ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 522/12345/23

провадження № 61-11928св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Литвиненко І. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Петрова Є. В., Сердюка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Укрпошта»,

розглянув в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2024 року у складі колегії суддів: Заїкіна А. П., Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М. у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Укрпошта» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила:

- поновити ОСОБА_1 на роботі на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу - Групи обробки і контролю первинної документації Сектору підтримки фінансових та не фінансових операцій відділень поштового зв`язку Одеського регіону АТ «Укрпошта»;

- стягнути з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 25 листопада 2021 року по 22 січня 2024 року у розмірі - 308 528,87 грн;

- стягнути з АТ «Укрпошта» на її користь усі понесені судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі - 20 000 грн.

Позов обґрунтовувала тим, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2022 року визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25 листопада 2021 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 25 листопада 2021 року, на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням.

29 березня 2023 року представник, який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав заяву до Одеської дирекції AT «Укрпошта» із проханням добровільно виконати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2022 року, поновити на роботі ОСОБА_1 із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Проте, Одеська дирекція АТ «Укрпошта» листом від 07 квітня 2023 року відмовила у поновленні ОСОБА_1 на роботі (посаді) із виплатою середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу, зазначивши, що у позовній заяві ОСОБА_1 не було вимог про поновлення її на роботі. У мотивувальній та резолютивній частинах вказаного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2022 року відсутнє зобов`язання AT «Укрпошта» поновити ОСОБА_1 на роботі.

Позивачка вважає, що відповідач не виконав добровільно чинне рішення суду, яким було визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25 листопада 2021 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 25 листопада 2021 року, на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Малиновський районний суд м. Одеси рішенням від 20 лютого 2024 року відмовив у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог районний суд обґрунтовував це тим, що ОСОБА_1 пропустила встановлений трудовим законодавством місячний строк для звернення до суду за захистом своїх прав, а строк в один рік, протягом якого суд може поновити позивачу строк для звернення до суду на підставі статті 234 КЗпП України є присічним та сплив 25 листопада 2022 року.

Одеський апеляційний суд постановою від 13 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 20 лютого 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до АТ «Укрпошта» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу задовольнив частково.

Поновив ОСОБА_1 на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта».

Стягнув з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 16 червня 2023 року по 22 січня 2024 року у розмірі 86 653,01 грн, з утриманням з цієї суми при її виплаті установлених законодавством податків та зборів.

У задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Стягнув з АТ «Укрпошта» на користь держави судовий збір у розмірі 2 684 грн.

Апеляційний суд частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 виходив із того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку проте, що позивачка пропустила строк на звернення до суду із вказаним позовом, оскільки вона звернулася до суду під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), а тому вона не пропустила строк на звернення до суду з даним позовом.

Щодо вимог про поновлення на роботі, то апеляційний суд вказав на те, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2022 року, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року, визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25 листопада 2021 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 25 листопада 2021 року, на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням.

У вказаній справі було встановлено, що відповідачем самовільно змінено підстави звільнення, у зв`язку із чим наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25 листопада 2021 року підлягає скасуванню.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановленні рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини першої статті 235 КЗпП України у разі звільнення без законної правової підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновленим на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Таким чином, з ухваленням рішення про скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 із займаної нею посади, АТ «Укрпошта» повинно було поновити її на роботі.

Проте, апеляційний суд не погодився із кількістю робочих днів вимушеного прогулу, зазначеного позивачкою у заяві про збільшення позовних вимог за період з 25 листопада 2021 року по 22 січня 2024 року, посилаючись на правові висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц вказавши, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

У зв`язку з чим, апеляційний суд обраховував вказаний період з моменту звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, тобто з 16 червня 2023 року по 22 січня 2024 року, де кількість днів вимушеного прогулу склала 157 робочих днів та стягнув 86 653,01 грн (551,93 грн * 157 робочих днів), який визначений без відрахування податку на доходи фізичних осіб і інших загальнообов`язкових платежів, суми яких підлягають утриманню при виплаті вказаної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відмовляючи позивачу у стягненні на її користь витрат на правову допомогу апеляційний суд вказав на те, що наданих доказів недостатньо, оскільки неподання стороною, на користь якої ухвалено судове рішення, розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростовувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У серпні 2024 року представник Чумаченко С. О. , який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2024 року, в якій просив частково скасувати оскаржувану постанову, а саме: в частині відмови у задоволенні решти позовних вимогта стягнути усі понесені судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявниця зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 вересня 2023 року у справі № 757/8304/22, від 22 травня 2019 року у справі № 572/2429/15-ц, від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, від 13 березня 2024 року у справі № 127/15018/23, від 31 січня 2022 року у справі № 185/5421/21, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/22, від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, від 01 березня 2023 року у справі № 336/934/22 та постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/808/16, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявниця, на обґрунтування пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах по справі з аналогічними обставинами.

