УХВАЛА

02 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 752/6588/22

провадження № 61-4260сво24

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),

суддів: Грушицького А. І., Зайцева А. Ю., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Синельникова Є. В., Фаловської І. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гугін Дмитро Юрійович, на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року в складі судді Шевченко Т. М. та постанову Київського апеляційного суду від 14 лютого 2024 року в складі колегії суддів: Фінагеєва В. О., Журби С. О., Яворського М. А.

1. Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_2 про захист прав споживачів, стягнення грошових коштів, трьох відсотків річних, інфляційних збитків та пені.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що у 2020 році між ним та ОСОБА_3 , який діяв в інтересах ФОП ОСОБА_2 , виникли правовідносини на підставі усних домовленостей щодо купівлі-продажу будівельних товарів та техніки для здійснення ремонту квартири. Сторони не підписували жодних письмових договорів чи документів, які б підтверджували домовленості щодо купівлі-продажу товарів, оскільки між ними були дружні стосунки.

На виконання домовленостей ФОП ОСОБА_2 сформувала рахунки на загальну суму 1 011 822,00 грн, які він одразу оплатив, однак оригінали рахунків-фактур не були йому передані. Всі усні переговори щодо придбання товару він (позивач) здійснював із ОСОБА_3 , який був посередником між ним та ФОП ОСОБА_2 .

Зазначав, що ОСОБА_3 запевняв його, що оплачений ним товар є в наявності та розміщений на складах.

23 грудня 2021 року після чергових усних його прохань надати докази наявності оплаченого ним товару та невиконання ОСОБА_3 цих домовленостей він направив відповідачу лист від 23 грудня 2021 року з вимогою про повернення грошових коштів у розмірі 1 011 822,00 грн.

Однак на час звернення до суду з цим позовом відповідач не передала йому товар та не повернула грошові кошти за непоставлений товар.

Посилаючись на наведене, ОСОБА_1 просив суд стягнути з ФОП ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 1 011 822,00 грн, 3 % річних у розмірі 38 329,15 грн, інфляційні збитки у розмірі 226 078,63 грн, пеню у розмірі 971 349,12 грн.

Короткий зміст рішення першої інстанції

Голосіївський районний суд міста Києва рішенням від 27 червня 2023 року позов ОСОБА_1 залишив без задоволення.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження факту погодження усіх істотних умов усного правочину із ФОП ОСОБА_2 , а також порушення останньою зобов`язання за усним договором, що є його процесуальним обов`язком. Не містять таких доказів і матеріали справи. Сам факт наявності платіжних доручень про перерахування ФОП ОСОБА_2 грошових коштів у період із 09 жовтня 2020 року до 11 жовтня 2021 року у розмірі 1 011 822,00 грн, ураховуючи заперечення відповідача проти укладення усного договору між сторонами спору, не може бути єдиною і безумовною підставою для висновку про те, що сторони спору дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору поставки будівельних товарів та техніки для здійснення ремонту квартири, зобов`язань сторін договору, ціни договору, а також порядку та строків його виконання і відповідальності сторін.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Київський апеляційний суд постановою від 14 лютого 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 27 червня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції як таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, вважав його законним і обґрунтованим та не вбачав підстав для його скасування.

Зокрема, апеляційний суд, пославшись на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 19 березня 2021 року у справі № 724/970/18 та від 19 листопада 2018 року у справі № 372/4949/15, зазначив, що позивач не довів факт погодження усіх істотних умов укладення правочину з ФОП ОСОБА_2 , а також порушення нею зобов`язання за усним договором поставки.

Аргументи учасників справи

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

21 березня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Гугін Д. Ю., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами обох інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди не дослідили всіх обставин справи, неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а також не врахували висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 березня 2024 року в справі № 752/16778/22, від 24 вересня 2020 року в справі № 761/9737/18, від 11 листопада 2020 року в справі № 761/21897/16, від 24 лютого 2021 року в справі № 487/6183/18.

Касаційну скаргу аргументовано тим, що позивач, на підтвердження своїх вимог та існування між сторонами правовідносин з усної домовленості купівлі-продажу будівельних матеріалів та техніки, надав докази, зокрема квитанції про оплату рахунків-фактур на суму 1 011 822,00 грн та вимоги, які надіслані відповідачу щодо поставки товару та повернення коштів. Водночас відповідач, на спростування викладених позивачем обставин, не надав будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт існування між сторонами інших за змістом правовідносин, ніж тих, що заявлені в позові, що є його процесуальним обов`язком.

