ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Триполець В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення від сплати аліментів

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 06 червня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

24 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про звільнення від сплати аліментів. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що сторони перебували у шлюбі з 30.04.2011 року по 27.11.2023 року. Під час шлюбу у них народились двоє синів: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 19 червня 2024 року рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська по цивільній справі № 202/2300/24 було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/6 (однієї шостої) частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісяця, починаючи стягнення з 09 лютого 2024 року, і до досягнення дітьми повноліття. Станом на 10 грудня 2024 року, згідно розрахунку, наданому державним виконавцем від 10.12.2024 року заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів складає 33 904,59 грн. Позивач вважає, що розрахунок заборгованості підлягає перерахунку, оскільки 3-4 дні на тиждень діти перебувають на утримані у матері і проживають у неї за її місцем мешкання. Саме вона несе витрати на їх утримання, які складаються з продуктів харчування, ліків, одягу, тощо. За період з 02 лютого 2024 року по вересень 2024 року ОСОБА_1 витратила за утримання дітей 33 515 грн., які просила державного виконавця врахувати, як аліменти. Разом з тим, державним виконавцем таку заяву залишено без задоволення, оскільки ОСОБА_7 не визнав такі витрати аліментами. З урахуванням наведеного, просить звільнити ОСОБА_1 , від сплати заборгованості по аліментам на утримання малолітніх ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які призначені до стягнення на користь ОСОБА_2 рішенням суду по справі № 202/2300/24 в розмірі 33 515 (тридцять три тисячі п`ятсот п`ятнадцять ) грн. (том 1 а.с.1-8).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 06 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення від сплати аліментів задоволено.

Зараховано суму в розмірі 33 515 грн. (тридцять три тисячі п`ятсот п`ятнадцять гривень), витрачених ОСОБА_1 в період з 02 лютого 2024 року по вересень 2024 року на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в рахунок сплати аліментів за рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 19.06.2024 р. по справі № 202/2300/24 (том 2 а.с.108-111).

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 , звернувся із апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не дослідив питання наявності домовленості між сторонами щодо можливості зарахування витрат ОСОБА_1 як аліментних платежів. Зазначає, що апелянт не мав можливості впливати на те, що саме купувала позивачка для дітей, чи були ці покупки необхідними, чи відповідала їх вартість реальним потребам дітей. Водночас суд зарахував ці витрати як виконання аліментних зобов`язань, позбавивши апелянта права самостійно визначати на що саме мають бути витрачені аліменти. Наполягає на дотриманні встановленого законом порядку виконання аліментних зобов`язань, який гарантує стабільне та передбачуване фінансування потреб дітей (том 2 а.с.153-162).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду слід скасувати, задовольнивши апеляційну скаргу.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 30 квітня 2011 року. Від шлюбу мають двох малолітніх дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 27.11.2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 червня 2024 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/6 (однієї шостої) частини заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку на кожну дитину щомісяця, починаючи стягнення з 09 лютого 2024 року, і до досягнення дітьми повноліття.

Державним виконавцем Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Берковською М. 10 жовтня 2024 року було відкрито виконавче провадження ВП № 76265333, про що винесена відповідна постанова.

Діти після розірвання шлюбу за погодженням з батьком періодично (3-4 дня на тиждень) мешкають у матері.

Питання про визначення місця проживання дітей вирішується у судовому порядку (справа № 202/7806/24).

Згідно довідки-розрахунку державного виконавця Берковської М. у виконавчому провадженні № 76265333 за ОСОБА_1 станом на 10.12.2024 року наявна заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 33904,59 грн.

Відповідно до наданих до суду квитанцій та виписки з банківського рахунку ОСОБА_1 з лютого по грудень 2024 року несла витрати по придбанню для дітей продуктів харчування, ліків, предметів одягу, канцелярії тощо. Загальна сума витрат становить 33 515 грн..

Сторони вказані обставини в судовому засіданні не заперечували.

