ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Макарова М.О., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 07 липня 2025 року

у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Правекс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2024 року Акціонерне товариство «Правекс Банк» (далі АТ «Правекс Банк», Банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 11 лютого 2021 року між АТ «Правекс Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 522RPUA210420001, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 110 000,00 грн., строком до 10 лютого 2026 року.

Відповідно до пункту 2 особливої частини кредитного договору цільове призначення (мета) кредиту на споживчі цілі.

Відповідно до пункту 5 особливої частини кредитного договору кредит видається позичальнику в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок, а саме № НОМЕР_1 .

Пунктом 3.1 особливої частини кредитного договору визначено, що дата щомісячних платежів за кредитним договором, в тому числі сплати процентів до 11 числа кожного місяця.

Відповідно до пункту 4.2 загальної частини кредитного договору позичальник зобов`язується погашати заборгованість за кредитом щомісяця в строки, вказані в пункті 3.1 особливої частини кредитного договору, шляхом внесення грошових коштів, вказаних у колонці «Погашення основної суми кредиту» графіку платежів за договором, що вказаний у таблиці обчислення загальної вартості кредиту, а також в дату повернення кредиту, зазначену в пункті з особливої частини першого кредитного договору, на поточний рахунок позичальника, зазначений в пункті 5 особливої частини першого кредитного договору, та доручає Банку здійснювати договірне списання відповідної суми грошових коштів, вказаних у колонці «Погашення основної суми кредиту» графіку платежів за договором, що вказаний у таблиці обчислення загальної вартості кредиту, з зазначеного поточного рахунку позичальника в рахунок погашення заборгованості за кредитом (договірне списання).

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику кредит у розмірі, відповідно до умов договору. За заявою позичальника від 11 лютого 2021 року АТ «Правекс Банк» перерахував кредитні кошти на рахунок № НОМЕР_1 .

Оскільки позичальник порушив умови кредитного договору, внаслідок чого станом на 10 жовтня 2024 року за відповідачем ОСОБА_1 наявна кредитна заборгованість в розмірі 140 965,92 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 93 646,11 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 47 319,81 грн.

Ураховуючи викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачів у солідарному порядку на його користь заборгованість за кредитним договором № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року станом на 10 жовтня 2024 року в розмірі 140 965,92 грн. та судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 2 422,40 грн.

Рішенням Соборного районного суду міста Дніпра від 07 липня 2025 року позовні вимоги АТ «Правекс Банк» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Правекс Банк» заборгованість за кредитним договором № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року станом на 10 жовтня 2024 року в розмірі 140 965,92 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 93 646,11 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 47 319,81 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення заборгованості з ОСОБА_2 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У поданій 05 серпня 2025 року апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог АТ «Правекс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Апеляційна скарга обґрунтовувалась тим, що справу розглянуто судом першої інстанції за відсутності заявника, без належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Вказував, що на момент укладення кредитного договору, а саме 11 лютого 2021 року, він набув статусу військовослужбовця, що підтверджується довідкою військової частини НОМЕР_2 від 02 березня 2025 року № 2087 про те, що ОСОБА_1 з 26 листопада 2020 року перебуває на військовій службі, а тому на нього поширюються пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Інша вимога апеляційної скарги заявником зводилась до того, що наданий позивачем розрахунок заборгованості сам по собі не може бути належним та допустимим доказом наявності боргу та його розміру.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення, через те, що обставини якими апелянт обґрунтовував свої апеляційні вимоги не підтверджені в результаті розгляду цього спору та доводи наведені в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідками про отримання документів в Електронному суді.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи те, що рішення суду оскаржено в частині задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , в іншій частині рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 07 липня 2025 року щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_2 перегляду в апеляційному порядку не підлягає.

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом першої інстанції за його відсутності, без належного його повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

Зазначає, що він не отримував від суду жодних листів, судових повісток, копії позовної заяви разом з додатками до неї та не знав про сам факт ухвалення оскаржуваного рішення.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями.

Відповідно до частини п`ятої статті 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно.

Судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Стороні чи її представникові за їхньою згодою можуть бути видані судові повістки для вручення відповідним учасникам судового процесу. Судова повістка може бути вручена безпосередньо в суді, а у разі відкладення розгляду справи про дату, час і місце наступного засідання може бути повідомлено під розписку (частина шоста статті 128 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України (у редакції, чинній на момент розгляду справи судом апеляційної інстанції) днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою Соборного районного суду міста Дніпра від 28 лютого 2025 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи про суті на 04 березня 2025 року (а.с.74).

Згідно протоколу судового засідання від 04 березня 2015 року слухання справи відкладено на 10 квітня 2025 року у зв`язку з неявкою відповідачів (а.с.78).

Згідно довідки від 10 квітня 2025 року слухання справи відкладено на 07 липня 2025 року (а.с.111).

Проте, матеріали справи не містять доказів вручення відповідачу ОСОБА_1 судових повісток про призначення справи до розгляду в порядку визначеному ЦПК України.

Наявна в матеріалах справи довідка про доставку відповідачу смс-повідомлень про призначення судового засідання на 07 липня 2025 року (а.с.118), не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2019 року у справі № 201/6092/17 (провадження № 61-48215св18) вказано, що: «у матеріалах справи міститься довідка про доставку SMS (а.с.114), згідно якої ОСОБА_5 було доставлено SMS-повідомлення про судове засідання, призначене на 25 липня 2018 року на 12 год 25 хв. Проте ця довідка не може вважатися доказом належного повідомлення про дату, час і місце судового засідання, оскільки згідно пункту 2 Порядку надсилання учасникам судового процесу (кримінального провадження) текстів судових повісток у вигляді SMS-повідомлень, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України від 01 червня 2013 року № 73, текст судової повістки може бути надісланий судом Учаснику SMS-повідомленням лише після подання ним до суду заявки про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. Така заявка оформляється безпосередньо в суді або шляхом роздруковування та заповнення Учасником форми, яка розміщена на офіційному веб-порталі судової влади України. У матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_5 про намір отримання судової повістки в електронному вигляді за допомогою SMS-повідомлення. За таких обставин не можна вважати, що апеляційний суд належним чином повідомив ОСОБА_5 про дату, час і місце судового засідання».

Оскільки наявний в матеріалах справи бланк заяви про отримання судової повістки в електронній формі за допомогою SMS-повідомленням не містить підпису відповідача, тому не можна вважати, що суд першої інстанції належним чином повідомив відповідача про дату, час і місце судового засідання шляхом направлення смс-повідомлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 289/2207/17 (провадження № 14-506цс19) вказано, що: «відповідно до вимог статті 224 ЦПК України (у редакції, чинній на момент ухвалення оскаржуваного судового рішення) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Повідомлення сторін про час та місце розгляду справи проводиться відповідно до вимог статей 74, 75, 76 ЦПК України. Якщо ж в матеріалах справи немає доказів інформування відповідача про час та місце розгляду справи, то він не може вважатися повідомленим належним чином. У цих випадках не буде підстав для заочного розгляду цивільної справи».

Відтак відповідач у справі був позбавлений можливості належним чином надати свої заперечення чи докази у суді першої інстанції.

Розгляд справи за відсутності учасника, щодо якого немає відомостей про його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, є порушенням статті 6 Конвенції про права особи на справедливий судовий розгляд та статей 8, 128-130, 372 ЦПК України, які передбачають, що ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, врегульовують порядок повідомлення учасників справи про дату судового засідання та наслідки неявки в судове засідання.

Крім того, у пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та розгляду справи за відсутності відповідача ОСОБА_1 без обов`язкового належного повідомлення його про дату, час і місце розгляду справи, у зв`язку з чим скасовує рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 07 липня 2025 року на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України та ухвалює нове рішення по суті позовних вимог.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що 11 лютого 2021 року між АТ «Правекс Банк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № 522RPUA210420001, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит в розмірі 110 000,00 грн., строком до 10 лютого 2026 року (а.с.33-39).

11 лютого 2021 року між АТ «Правекс Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про внесення змін та доповнень до кредитного договору № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року, який стосується відсоткової ставки, зазначеної у пункті 1.8 розділу 1 «Предмет договору».

Відповідно до пункту 4.1 кредитного договору кредит видається позичальнику в безготівковій формі шляхом перерахування кредитних коштів на поточний рахунок, зазначений в пункті 5 особливої частини договору, після виконання позичальником усіх умов, визначених в пункті 2.1 договору.

Відповідно до додатку № 1 до договору кредиту № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, згідно якого зазначено детально строк погашення кредиту 60 місяців, загальна вартість кредиту 185 205,80 грн., щомісячний платіж позичальника становить 2 796,38 грн., крім перших трьох місяців платіж за якими складає 1 833,33 грн. та останнього місяця платіж за яким складає 2 919,52 грн. (а.с.30).

Кредитор надав кошти на споживчі цілі на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання у користування позичальнику кредит в розмірі 110 000,00 грн., що підтверджується меморіальним ордером № 309713842 від 11 лютого 2021 року (а.с.24).

Відповідно до пункту 4 особливої частини кредитного договору за користування кредитом позичальник сплачує Банку відсотки за процентною ставкою 18,99 %. У разі настання відкладальної обставини, передбаченої в пункті 1.7 загальної частини договору 29,99 %.

Пунктом 3.1 особливої частини кредитного договору дата щомісячних платежів за кредитним договором, в тому числі сплати процентів до 11 числа кожного місяця.

Позичальник зобов`язувався прийняти, використовувати за цільовим призначенням, повернути (погасити) кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом, комісії, неустойки та інші платежі на умовах встановлених в кредитному договорі.

Згідно з наданим Банком розрахунком заборгованість за кредитним договором № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року станом на 10 жовтня 2024 року у ОСОБА_1 перед Банком утворилась заборгованість в розмірі 140 965,92 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 93 646,11 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 47 319,81 грн. (а.с.20).

Банк свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав позичальнику кредитні кошти шляхом перерахування кредитних коштів на картковий рахунок позичальника. У свою чергу позичальник зобов`язувався своєчасно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у визначені договорами терміни, а також виконати інші свої зобов`язання згідно з кредитними договорами.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Встановлено, що кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; не оспорював кредитний договір в частині або в цілому, кредитор надав відповідачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; кредитний договір містить інформацію щодо загальної вартості кредиту та графік погашення кредиту.

Враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «Правекс Банк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, а тому колегія суддів вважає, що він вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.

Визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» від 20 травня 2014 року статтю 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» доповнено пунктом 15, згідно з яким військовослужбовцям з початку і до закінчення особливого періоду, а резервістам та військовозобов`язаним з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються.

Пунктом 1 Розділу ІІ Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення оборонно-мобілізаційних питань під час проведення мобілізації» дію підпункту 3 пункту 4 цього Закону поширено на військовослужбовців з початку і до закінчення особливого періоду, а на резервістів та військовозобов`язаних з моменту призову під час мобілізації і до закінчення особливого періоду, на час проходження військової служби.

Згідно з положеннями Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливим періодом є період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні особливий період розпочався з моменту оголошення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року та триває по теперішній час.

За змістом статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період продовжується з моменту оголошення рішення про мобілізацію та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Мобілізацією, згідно з положеннями наведеної статті, є комплекс заходів, здійснюваних, серед іншого, з метою переведення Збройних Сил України на організацію і штати воєнного часу.

У частині четвертій статті 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зазначено, що зміст мобілізації становить переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, а також адміністративно-територіальних одиниць України на роботу в умовах особливого періоду.

Таким чином, закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду. Законом не визначено чіткого порядку припинення особливого періоду.

Статтею 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» надано визначення поняттю демобілізації як комплексу заходів, спрямованих, серед іншого, на планомірне переведення Збройних Сил України, інших військових формувань, на організацію і штати мирного часу.

Вирішуючи питання щодо меж дії особливого періоду в розумінні Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17 (провадження № 11-609апп19) дійшла висновку про те, що за змістом наведених вище визначень, навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Відповідно до пункту 13 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» особам, які мають право на пільги, гарантії та компенсації, передбачені цим Законом, видаються посвідчення.

Аналіз статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» дає підстави зробити висновок, що перелік пільг військовослужбовців та членів їх сімей закріплений у пунктах 1-12 цього Закону та право на отримання саме цих пільг потребує наявність відповідного посвідчення.