Також звертає увагу на недобросовісну та непослідовну поведінку відповідача, яка полягає у визнанні нею факту отримання коштів та вимог щодо передання товару і повернення коштів від позивача, а також у відмові повертати кошти позивачу у зв`язку з тим, що між сторонами не було погоджено всіх істотних умов договору. Крім того зазначає, що відповідач за 4 роки не вчинила жодних дій щодо передання товару та не зверталася до позивача з проханням / вимогою погодити істотні умови договору.

Заявник вважає, що позиція відповідача про помилкове отримання 19 платежів від позивача на банківський рахунок ФОП ОСОБА_2 протягом року, а також вимог від позивача щодо поставки товару та повернення коштів, є менш переконливою і вирогідною, ніж позиція позивача, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу товару.

Також заявник не погоджується з висновками судів про те, що позивач не надавав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору поставки будівельних товарів та техніки для здійснення ремонту квартири, зобов`язань сторін договору, ціни, порядку та строків його виконання, а також відповідальності за його невиконання. Вважає, що зазначені підстави для відмови у задоволенні позову є такими, що не відповідають законодавству України та висновкам Верховного Суду. Суди під час застосування частини першої статті 638 ЦК України неправильно визначили істотні умови договору купівлі-продажу.

Крім того, вважає, що суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів».

Доводи інших учасників справи

Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 травня 2024 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Голосіївського районного суду міста Києва.

В ухвалі зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Справа № 752/6588/22 надійшла до Верховного Суду у травні 2025 року

Ухвалою Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 листопада 2025 року справу № 752/6588/22 призначено до судового розгляду.

Ухвалою Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26 листопада 2025 року зазначену справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що у період із 09 жовтня 2020 року до 11 жовтня 2021 року позивач перерахував на користь ФОП ОСОБА_2 грошові кошти на загальну суму у розмірі 1 011 822,00 грн відповідно до таких платіжних доручень:

від 09 жовтня 2020 року № 41864353 - про оплату рахунку-фактури від 09 жовтня 2020 року № 09102020 у сумі 20 300,00 грн;

від 26 жовтня 2020 року № 43098446- про оплату рахунку-фактури від 26 жовтня 2020 року № 26102020-5 у сумі 74 985,00 грн;

від 27 жовтня 2020 року № 0410001 - про оплату рахунку-фактури від 27 жовтня 2020 року № 27102020-1 у сумі 84 050,00 грн;

від 17 грудня 2020 року № 47768877 - про оплату рахунку-фактури від 17 грудня 2020 року № 17112020-1 у сумі 71 500,00 грн;

від 12 лютого 2021 року № 52212583 - про оплату рахунку-фактури від 12 лютого 2021 року № 12122021-1 у сумі 207 500,00 грн;

від 17 лютого 2021 року № 52648539 - про оплату рахунку-фактури від 17 лютого 2021 року № 17022021-3 у сумі 26 200,00 грн;

від 26 лютого 2021 року № 53496484 - про оплату рахунку-фактури від 26 лютого 2021 року № 16022021-3 у сумі 10 480,00 грн;

від 10 березня 2021 року № 54640708 - про оплату рахунку-фактури від 10 березня 2021 року № 10032021-7 у сумі 69 900,00 грн;

від 18 березня 2021 року № 55382423 - про оплату рахунку-фактури від 18 березня 2021 року № 18032021-1 у сумі 65 000,00 грн;

від 09 квітня 2021 року № 57357814 - про оплату рахунку-фактури від 09 квітня 2021 року № 09042021-1 у сумі 107 474,00 грн;

від 13 квітня 2021 року № 57708030 - про оплату рахунку-фактури від 13 квітня 2021 року № 130420021-4 у сумі 85 475,00 грн;

від 17 червня 2021 року № 63908218 - про оплату рахунку-фактури від 17 червня 2021 року № 17062021-2 у сумі 22 094,00 грн;

від 29 червня 2021 року № 64990060 - про оплату рахунку-фактури від 29 червня 2021 року № 29062021-1 у сумі 45 861,00 грн;

від 21 вересня 2021 року № 73166190 - про оплату рахунку-фактури від 21 вересня 2021 року № 21092021-1 у сумі 49 931,00 грн;

від 12 лютого 2021 року № 52212583 - про оплату рахунку-фактури від 12 лютого 2021 року № 12122021-1 у сумі 207 500,00 грн;

від 06 жовтня 2021 року № 74693969 - про оплату рахунку-фактури від 06 жовтня 2021 року № 06102021-1 у сумі 5 760,00 грн;

від 08 жовтня 2021 року № 74986367 - про оплату рахунку-фактури від 08 жовтня 2021 року № 08102021-1 у сумі 28 654,00 грн;

від 18 жовтня 2021 року № 75979980 - про оплату рахунку-фактури від 18 жовтня 2021 року № 18102021-3 у сумі 9 596,00 грн;

від 20 жовтня 2021 року № 76224092 - про оплату рахунку-фактури від 20 жовтня 2021 року № 20102021-1 у сумі 14 212,00 грн;

від 21 жовтня 2021 року № 76358253 - про оплату рахунку-фактури від 21 жовтня 2021 року № 21102021-1 у сумі 12 850,00 грн.

