказаних висновків не спростовують, оскільки доказів на підтвердження реалізації прав іпотекодавцем і задоволення за рахунок нього вимог за договором позики матеріали справи не містять.

Обраний позивачем спосіб захисту у вигляді визнання недійсними договорів купівлі-продажу, передбачає відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення майна у право спільної сумісної власності, передбачений п. 4 ч.2 ст. 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Тому позовні вимоги про визнання недійсними укладених 02 серпня 2016 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок підлягають до задоволення.

Вимога про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 не є належною, оскільки для повернення майна оспорювання реєстраційних дій щодо цього майна не вимагається. Тому позовні вимоги про скасування реєстраційний дій не підлягають задоволенню.

15 квітня 2025 року відповідачем ОСОБА_2 подана заява про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. /т.3 а.с.211-214/

Позивач при зверненні до суду вказав, що про порушення своїх прав та інтересів внаслідок укладених договорів дізнався з даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно 25 квітня 2024 року, до цього підстав для здійснення перевірки у нього не виникало. /т.1 а.с.1-7/

Позов поданий до суду засобами поштового зв`язку 17 червня 2024 року. /т.1 а.с.76/

Згідно зі ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частинами 1,5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність відповідно до ч.1 ст.260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 253-255 цього Кодексу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 зробила висновок, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права. Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а не від дня, коли власник майна, яке перебуває у володінні іншої особи, дізнався чи міг дізнатися про кожного нового набувача цього майна.

З наведених обставин справи вбачається, що позов поданий до суду засобами поштового зв`язку 17 червня 2024 року. Оспорювані договори були укладені 02 серпня 2016 року. Поряд з цим з матеріалів справи вбачається, що у період 2014-2023 роки відбувався розгляд спору між сторонами щодо стягнення заборгованості, у якому остаточне рішення ухвалено 15 листопада 2023 року. Матеріали справи містять Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав про нерухоме майно від 25 квітня 2024 року. Інших даних, які могли б вказувати на те, що позивач дізнався про укладення оспюваних договорів матеріали справи не містять і з огляду на тривалість попереднього спору і його результат слід погодитись з твердженням позивач про відсутність підстав для перевірки майнового стану відповідачів. А відтак, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивачем не допущено порушення строку позовної давності на звернення до суду з вимогами, а тому відсутні підстави застосування наслідків у вигляді відмови у задоволенні заявлених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги позивача слід визнати такими, що знайшли своє підтвердження, вони спростовують правильність висновків суду першої інстанцій, вказують на те, що судом першої інстанції допущено неповне з`ясування обставин справи, внаслідок чого допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

В порядку визначеному ч. 1 ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене вище, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення заявлених позовних вимог частково.

У зв`язку з наявністю підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції понесені позивачем судові витрати пов`язані з розглядом справи апеляційним судом підлягають компенсації.

При зверненні до суду з позовом позивачем сплачена сума судового збору в розмірі 27252 грн, а при зверненні до апеляційного суду з апеляційною скаргою позивачем сплачена сума судового збору в розмірі 40878 грн. /т.1 а.с.10, т.4 а.с.14/ Тобто загальна сума сплаченого судового збору становить 68130 грн.

Оскільки судом задоволено лише частину вимог, а тому з відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 5 677, 50 коп з кожного ((3028 х 3) + (9084 х 3 х 150% = 22270 : 4)).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» - задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14 травня 2025 року - скасувати ти ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: Міністерство юстиції України про визнання договорів недійсними, припинення/скасування державної реєстрації права власності та поновлення права власності - задовольнити частково.

Визнати недійним договір купівлі-продажу житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 від 02 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., реєстровий №2519;

Визнати недійним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0068 за адресою: АДРЕСА_1 від 02 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., реєстровий №2521;

Визнати недійним договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :01:007:0069 за адресою: АДРЕСА_1 від 02 серпня 2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Манойло Н.Г., реєстровий №2520.

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір в розмірі 5677, 50 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір в розмірі 5677, 50 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір в розмірі 5677, 50 грн.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» судовий збір в розмірі 5677, 50 грн.

Позивач: Акціонерне товариство «Універсал Банк» (м. Київ, вул. Автозаводська, 54/19, ).

Відповідач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ).

Відповідач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ).

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя-доповідач: В.В. Соколова

Судді: С.М. Верланов

О.В. Желепа