У поданій касаційній скарзі позивачка не погоджується з оскаржуваною постановою, а саме: в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 листопада 2021 року (день звільнення позивачки) по 16 червня 2023 року, а також за період з 22 січня 2024 року (дата прийняття рішення судом першої інстанції у цій справі про відмову у задоволенні позову) по 13 червня 2024 року (дата прийняття оскаржуваної постанови про поновлення позивачки на роботі) та з відмовою у повному обсязі у стягненні витрат на правову допомогу.

Суд апеляційної інстанції поновлюючи позивачку на роботі стягнув середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 16 червня 2023 року по 22 січня 2024 року, обґрунтовуючи це «балансом інтересів сторін», проте позивачка не погоджується з періодом та розміром стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який було визначено апеляційний судом.

Так, датою звільнення є 25 листопада 2021 року (наказ про звільнення № 5169-к від 25 листопада 2021 року, який був визнаний незаконним та скасований рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2022 року, яке залишене без змін постановою Одеського апеляційного суду від 14 лютого 2023 року), постановою апеляційного суду від 13 червня 2024 року було поновлено на роботі ОСОБА_1 , а тому вимушеним прогулом є період з 25 листопада 2021 року по 13 червня 2024 року (по день ухвалення рішення суду про поновлення позивачки на роботі).

Отже, кількість днів вимушеного прогулу - 662 робочих днів, а тому середній заробіток за час вимушеного прогулу складає: 662 * 551,93 (середньоденна заробітна плата) = 365 377,66 грн.

Також заявниця не погоджується з висновком апеляційного суду щодо відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу, оскільки він покликався на висновок, який викладено у постанові Верховного Суду від 23 листопада 2020 року у справі № 638/7748/18, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Зазначає, що між нею та адвокатом Чумаченком С. О. укладено договір про надання правової допомоги відповідно до якого вона сплатила на користь адвоката 20 000 грн (пункт 3.1 цього договору), що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордеру.

Таким чином, у даному випадку винагорода адвокату встановлена у твердій (фіксованій) сумі, яка визначена умовами договору, а тому заявлений позивачкою розмір витрат на професійну правничу допомогу є доведеним, встановлений договором та сплачений у момент укладання договору.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У жовтні 2024 року АТ «Укрпошта» через підсистему «Електронний суд» надіслало відзив на касаційну скаргу, в якому просило касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Апеляційний суд частково задовольняючи позовні вимоги позивача, встановив, що відсутні підстави вважати вимушений прогул з 25 листопада 2021 року до дати звернення до суду 16 червня 2023 року на підставі свідомого небажання позивачки приступати до роботи, а також те, що з вимогою про поновлення її на роботі вона звернулася лише після набрання законної сили рішення Приморського районного суду м. Одеса від 27 червня 2022 року. Також було враховано добросовісну поведінку АТ «Укрпошта», яке негайно виконало рішення суду в частині скасування наказу і повідомило позивачку, що вона є працівником і їй необхідно приступити до роботи.

АТ «Укрпошта» добровільно виконало оскаржувану постанову, видавши наказ про поновлення позивача на роботі та перерахувавши середній заробіток за час вимушеного прогулу на її картковий рахунок.

Також позивачку було тричі письмово повідомлено про необхідність прибути на робоче місце для виконання трудових обов`язків, однак вона на робоче місце не прибула і до роботи не приступила.

Посилання позивачки на неврахування Одеським апеляційним судом правових висновків, які викладені у постановах Верховного Суду та постановах Великої Палати Верховного Суду є безпідставними та не підлягають застосуванню, оскільки фактичні обставини справи є абсолютно різними.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував справу із Малиновського районного суду м. Одеси.

24 вересня 2024 року цивільна справа № 522/12345/23 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 08 січня 2026 року призначив справу до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

12 травня 2011 року ОСОБА_1 була прийнята на посаду оператора поштового зв`язку 1 класу у 98 відділення зв`язку поштамт-центру поштового зв`язку № 1 ОДУДППЗ «Укрпошта» (наказ № 997-к від 04 травня 2011 року), що підтверджується відповідним записом № 35 у трудовій книжці позивача.

Згідно довідки про доходи № 585 ОСОБА_1 дійсно працювала в Одеській дирекції ПАТ «Укрпошта» в період з 12 травня 2011 року по 01 лютого 2021 року, та за два останні місяці роботи отримала заробітну плату в розмірі - 21 525,14 грн.