Перерахування вказаних коштів сторони не спростовують.

Зазначені у платіжних дорученнях рахунки-фактури у матеріалах справи відсутні та позивач суду не надав.

24 грудня 2021 року ОСОБА_1 направив на адресу ФОП ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку вимогу про виконання зобов`язання на суму 1 011 822,00 грн, у якій просив поставити товар, оплачений відповідно до рахунків-фактур, у семиденний строк з дня отримання вимоги. Вказану вимогу відповідач отримала 29 грудня 2021 року.

14 січня 2022 року ОСОБА_1 направив на адресу ФОП ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку вимогу про розірвання договірних відносин у зв`язку із невиконанням зобов`язання та повернення грошових коштів у розмірі 1 011 822,00 грн.

06 лютого 2022 року ОСОБА_1 повторно направив на адресу ФОП ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку вимогу про розірвання договірних відносин у зв`язку з невиконанням зобов`язання та повернення грошових коштів у розмірі 1 011 822,00 грн, яка вручена особисто адресату 11 лютого 2022 року.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду

Передаючи справу на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважала, що є підстави для відступу від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2021 року у справі № 724/970/18 та від 19 листопада 2018 року у справі № 372/4949/15..

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду посилається на те, що у справі, що переглядається, предметом розгляду є стягнення грошових коштів у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань, які виникли на підставі усного договору купівлі-продажу будівельних товарів та техніки.

На підтвердження своїх вимог ОСОБА_1 надав суду платіжні доручення щодо оплати рахунків-фактур на ім`я ФОП ОСОБА_2 у період із 09 жовтня 2020 року до 11 жовтня 2021 року на загальну суму у розмірі 1 011 822,00 грн, а також вимогу про виконання зобов`язання та вимоги про розірвання договору купівлі-продажу та повернення грошових коштів.

Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, керувався тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження факту погодження усіх істотних умов усного правочину із ФОП ОСОБА_2 , а також порушення останньою зобов`язання за усним договором, що є його процесуальним обов`язком. Суд визнав, що сам факт наявності платіжних доручень про перерахування ФОП ОСОБА_2 грошових коштів на загальну суму 1 011 822,00 грн, з урахуванням заперечення відповідача проти укладення усного договору між сторонами спору, не може бути єдиною і безумовною підставою для висновку про те, що сторони спору дійшли згоди щодо всіх істотних умов договору поставки будівельних товарів, зобов`язань сторін договору, ціни договору, а також порядку та строків його виконання і відповідальності сторін.

При цьому апеляційний суд посилався на висновки Верховного Суду від 19 березня 2021 року у справі № 724/970/18 та від 19 листопада 2018 року у справі № 372/4949/15.

Звертаючись до Верховного Суду із касаційною скаргою, ОСОБА_1 , як на підставу касаційного оскарження, посилався на неврахування судами висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених, зокрема, у постанові Верховного Суду 20 березня 2024 року в справі № 752/16778/22.

Проаналізувавши висновки Верховного Суду, на які посилався апеляційний суд та на які посилається заявник у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що вони є протилежними, хоча зроблені у подібних правовідносинах.

Так, у справі № 752/16778/22, на яку посилається заявник у касаційній скарзі, предметом спору є розірвання договору поставки басейну, укладений між сторонами в усній формі, та стягнення коштів, сплачених за товар, і 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у зазначеній справі, скасовуючи постанову апеляційного суду про відмову у задоволенні позовних вимог та залишаючи рішення суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, керувався тим, що між сторонами був укладений саме усний договір купівлі-продажу басейну вартістю 3 500,00 євро, як зазначено в квитанції від 10 листопада 2020 року № 0439, на умовах попередньої оплати без визначення строків передання товару покупцю, а не договір поставки, оскільки позивач у цих правовідносинах не виступає суб`єктом підприємницької діяльності, а басейн мав бути встановлений у належному їй домоволодінні. Посилання апеляційного суду та відповідача на те, що позивач не надала суду доказів, що між сторонами існували домовленості саме щодо поставки обладнання для басейну, чи самого басейну, Верховний Суд визнав помилковими, оскільки позивач надала суду квитанцію до прибуткового касового ордера від 10 листопада 2020 року № 0439 про оплату ФОП 3 500,00 євро за басейн, а тому саме відповідач мав би спростовувати доводи позивача та доводити, що між ними склалися інші правовідносини, ніж ті, що заявлені позивачем у позові, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).

Колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду погодилася з наведеними висновками Верховного Суду у подібних правовідносинах.

Крім того, колегія суддів звернула увагу на те, що подібних висновків дійшов Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 23 вересня 2024 року у справі № 442/7428/22.

Однак у справах № 724/970/18 та № 372/4949/15, на які посилається апеляційний суд, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов протилежного висновку.

Так, у справі № 724/970/18 предметом спору було стягнення боргу за усним договором поставки товару. Верховний Суд погодився з висновком суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог, зазначивши про те, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт погодження усіх істотних умов укладення правочину із відповідачем, а також порушення нею зобов`язання за усним договором поставки, що є її процесуальним обов`язком. Крім цього, суд зазначив, що відповідно до пункту 3 частини першої статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Подібний за змістом висновок викладено у постанові Верховного Суду від 19 листопада 2018 року в справі № 372/4949/15.

Враховуючи наведене, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про наявність правових підстав для передання справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у зв`язку з необхідністю відступити від висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 березня 2021 року у справі № 724/970/18 та від 19 листопада 2018 року у справі № 372/4949/15.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Вивчивши матеріали справи, Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду не знаходить підстав для прийняття справи до свого розгляду.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, є судом, який не встановлений законом.

Так, відступ від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах - це сукупність підстав, які зумовлюють необхідність повністю або частково відмовитися від попереднього висновку щодо певного питання на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм з метою усунення вад попереднього рішення чи групи рішень (їхня неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість), що пов`язано зі зміною суспільних відносин та усунення суперечностей між принципом правової визначеності та концепцією «живого права» (динамічного тлумачення права) як складовими верховенства права.

Отже, необхідність відступу від правових висновків Верховного Суду повинна мати тільки важливі підстави, реальне підґрунтя, суд не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності вагомої для цього причини, а метою відступу може слугувати виправлення лише тих суперечностей (помилок), що мають фундаментальне значення для правозастосування.

Тлумачення частини другої статті 403 ЦПК України свідчить про те, що на розгляд об`єднаної палати може бути передана справа, якщо в аналогічній (подібній) справі викладено інший висновок щодо застосування норми права. Подібність правовідносин в іншій аналогічній справі визначається за їхніми елементами: суб`єктами, об`єктами та змістом (правами й обов`язками суб`єктів правовідносин).

В ухвалі суду про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зазначається про необхідність відступу щодо застосування статей 389, 394 ЦПК України у подібних правовідносинах, викладених у судових рішеннях Верховного Суду у складі колегії суддів різних судових палат Касаційного цивільного суду, вважаючи що судом касаційної інстанції по-різному застосовано норми права у подібних правовідносинах, із наведенням мотивів своєї позиції.

Алгоритм з`ясування подібності правовідносин у судових рішеннях суду касаційної інстанції викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц, від 30 січня 2019 року у справі № 706/1272/ 14-ц та інших.

Велика Палата Верховного Суду виходить з того, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (див., зокрема, пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 у справі № 910/719/19, пункт 60 постанови від 23 червня 2020 року у справі № 696/1693/15-ц).

Разом із тим, у справі, яка переглядається, та у справах, в якій ухвалено судові рішення, від висновків яких пропонується відступити, наявні різні фактичні обставини, хоча правове регулювання однакове. Отже, немає подібності правовідносин.

Колегія суддів посилається виключно на наявність різних підходів у практиці суду касаційної інстанції під час вирішення спорів про стягнення грошових коштів у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язань, які виникли на підставі усного договору. Проте наведені справи, в яких ухвалені судові рішення, від яких пропонується відступити, та справа, рішення в якої переглядається, пов`язанні з укладеними договорами в усній формі, та доведеністю підстав для висновку про узгодження між сторонами істотних умов договорів.

Повернення об`єднаною палатою справи колегії суддів для її розгляду з підстав неподібних правовідносин, різних фактичних обставин справи є сталою практикою касаційних судів у складі Верховного Суду (див., зокрема: ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного господарського суду від 29 лютого 2024 року у справі № 907/825/22, ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати касаційного адміністративного суду від 04 квітня 2024 року у справі № 420/3179/22 та інші).

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет (об`єкт) для розгляду справи об`єднаною палатою, оскільки розгляд судом справи, в якій відсутній функціонал (компетенційні повноваження) для об`єднаної палати, не відповідатиме критерію суду, встановленого законом.

Керуючись статтями 403, 404, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Повернути справу № 752/6588/22на розгляд колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. І. Грушицький
А. Ю. Зайцев
В. І. Крат
Д. Д. Луспеник Є. В. Синельников
І. М. Фаловська