Разом з цим пункт 15 статті 14 Закону України «Про соціальний та правовий статус військовослужбовців та членів їх сімей» є самостійною нормою і будь-якого посилання про можливість застосування вказаного пункту лише при наявності у військовослужбовця відповідного статусу (учасника бойових дій) закон не передбачає. Крім цього, дія зазначеної норми поширюється на всіх військовослужбовців без виключення.

Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 522/12270/15-ц (провадження № 61-21025св18).

У справі, яка переглядається, колегією суддів встановлено та підтверджено матеріалами справи, що відповідач ОСОБА_1 з 26 листопада 2020 року перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою від 02 березня 2025 року № 2087, виданої військовою частиною НОМЕР_2 (а.с.142).

Тобто, на час укладення кредитного договору (11 лютого 2021 року), в період виконання його умов, а також станом на момент ухвалення судом першої інстанції рішення (07 липня 2025 року) відповідач ОСОБА_1 мав статус військовослужбовців Збройних Сил України та на нього поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей», тобто до нього не могла застосовуватись відповідальність у виді штрафних санкцій та пені за невиконання зобов`язань за користування кредитом, а також був відсутній обов`язок щодо сплати процентів за користування кредитом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідачу ОСОБА_1 як військовослужбовцю Збройних Сил України не повинні були нараховуватися штрафні санкції, пеня та проценти за кредитним договором, оскільки на нього поширювалися пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

У постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 755/7704/15-ц (провадження № 61-283св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 159/2146/15-ц (провадження № 61-20113св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 153/1334/16-ц (провадження № 61-16362св18), від 22 липня 2020 року у справі № 189/2109/18 (провадження № 61-19542св19), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

у справі № 755/7704/15-ц: належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок це процесуальний обов`язок суду;

у справі № 159/2146/15-ц: встановивши факт існування між сторонами не виконаних позичальником кредитних зобов`язань, суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Під час апеляційного розгляду справи, судом апеляційної інстанції не перевірено графіку погашення кредиту, не перевірено обґрунтованість розрахунку загальної суми боргу, не встановлено дійсного розміру кредитної заборгованості та не визначено обсягу відповідальності боржника. Вищевказані порушення унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи за позовом банку про стягнення кредитної заборгованості та призвело до передчасних висновків про відсутність підстав для задоволення позову;

у справах № 153/1334/16-ц, № 189/2109/18: суд може визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, однак зобов`язаний встановити обставини, які підлягають доказуванню і зобов`язаний вжити всіх необхідних заходів з метою встановлення істини. Принцип змагальності не виключає необхідності всебічного та повного дослідження всіх обставин справи задля встановлення об`єктивної істини та об`єктивного вирішення справи. Висновок суду апеляційної інстанції про те, що позивач не довів існування між сторонами договірних зобов`язань, предметом яких є кредитні кошти, із врахуванням того, що спір відносно існування кредитних зобов`язань відповідача на час касаційного перегляду цієї справи судами фактично не вирішено, є передчасним. Суду слід перевірити факт виконання кредитного договору, на що посилався заявник в касаційний скарзі, що може свідчити про визнання договірних правовідносин. Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують).

Як вбачається з матеріалів справи, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року станом на 10 жовтня 2024 року у ОСОБА_1 перед Банком утворилась заборгованість в розмірі 140 965,92 грн., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту 93 646,11 грн.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 47 319,81 грн. (а.с.20).

Також, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за рахунок суми коштів, внесених позичальником на погашення заборгованості з 11 травня 2021 року по 11 січня 2022 року Банком зараховано у погашення відсотків 14 330,21 грн.

З огляду на поширення на відповідача ОСОБА_1 пільг, встановлених пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», колегія суддів відповідно зменшує визначений Банком обсяг заборгованості за кредитним договором № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року, що виникла станом на 10 жовтня 2024 року, врахувавши у заборгованість за тілом кредиту 93 646,11 грн. суми зарахованих платежів у погашення процентів за користування кредитом 14 330,21 грн.