Листом начальника Індустріального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства (м. Одеса) № 79166 від 01.11.2024 року повідомлено ОСОБА_1 про те, що надані нею чеки не можуть бути враховані виконавцем при розрахунку заборгованості по сплаті аліментів, оскільки ОСОБА_2 не визнає такі витрати аліментами. Також повідомлено, що відповідно до ч.8 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що у разі, коли мати, з якою діти також мешкають періодично, утримує їх напряму (надає все необхідне, купує продукти харчування, ліки, одяг тощо), а при цьому ще й змушена платити аліменти, це може бути подвійним навантаженням, що порушує баланс рівності та не відповідає принципу справедливості. Крім того, сторони не заперечували той факт, що діти мешкають по черзі як з матір`ю так і з батьком, а також враховуючи, що відповідач не заперечував проти розміру витрачених на дітей коштів, зазначеної у позові, тому суд першої інстанції вважав за необхідне зарахувати суму в розмірі 33 515 грн. в рахунок сплати аліментів за рішенням суду по справі № 202/2300/24.

Однак, із вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів не погоджується, виходячи з наступного.

Відповідно до частин першої, другої, статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Так, статтею 51 Конституції України встановлено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Конвенцією про права дитини закріплено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року суд, у випадках передбачених ст. 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам.

З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

Верховний Суд у постановах від 18 січня 2018 року по справі №706/136/16-ц, від 25 червня 2018 року у справі №753/23672/16-ц та від 27 лютого 2019 року у справі №307/1186/17 дійшов висновку про те, що платник аліментів може бути звільнений за рішенням суду від сплати заборгованості за аліментами, у разі якщо доведе суду наявність тяжкої хвороби або іншої обставини, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності, враховуючи права дітей, в інтересах яких були стягнуті аліменти за якими утворилась заборгованість, приймаючи до уваги, що стягнуті судом з позивачки аліменти є власністю синів, хоча і були присуджені на користь батька - відповідача ОСОБА_2 , колегія суддів приходить до висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у відповідності до вимог ст. 197 СК України, які б підтверджували неможливість нею сплачувати аліменти, у зв`язку із чим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 , витрачаючи кошти на дітей під час їхнього перебування з нею, виконує свій загальний батьківський обов`язок щодо утримання дітей. Ці витрати не звільняють її від сплати аліментів у встановленому судом розмірі та не можуть автоматично вважатися виконанням її аліментних зобов`язань, встановлених рішенням суду по справі № 202/2300/24. Крім того, вказане рішення є чинним: не переглядалось судом першої інстанції та не оскаржувалось позивачем в апеляційному порядку. Аліментні зобов`язання мають виконуватися у спосіб, визначений рішенням суду або за домовленістю сторін, а такі витрати мають бути попередньо узгоджені між сторонами або визначені відповідним рішенням суду. Суд не може скасувати чи зарахувати аліменти лише на підставі витрат одного з батьків на утримання дітей, якщо ці витрати не були погоджені сторонами або затверджені окремим рішенням суду.

Обставини, на які посилається ОСОБА_1 , через які виникла заборгованість, не є обставинами, що мають істотне значення.

З урахуванням наведеного вище, позивачем не доведено наявність підстав для звільнення її від сплати заборгованості за аліментами.

Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч.4 ст. 263 ЦПК України).

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що зазначені позивачем обставини не доведені доказами, а відтак позивачем, не доведено наявності істотних обставин, що є обов`язковою умовою для звільнення від сплати аліментів за ч. 2 ст.197 СК України.

З огляду на вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги про те, що рішення суду першої інстанції, постановлено з порушенням норм матеріального права та з неповним з`ясуванням обставин є обґрунтованими.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищезазначеного оскаржуване судове рішення слід скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 06 червня 2025 року - скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Індустріальний відділ державної виконавчої служби у місті Дніпро Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення від сплати аліментів - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року.

Судді: