Справа № 134/1831/25
Провадження № 22-ц/801/670/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Л. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 рокуСправа № 134/1831/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Стадника І. М.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Спільного підприємства «Колгоспний ринок», в інтересах якого діє адвокат Заєць Богдан Васильович, на ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 13 січня 2026 року, постановлену під головуванням судді Швець Л. В. в селищі Крижопіль Вінницької області,

у цивільній справі № 134/1831/25 за позовом ОСОБА_1 до Спільного підприємства «Колгоспний ринок» про витребування майна із чужого незаконного володіння, третя особа: Крижопільське районне споживче товариство,

встановив:

Короткий зміст вимог

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд із позовом до Спільного підприємства «Колгоспний ринок», з участю третьої особи: Крижопільське районне споживче товариство про витребування майна із чужого незаконного володіння у Спільного підприємства «Колгоспний ринок» нерухоме майно нежитлову будівлю м`ясного павільйону та 39/50 часток молочного павільйону.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 13 січня 2026 року за заявою представника позивача на підставі п.5 ч.1 ст. 257 ЦПК України позовну заяву залишено без розгляду. Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2025 року у цивільній справі № 134/1831/25 у вигляді накладення арешту на: нежитлову будівлю м`ясного павільйону (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; 39/50 часток молочного павільйону (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 19), яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , які належать Спільному підприємству «Колгоспний ринок», .

Суд зазначив, що 13 січня 2026 року через систему «Електронний суд» від представника позивача адвоката Тетева-Родюк І.О. надійшла заява про залишення позову ОСОБА_1 без розгляду. Судом наголошено, що залишення позову без розгляду не порушує права на справедливий суд та доступ до правосуддя, а у разі подання позивачем відповідної заяви суд зобов`язаний ухвалити таке рішення.

Вказано, що ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2025 року було застосовано заходи забезпечення позову накладено арешт на об`єкти нерухомого майна, що належать СП «Колгоспний ринок». Відповідно до ст. 158 ЦПК України та роз`яснень Верховний Суд України (постанова Пленуму № 9 від 22.12.2006), заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і підлягають скасуванню, зокрема у разі залишення позову без розгляду.

З огляду на подану представником позивача заяву, суд дійшов висновку про необхідність залишити позов без розгляду та скасувати раніше застосовані заходи забезпечення позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У січні 2026 року представник відповідача СП «Колгоспний ринок» - адвокат Заєць Б. В., не погоджуючись з ухвалою суду, подав апеляційну скаргу, оскільки вважає її такою, що постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

За наслідками розгляду апеляційної скарги просить суд скасувати оскаржувану ухвалу суду, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 28 січня 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Стадник І. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 лютого 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, витребувано з суду першої інстанції матеріали справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 18 лютого 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду на 03 березня 2026 року з повідомленням сторін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2026 року задоволено клопотання представника відповідача СП «Колгоспний ринок» - адвоката Заєць Б. В.. про участь у судовому засіданні у режимі відеоконференції з використанням власних технічних засобів.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції безпідставно залишив позов без розгляду, чим, на думку скаржника, порушив права та інтереси відповідача, оскільки останній був позбавлений можливості отримати судовий захист та вирішення спору по суті.

Зазначає, що 13.01.2026 представник відповідача подав до суду заяву про внесення його даних до відомостей про учасника справи для надання доступу до електронної справи, залучення його як учасника процесу, надання можливості ознайомитися з матеріалами справи та відкладення розгляду. Водночас у цей же день позивач подала заяву про залишення позову без розгляду, яку суд невідкладно розглянув, не надавши представнику відповідача та третій особі можливості висловити свої пояснення чи заперечення. При цьому відповідач не був повідомлений про подання такої заяви.

Скаржник посилається на ч. 3 ст. 257 ЦПК України, відповідно до якої в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть вирішуватися питання про розподіл судових витрат та повернення судового збору, що, на його переконання, безпосередньо стосується прав та обов`язків відповідача.

Також апелянт вважає, що внаслідок ухвалення оскаржуваної ухвали було порушено гарантії права на справедливий суд, передбачені ст. 6 Європейський суд з прав людини Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки відповідача фактично було позбавлено можливості реалізувати своє право на участь у розгляді справи та на доступ до правосуддя.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

Представник позивача ОСОБА_1 адвокат Тетева-Родюк І. О. на адресу суду направила відзив, в якому заперечив аргументи представника відповідача, викладені в апеляційній скарзі, вказавши, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про залишення позовної заяви без розгляду, просила суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду без змін. Також, просила стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 18 600,00 грн.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Представник відповідача адвокат Заєць Б. В. апеляційну скаргу підтримав та просить задовольнити повністю.

Представник позивача - адвокат Тетева-Родюк І. О. заперечує проти доводів апеляційної скарги посилаючись на їх безпідставність та законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції. Підтримала доводи свого відзиву на апеляційну скаргу.

Третя особа Крижопільське районне споживче товариство повідомлене в установленому законом порядку про дату, час і місце судового засідання, до суду не з`явились, що відповідно до частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Позиція суду апеляційної інстанції

Апеляційний суд у складі судової колегії, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Відповідно до частин першої, другої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Згідно з вимогами частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Судом установлено, що у листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Спільного підприємства «Колгоспний ринок», за участю третьої особи Крижопільського районного споживчого товариства, про витребування з чужого незаконного володіння нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі м`ясного павільйону та 39/50 часток молочного павільйону.

13 січня 2026 року через підсистему «Електронний суд» представник позивачки адвокат Тетева-Родюк І. О. подала заяву про залишення позовної заяви без розгляду, в якій, посилаючись на ст. 257 ЦПК України, просила суд залишити позов без розгляду, а також скасувати заходи забезпечення позову.

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції, керуючись пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України, виходив із того, що подання позивачем заяви про залишення позову без розгляду до початку розгляду справи по суті є самостійною та безумовною підставою для ухвалення відповідного процесуального рішення. При цьому суд дійшов висновку, що таке процесуальне рішення не порушує права на справедливий суд та доступ до правосуддя, оскільки реалізується в межах диспозитивних повноважень сторони.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.

За положеннями ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності та диспозитивності. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених ст.ст. 43, 49 ЦПК України, і повинні здійснювати їх добросовісно (ч. 1 ст. 44 ЦПК України).

За змістом ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням або невчиненням нею процесуальних дій.

Підстави залишення позову без розгляду визначені ст. 257 ЦПК України.

Згідно з п. 5 ч.1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі №683/1861/19 від 03 лютого 2023 року звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.

Також судом установлено, що ухвалою Крижопільського районного суду Вінницької області від 18 листопада 2025 року було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на зазначені об`єкти нерухомого майна, які належать Спільному підприємству «Колгоспний ринок».

Відповідно до частин дев`ятої та десятої статті 158 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду суд зобов`язаний зазначити у відповідному процесуальному рішенні про скасування заходів забезпечення позову, при цьому такі заходи зберігають дію до набрання законної сили відповідною ухвалою. Згідно з частиною першою статті 158 ЦПК України суд має право скасувати заходи забезпечення позову як з власної ініціативи, так і за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснено, що заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і підлягають скасуванню, зокрема, у разі коли потреба в них відпала або змінилися обставини, що зумовили їх застосування.

Оскільки залишення позову без розгляду свідчить про припинення подальшого судового розгляду спору по суті, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про необхідність скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою від 18 листопада 2025 року у цивільній справі № 134/1831/25, як таких, що втратили своє процесуальне призначення.

Доводи апеляційної скарги про нібито порушення прав та законних інтересів відповідача, а також про фактичне позбавлення його можливості отримати судовий захист та вирішення спору по суті у разі залишення позову без розгляду, не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Насамперед, відповідно до положень п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд зобов`язаний постановити ухвалу про залишення позову без розгляду у разі, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав відповідну заяву.

Вказана норма має імперативний характер та не надає суду жодної дискреції щодо оцінки доцільності або погодження інших учасників процесу із волевиявленням позивача. Таким чином, залишення позову без розгляду не є проявом свавілля суду чи відмовою у правосудді, а є прямим наслідком реалізації законного процесуального права позивача.

Згідно із п. 5 ч. 3 ст.2 ЦПК України однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства є диспозитивність. Дії та воля сторони цивільного процесу фактично визначає спрямованість процесуальної діяльності суду та її результати.

Закріплене за позивачем право на подання заяви про залишення позову без розгляду є абсолютним і не залежить від думки інших учасників процесу. Сторони вільні розпоряджатися своїми правами на власний розсуд. Суд зобов`язаний залишити подану заяву без розгляду, якщо позивач звернувся з таким клопотанням (постанова Верховного Суду від 10 квітня 2020 року у справі № 548/2531/18, від 05 жовтня 2021 року у справі №308/13199/17, від 04 квітня 2022 у справі № 441/1609/19).