Встановивши зазначені обставини, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Правекс Банк» заборгованості за кредитним договором № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року станом на 10 жовтня 2024 року в розмірі 79 315,90 грн., що складається із тіла кредиту, з розрахунку: 93 646,11 - 14 330,21 = 79 315,90.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості не обґрунтований належними та допустимими доказами, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки розрахунок заборгованості за кредитним договором був перевірений судом, який визнає його належним та допустимим доказом у справі. Відповідач, в свою чергу, у відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України не надав суду належних доказів у спростування вимог позивача та наданих позивачем доказів, не довів відсутність заборгованості.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (статті 79 ЦПК України).

Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Щодо позовних вимог в частині стягнення заборгованості за кредитним договором солідарно з відповідачки ОСОБА_2 колегія суддів враховує наступне.

Звертаючись до суду з даним позовом, АТ «Правекс Банк» посилався на те, що умови кредитного договору належним чином позичальником не виконуються, а так як відповідачка ОСОБА_2 є дружиною відповідача ОСОБА_1 , кредит був отриманий позичальником на побутові потреби і використаний в інтересах сім`ї, а тому подружжя несе солідарну відповідальність за невиконання умов вказаного договору.

Так, обґрунтовуючи свої позовні вимоги до відповідачки ОСОБА_2 , позивач посилався на положення частини третьої статті 61, частини четвертої статті 65 СК України, а також на правову позицію Верховного Суду у справі № 205/5882/18 від 07 жовтня 2020 року в якій зазначено, що якщо позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала в шлюбі солідарним відповідачем виступає інший з подружжя навіть у випадку відсутності окремого договору поруки.

Відповідно до частин першої-третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з частинами першою, другою, четвертою статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів.

Пунктом 2 кредитного договору № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року, укладеного між Банком та ОСОБА_1 , визначено, що цільове призначенні кредиту є споживчі цілі.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що отримані кредитні кошти були використані ОСОБА_1 в інтересах сім`ї.

З умов укладеного кредитного договору, паспорту споживчого кредиту вбачається, що кредит є споживчим, взятий на поточні потреби споживача позичальника.

Відповідачка ОСОБА_2 згоди на отримання кредитних коштів ОСОБА_1 не надавала, поручителем не виступала.

Інші наявні в матеріалах справи докази цих висновків не спростовують.

Відтак, з урахуванням вимог частини третьої статті 61, частини четвертої статті 65 СК України, колегія суддів дійшла висновку про необґрунтованість доводів позивача про те, що отримані відповідачем ОСОБА_1 кредитні кошти були використані в інтересах сім`ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов`язків для іншого з подружжя.

Виходячи з наведеного, колегія суддів не вбачає визначених законом підстав для солідарного стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідачки ОСОБА_2 .

На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини не встановив, тому рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 07 липня 2025 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Правекс Банк» заборгованості за кредитним договором № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року станом на 10 жовтня 2024 року в розмірі 79 315,90 грн., що складається із тіла кредиту. У задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права (пункт 4 частини першої статті 376 ЦПК України).

Згідно з пунктом 3 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За положеннями частин першої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Приймаючи до уваги висновок апеляційного суду про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача АТ «Правекс Банк» підлягають стягненню судові витрати, що складаються із судового збору, сплаченого останнім за подачу позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог в розмірі 1 189,74 грн.

Застосовуючи частину десяту статті 141 ЦПК України, в порядку розподілу судових витрат, слід стягнути з позивача АТ «Правекс Банк» на користь відповідача ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору за подачу апеляційної скарги в розмірі 1 717,14 грн. (2 906,88 - 1 189,74 = 1 717,14).

Керуючись статтями 259, 268, 374, 376, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Соборного районного суду міста Дніпра від 07 липня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Акціонерного товариства «Правекс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Правекс Банк» заборгованість за кредитним договором № 522RPUA210420001 від 11 лютого 2021 року станом на 10 жовтня 2024 року в розмірі 79 315,90 грн., що складається із тіла кредиту.

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Правекс Банк» судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 189,74 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Правекс Банк» на користь ОСОБА_1 судові витрати, що складаються із судового збору в розмірі 1 717,14 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 12 лютого 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.О. Макаров

М.М. Пищида