25 листопада 2021 року ОСОБА_1 було звільнено з посади за власним бажанням за статтею 38 КЗпП України (наказ 5169-к від 25 листопада 2021 року). Того ж дня ОСОБА_1 отримала копію наказу № 5169-к, про що свідчить її підпис на наказі.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2022 року у справі № 522/59/22 частково задоволено позов ОСОБА_1 до АТ «Укрпошта» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, зміну формулювання причин звільнення з роботи, стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час затримки виплати вихідної допомоги та відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25 листопада 2021 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 25 листопада 2021 року, на підставі статті 38 КЗпП України, за власним бажанням. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

14 лютого 2023 року постановою Одеського апеляційного суду у справі № 522/53/22 рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2021 року залишено без змін.

02 серпня 2022 року наказом № 2398-к на виконання рішення Приморського районного суду міста Одеси від 27 червня 2021 року скасовано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 5169-к від 25 листопада 2021 року.

Відповіддю № 103.003.-10542-23 від 23 серпня 2023 року представнику ОСОБА_1 - адвокату Чумаченку С. О. повідомлено про виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 27 червня 2021 року. Зазначено про те, що з урахуванням скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 вона вважається працівником АТ «Укрпошти». Проте обов`язок щодо її поновлення судом не встановлений та відповідна позовна вимога не заявлялась. Враховуючи її відсутність на роботі, заробітна плата після 25 листопада 2021 року не нараховувалась.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Справа є малозначною, проте Верховний Суд переглядає оскаржуване судове рішення, оскільки доводи касаційної скарги стосуються питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.

Судове рішення оскаржується лише в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 листопада 2021 року (день звільнення позивачки) по 16 червня 2023 року, а також за період з 22 січня 2024 року (дата прийняття рішення судом першої інстанції у цій справі про відмову у задоволенні позову) по 13 червня 2024 року (дата прийняття оскаржуваної постанови про поновлення позивачки на роботі) та в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу, в іншій частині не оскаржується, а тому з огляду на вимоги статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції судове рішення не переглядає.

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає не повністю.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу при поновленні на роботі за своїм змістом є заробітною платою, право на отримання якої виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин.

Тобто в разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.

Вказана норма права, крім превентивної функції, виконує функцію соціальну, задовольняючи потребу працівника в засобах до існування на період незаконного звільнення. Відтак, за умови встановлення факту незаконного звільнення особи, час вимушеного прогулу працівника повинен бути оплаченим і спір розглянутим в одному позовному провадженні з вирішенням питання про поновлення на роботі, або в різних провадженнях, що не впливає на розрахунок середнього заробітку, оскільки період за який він обраховується є сталим для звільненого працівника.

Правова природа середнього заробітку за час вимушеного прогулу відрізняється від правової природи середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу - це заробітна плата, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні таким не є. Заробітна плата не може сплачуватися особі, яка не перебуває в трудових відносинах з роботодавцем, який проводить виплату. При виплаті середнього заробітку за час вимушеного прогулу особа поновлюється на роботі з дня звільнення, тобто вважається такою, що весь цей час перебувала в трудових відносинах.

Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу є, по суті, неотриманою заробітною платою за невиконання трудової функції не з вини працівника, на яку поширюються норми законодавства про оплату праці.

Подібні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21.

Апеляційний суд не погодився із кількістю робочих днів вимушеного прогулу, які позивач зазначила у заяві про збільшення позовних вимоги, а саме з 25 листопада 2021 року по 22 січня 2024 року, обґрунтовуючи це тим, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Тому вирішив обраховувати середній заробіток за час вимушеного прогулу з моменту звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, тобто із 16 червня 2023 року по 22 січня 2024 року.

Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком з огляду на наступне.

Апеляційний суд, зменшуючи період стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу покликався на висновки, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, проте, у вказаній постанові вирішувалося питання щодо застосування статті 117 КЗпП України та зменшення суми відшкодування, визначеного, виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, позивача поновлено на роботі апеляційним судом, тобто він не має статусу звільненого працівника, а тому підстави покладення на роботодавця відповідальності за статтею 117 КЗпП України не виникли.

Суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув і зробив помилкові висновки про зменшення періоду, за який необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

ОСОБА_1 просила стягнути суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25 листопада 2021 року по 22 січня 2024 року.

13 червня 2024 року постановою Одеського апеляційного суду поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції АТ «Укрпошта».

Середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 26 листопада 2021 року по 12 червня 2024 року.

Статтею 27 Закону № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Премії (в тому числі за місяць) та інші заохочувальні виплати за підсумками роботи за певний період під час обчислення середньої заробітної плати враховуються в заробіток періоду, який відповідає кількості місяців, за які вони нараховані, починаючи з місяця, в якому вони нараховані. Для цього до заробітку відповідних місяців розрахункового періоду додається частина, яка визначається діленням суми премії або іншої заохочувальної виплати за підсумками роботи за певний період на кількість відпрацьованих робочих днів періоду, за який вони нараховані, та множенням на кількість відпрацьованих робочих днів відповідного місяця, що припадає на розрахунковий період.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Так як, позивачку звільнено 25 листопада 2021 року, то обчислювати середній заробіток за час вимушеного прогулу необхідно із заробітної плати за вересень та жовтень 2021 року.

Проте, як встановлено судом апеляційної інстанції позивачка у вказаний період не працювала.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до рішення Приморського районного суду м. Одеси від 11 жовтня 2021 року у справі № 522/4530/21, залишеним без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 лютого 2022 року, задоволено частково позов ОСОБА_1 до АТ «Укрпошта» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Визнано незаконним та скасовано наказ (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) № 153-к від 12 січня 2021 року, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта» з 01 лютого 2021 року, на підставі пункту 2 статті 41 КЗпП України, у зв`язку з втратою довір`я при обслуговуванні матеріальних цінностей. Поновлено ОСОБА_1 на посаді оператора поштового зв`язку 1 класу Дільниці обробки та контролю первинної документації Одеської дирекції AT «Укрпошта»

з 01 лютого 2021 року. Стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2021 року по 11 жовтня 2021 року у сумі - 96 035,82 грн. Стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 7 000 грн. Стягнуто з АТ «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 22 500 грн.

У вказаному судовому рішенні встановлено, що середньоденна заробітна плата позивачки складає - 551, 93 грн.

Середній заробіток за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 з 26 листопада 2021 року по 15 червня 2023 року включно становить 222 979,72 грн (551,93 грн * 404), а з 23 січня 2024 року по 12 червня 2024 року складає 56 296,86 грн (551,93 грн * 102).

Тому з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 26 листопада 2021 року по 15 червня 2023 року та з 23 січня 2024 року по 12 червня 2024 року включно у сумі 279 276, 58 грн з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Щодо відмови у стягненні витрат на правову допомогу

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Частинами першою та другою статті 15 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з пунктом третім частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частини перша, друга статті 137 ЦПК України).

З огляду на положення статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Суд може попередньо визначити суму судових витрат (крім витрат на професійну правничу допомогу), пов`язаних з розглядом справи або певною процесуальною дією. Така попередньо визначена судом сума не обмежує суд при остаточному визначенні суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (постанова Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 278/1396/19 (провадження № 61-16587св19)).

На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правничу допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц, провадження № 14-280цс18).

Згідно із частинами першою та другою статті 182 ЦПК України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань. Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі.

Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 січня 2025 року у справі № 336/1448/22 (провадження № 61-7275св24).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частини четверта-шоста статті 137 ЦПК України).

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи (частина третя статті 141 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони.

З власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.

Подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду

від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21, від 05 липня 2023 року у справі

№ 911/3312/21, від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23 (провадження

№ 14-50цс24).

У постановах від 19 лютого 2022 року № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Зазначене узгоджується з правовим висновком, наведеним в постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 02 вересня 2020 року та від 10 листопада 2021 року у справі № 329/766/18 (провадження № 61-6627св20).

Колегія суддів не погоджується з висновками апеляційного суду щодо відмови у стягненні витрат на правничу допомогу.

Як вбачається із матеріалів справи, позивачка у позовній заяві просила стягнути усі понесені судові витрати, у тому числі витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

На підтвердження витрат на правничу допомогу до позовної заяви додано:

- копію ордеру серії ВН № 1253479 від 15 червня 2023 року на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 адвокатом Чумаченком С. О. у Приморському районному суді м. Одеси на підставі договору про надання правової допомоги № 1-1 від 07 червня 2023 року (а. с. 14, том I);

- копію квитанції до прибуткового касового ордеру № 1-1 від 07 червня 2023 року (а. с. 91, том I);

- копію договору про надання правової допомоги від 07 червня 2023 року укладеного між адвокатом Чумаченком С. О. та ОСОБА_1 (а. с. 89-90, том I).

У пункті 1.1 договору зазначено, що адвокат зобов`язується надати клієнту юридичні послуги в обсязі та на умовах, передбачених цим договором, а саме: консультації, складання, підписання та подання позовної заяви до Приморського районного суду м. Одеси по справі про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з АТ «Укрпошта», представництво інтересів клієнта у Приморському районному суді м. Одеси у справі, складання заяв/клопотань у справі.