З огляду на встановлені обставини, а саме подання представником позивача заяви про залишення позову без розгляду до початку розгляду справи по суті, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого та правомірного висновку про наявність передбачених законом підстав для залишення позовної заяви без розгляду.

Принцип диспозитивності цивільного судочинства, закріплений у ст. 12 та ст. 13 ЦПК України, передбачає, що саме сторони визначають предмет і межі судового розгляду та розпоряджаються своїми матеріальними й процесуальними правами на власний розсуд.

Звернення до суду з позовом є правом, а не обов`язком особи, і відповідно відмова від подальшого підтримання позову шляхом подання заяви про залишення його без розгляду є формою реалізації цього права. Таке право позивача є безумовним і не залежить від позиції відповідача або інших учасників процесу. Верховний Суд у численних правових висновках підтвердив, що подання заяви про залишення позову без розгляду є виключно волевиявленням позивача і не потребує погодження чи згоди відповідача.

Посилання апелянта на те, що 13.01.2026 представник відповідача подав заяву про надання доступу до електронної справи, внесення його до відомостей про учасника справи та відкладення розгляду, не спростовує законності оскаржуваної ухвали.

Подання таких клопотань саме по собі не створює для суду обов`язку продовжувати розгляд справи за відсутності предмета судового розгляду, якщо позивач реалізував своє право на залишення позову без розгляду до початку розгляду справи по суті. Від моменту подання відповідної заяви позивачем відпадає необхідність у вчиненні будь-яких подальших процесуальних дій, спрямованих на розгляд спору по суті.

Твердження про те, що суд повинен був надати відповідачу та третій особі можливість висловити заперечення щодо заяви позивача, є необґрунтованими, оскільки процесуальний закон не передбачає з`ясування думки інших учасників у випадку подання заяви, передбаченої п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України. Залишення позову без розгляду в цьому випадку є наслідком виключно волевиявлення позивача, а не результатом оцінки доказів чи правової позиції сторін.

Щодо посилань на ч. 3 ст. 257 ЦПК України, слід зазначити, що можливість вирішення в ухвалі питання про розподіл судових витрат або повернення судового збору не впливає на суть заяви про залишення позову без розгляду у спорі щодо прав та обов`язків сторін по суті позовних вимог. Такі питання мають похідний, процесуальний характер і не свідчать про необхідність розгляду заяви позивача з обов`язковим заслуховуванням позиції відповідача щодо самої можливості залишення позову без розгляду.

Крім того, залишення позову без розгляду не вирішує спір по суті і не позбавляє сторони права на захист. Позивач зберігає можливість повторного звернення до суду з таким самим позовом за наявності передбачених законом підстав. Водночас відповідач не позбавлений права на захист своїх інтересів і може реалізувати їх шляхом подання зустрічного або самостійного позову.

Отже, твердження апелянта про нібито обмеження доступу до правосуддя є безпідставними.

Посилання апелянта на порушення гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також є необґрунтованими. Право на справедливий суд, гарантоване Конвенцією та практикою Європейський суд з прав людини, не означає обов`язку держави забезпечити розгляд справи по суті всупереч волевиявленню позивача, який ініціював судовий процес. Доступ до суду передбачає можливість звернутися за захистом, а не примусове продовження розгляду спору за відсутності волі особи, яка цей спір порушила.

Враховуючи викладене, оскаржувана ухвала постановлена з додержанням норм процесуального права, принципів диспозитивності та змагальності цивільного судочинства і не порушує прав відповідача на доступ до правосуддя та справедливий судовий розгляд.

Доводи апеляційної скарги, зведені до незгоди з наслідками реалізації позивачем свого процесуального права, не свідчать про незаконність чи необґрунтованість рішення суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги не є суттєвими, тому не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати сплачені у якості судового збору слід залишити за заявником.

Щодо стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, суд дійшов до такого висновку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить стягнути з СП «Колгоспний ринок» витрати на оплату професійної правничої допомоги в суді апеляційної інстанції у розмірі 18 600 грн, понесені за складання відзиву на апеляційну скаргу.

Виходячи з положень статті 137 ЦПК України, принципів диспозитивності та змагальності процесу, при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу суд має надати оцінку виключно тим обставинам щодо яких інша сторона процесу має заперечення.

Зазначене узгоджується з нормами процесуального права та практикою Великої Палати Верховного Суду, викладеною у додаткових постановах: від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19; від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19, провадження № 12-94гс20; у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19.

Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу.

Згідно з статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 03 листопада 2023 року у справі №914/2355/21 висловлено правову позицію, за якою суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з принципу пропорційності та критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру, з урахуванням конкретних обставин справи та доводів сторін.

Згідно з указаними правовими позиціями, суд не пов`язаний безумовно умовами договору про надання правової допомоги, укладеного між клієнтом та адвокатом, у частині визначеного сторонами розміру гонорару, оскільки при вирішенні питання про його компенсацію за рахунок іншої сторони спору суд зобов`язаний перевірити співмірність таких витрат із критеріями, визначеними процесуальним законом, та забезпечити дотримання принципів справедливості, пропорційності та верховенства права.

Із матеріалів справи вбачається, що на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником ОСОБА_1 адвокатом Тетева-Родюк І.О. подано договір про надання правової допомоги від 03 лютого 2026 року, відповідно до якого сторони погодили фіксований розмір гонорару у сумі 16 800,00 грн. Водночас до суду заявлено до стягнення 18 600 грн витрат за складання відзиву на апеляційну скаргу.

Разом з тим, поданий договір сам по собі не є безумовною підставою для стягнення повної суми гонорару з іншої сторони спору. Суд зобов`язаний оцінити, чи є такі витрати дійсними (тобто фактично понесеними або такими, що підлягають сплаті), необхідними саме для забезпечення захисту прав сторони в апеляційному провадженні та розумними за своїм розміром з огляду на конкретні обставини справи.

Колегія суддів враховує, що в суді апеляційної інстанції адвокатом було підготовлено та подано відзив на апеляційну скаргу без заявлення нових самостійних вимог, без подання додаткових доказів, без участі у значній кількості судових засідань чи вчинення інших складних процесуальних дій. Зміст поданого відзиву свідчить про виклад правової позиції щодо доводів апеляційної скарги, які переважно зводилися до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції.

Сама справа не відзначається підвищеною складністю з правової точки зору, не містить значного обсягу доказового матеріалу, не потребувала проведення експертиз чи застосування складних правових конструкцій.

Оцінюючи заявлену до стягнення суму з позицій принципу пропорційності, закріпленого у статті 11 ЦПК України, суд також бере до уваги співвідношення розміру заявлених витрат до ціни позову та значення справи для сторін. Стягнення витрат у повному обсязі у розмірі 18 600 грн за підготовку одного процесуального документа фактично створило б для відповідача надмірний фінансовий тягар, який не відповідає балансу приватних інтересів сторін та не узгоджується з завданням цивільного судочинства щодо справедливого й ефективного вирішення спору.

Суд також враховує, що критерій розумності передбачає співвіднесення розміру гонорару з витратами на аналогічні послуги з урахуванням обсягу фактично виконаної роботи та часу, необхідного для її виконання. З огляду на характер підготовленого відзиву, його обсяг та відсутність особливо складних правових питань, заявлена сума витрат є завищеною щодо іншої сторони спору.

Таким чином, беручи до уваги: відсутність підвищеної складності справи в апеляційному провадженні; обмежений обсяг фактично наданих адвокатських послуг; відсутність необхідності вчинення додаткових процесуальних дій, окрім складання відзиву; принцип пропорційності та необхідність забезпечення розумного балансу між інтересами сторін та правові висновки Верховного Суду щодо критеріїв реальності та розумності витрат, колегія суддів приходить до висновку, що заявлений до стягнення розмір витрат на оплату послуг адвоката є неспівмірним зі складністю справи та обсягом наданих послуг, не відповідає критерію розумності та у разі його повного відшкодування призвів би до покладення на відповідача надмірного та непропорційного фінансового тягаря.

З огляду на викладене, апеляційний суд вважає співмірною та обґрунтованою компенсацію витрат позивача на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 5 000,00 грн, що відповідає фактичному обсягу наданих послуг, критеріям реальності та розумності витрат, а також принципу справедливого розподілу судових витрат між сторонами.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381 384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Спільного підприємства «Колгоспний ринок», в інтересах якого діє адвокат Заєць Богдан Васильович, залишити без задоволення.

Ухвалу Крижопільського районного суду Вінницької області від 13 січня 2026 року залишити без змін.

Стягнути з Спільного підприємства «Колгоспний ринок» на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати в суді апеляційної інстанції на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000,00 грн. (п`ять тисяч гривень 00 коп.).

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 05 березня 2026 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. М. Стадник