Вартість послуг (винагорода) за цим договором становить 20 000 (двадцять

тисяч) грн, яка сплачена в момент укладання цього договору (пункт 3.1 договору).

Отже, враховуючи викладене, договором передбачений гонорар адвоката у фіксованому розмірі 20 000 грн за надання правничої допомоги позивачу у вказаній справі.

У постанові від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 Велика Палата Верховного Суду вказала, що при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв. Оскільки до договору про надання правової допомоги застосовують загальні вимоги договірного права, то гонорар адвоката, хоч і визначається частиною першою статті 30 Закону від 05 липня 2012 року № 5076-VI як «форма винагороди адвоката», але в розумінні ЦК становить ціну такого договору.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону від 05 липня 2012 року № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розмір витрат на правничу допомогу.

Таким чином, суд апеляційної інстанції залишив поза увагою, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, не врахував, що між позивачем та адвокатом Чумаченком С. О. досягнуто домовленість щодо розміру гонорару, тому формалістичними є висновки суду про відмову у задоволенні заяви через відсутність розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійсненим ним витрат часу по кожному із видів робіт, необхідних для надання правничої допомоги).

Разом з тим, відповідач у поданому відзиві на позовну заяву просить відмовити у стягненні витрат на правову допомогу, оскільки вартість правової допомоги адвокатом завищена та неспівмірна із ціною позовну, справа не є складною та не викликає значного публічного інтересу, а обсяг наданих адвокатом послуг не є значним. Також позивачкою не надано документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що, попри волю сторін договору визначити розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

При цьому колегія суддів враховує загальні засади цивільного судочинства, визначені пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України, зокрема, принципи справедливості, добросовісності та розумності.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ураховуючи наведене, дослідивши та оцінивши надані представником ОСОБА_1 - адвокатом Чумаченком С. О., докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, Верховний Суд, враховуючи критерії обґрунтованості, пропорційності, співмірності та розумності їх розміру, дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу у цій справі, надану адвокатом Чумаченком С. О. своїй клієнтці ОСОБА_1 у розмірі 15 000 грн, оскільки саме такий розмір відшкодування, на переконання колегії суддів, відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, їх обсягу з урахуванням складності справи, а також необхідних процесуальних дій сторони.

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Верховний Суд касаційну скаргу задовольняє частково, змінює мотивувальну й резолютивну частини постанови Одеського апеляційного суду від 13 червня

2024 року щодо відмовлених позовних вимог, доповнює їх висновком про задоволення позовної вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а саме за період: з 26 листопада 2021 року по 15 червня

2023 року та з 23 січня 2024 року по 12 червня 2024 року.

Крім того, оскаржувану постанову слід змінити в частині відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу та стягнути з АТ «Укрпошта» на користь

ОСОБА_1 15 000 грн на професійну правничу допомогу у цій справі.

Щодо судових витрат

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи часткове задоволення касаційної скарги та зміну постанови апеляційного суду, на користь держави за рахунок АТ «Укрпошта» підлягає відшкодуванню судовий збір за подання позову у розмірі 4 158,89 грн (1 073,60 грн

+ 3 085, 29 грн), за подання апеляційної скарги - 6 238,34 грн (4 158,89 * 150 %) та

за подання касаційної скарги - 4 468,43 грн (2 792,77 * 200% * 0,8), а всього

14 865,66 грн.

Враховуючи зміну постанови апеляційного суду, а саме в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 26 листопада 2021 року по 15 червня 2023 року та з 23 січня 2024 року по 12 червня 2024 року, який підлягає стягненню з АТ «Укрпошта», та здійснення у зв`язку з цим нового розподілу судових витрат, постанова суду апеляційної інстанції в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 400, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2024 року змінити в частині відмови у стягненні середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період

з 25 листопада 2021 року по 16 червня 2023 року, з 22 січня 2024 року по 13 червня 2024 року та в частині відмови у стягненні витрат на правову допомогу, виклавши в редакції цієї постанови.

Доповнити резолютивну частину постанови Одеського апеляційного суду

від 13 червня 2024 року наступним змістом:

«Стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи

з 26 листопада 2021 року по 15 червня 2023 року та з 23 січня 2024 року по 12 червня 2024 року включно у сумі 279 276, 58 грн з урахуванням податків, зборів та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн».

Постанову Одеського апеляційного суду від 13 червня 2024 року в частині розподілу судових витрат скасувати.

Стягнути з Акціонерного товариства «Укрпошта» на користь держави судовий збір у розмірі - 14 865,66 грн.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. В. Литвиненко

Судді: А. І. Грушицький

А. А. Калараш

Є. В. Петров

В. В. Сердюк