КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/998/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у Київській області, Державної казначейської служби України, треті особи: Макарівський районний відділ державної виконавчої служби у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління юстиції, Відділення поліції №3 Бучанського районного управління поліції Головного управління поліції в Київській області про відшкодування моральної шкоди,-

установив:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Деснянського районного суду м. Києва з позовом ГУ НПУ у Київській області, Державної казначейської служби України, треті особи: Макарівський районний ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУЮ, Відділення поліції №3 Бучанського районного управління поліції ГУ поліції в Київській області про відшкодування моральної шкоди.

Вимоги позову обґрунтовував тим, що в провадженні Макарівського районного ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ МЮ (м. Київ) знаходиться виконавче провадження НОМЕР_1 щодо усунення перешкод у користуванні домоволодінням та вселення у домоволодіння.

12 жовтня 2020 року Макарівським районним судом Київської області було задоволено його позовні вимоги до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та вселення у домоволодіння.

Також, 02 березня 2023 року він звернувся до головного державного виконавця Макарівського ВДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) Павліашвілі К.А. з проханням долучити ухвалу Макарівського районного суду Київської області віл 18 січня 2023 року до матеріалів виконавчого провадження НОМЕР_1.

02 червня 2023 року ОСОБА_3 у відповідності до ч. 2 ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» звернулась до відділення поліції №3 Бучанського районного управління поліції ГУ поліції в Київській області з повідомленням про вчинення боржником кримінального правопорушення.

Тому, в травні 2024 року він звернувся до ОСОБА_3 із заявою, в якій просив поінформувати його про результати досудового розслідування кримінального провадження, відомості за яким внесено до ЄРДР на підставі повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення від 02 червня 2023 року.

У відповідь на його заяву, ОСОБА_3 надала лист начальника Макарівського районного ВДВС у Бучанському районі київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 травня 2024 року до відділення поліції №3 Бучанського районного управління поліції ГУ поліції в Київській області, в якому він просив повідомити про результати проведеної перевірки та внесення відомостей до ЄРДР боржника ОСОБА_4 .

Тому, 21 жовтня 2024 року він звернувся до ГУНП у Київській області та просив вжити необхідних заходів для активізації досудового розслідування кримінального провадження, відомості за яким внесено до ЄРДР на підставі повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення від 02 червня 2023 року.

Листом з ГУНП у Київській області від 05 листопада 2024 року його повідомлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000048 від 04 січня 2023 року, правова кваліфікація - ч. 1 ст. 382 КК України на даний час триває, за його результатами буде прийнято рішення відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства України.

Таким чином, є очевидним, що досудове розслідування кримінального провадження, №0000048 від 04 січня 2023 року затягується.

Вказує, що посадовими особами вилічення поліції №3 Бучанського районного управління поліції ГУ поліції в Київській області досі не виконано всі необхідні слідчі дії для всебічного, повного, неупередженого досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття законного та неупередженого процесуального рішення за результатами розслідування кримінального провадження.

Надмірна тривалість кримінального провадження призвела до його моральних страждань, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, а також тим, що він не може реалізувати свої законні майнові права, щодо вселення в домоволодіння, яке належить йому на праві приватної власності.

Досудове розслідування кримінального провадження №0000048 від 04 січня 2023 року триває вже майже 2 роки, що об`єктивно порушує строки проведення досудового розслідування.

Таким чином, є очевидним факт тривалої бездіяльності посадових осіб відділення поліції №3 Бучанського районного управління поліції ГУ поліції в Київській області щодо надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000048 від 04 січня 2023 року, прийняття слідчими рішення про закриття кримінального провадження у спосіб, який вочевидь демонструє ігнорування його доводів, а тому цими діями заподіяно моральної шкоди.

Звертав увагу, що захисту його прав не відбулося, адже орган досудового розслідування фактично «імітує» розслідування поза межами розумного строку, жодних ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності, органом досудового розслідування не вчинено.

З огляду на наведене, вказує про наявність передбачених законом підстав для відшкодування завданої йому бездіяльністю органу досудового розслідування моральної шкоди.

Просив суд, стягнути з ГУ НПУ у Київській області на його користь грошові кошти у сумі 1000000 грн. в якості компенсації за нанесену йому моральну шкоду солідарно шляхом списання ДКСУ коштів з рахунків вказаних органів поліції.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року у задоволенні зазначеного вище позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин.

Факт тривалої бездіяльності посадових осіб відділення поліції №3 Бучанського районного управління поліції ГУ поліції в Київській області щодо надмірної тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000048 від 04 січня 2023 року є очевидним.

Таким чином, вказує, що у даній справі підставою для відшкодування моральної шкоди є факт надмірної тривалості кримінального провадження, що перешкоджає досягнення мети кримінального провадження.

Просив суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

На вказану апеляційну скаргу ГУ НПУ в Київській області подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що ОСОБА_1 стверджує, що його моральні страждання пов`язані з тримали досудовим розслідуванням.

Проте, 26 січня 2023 року кримінальне провадження було закрите. Не погоджуючись з закриттям кримінального провадження, воно було відновлене та проведено додатковий допит ОСОБА_2 , та кримінальне провадження було закрите.

ОСОБА_1 в порядку ст. 303 КПК України зазначене вище не оскаржував.

З матеріалів справи не вбачаєтеся, встановлення бездіяльності чи неправомірних дій слідчими.

ОСОБА_1 в своїй апеляційній скарзі жодним чином не доведено факт завдання йому моральних страждань. Апелянтом не надано жодних доказів, які підтверджують наявність моральної шкоди. Тобто відсутній причинний зв`язок між діями порушника права та заподіяної шкодою. Відсутність встановлення факту моральної шкоди, а також характеру та обсягу страждань виключає можливість задоволення позовних вимог про стягнення моральної шкоди.

Рішення про встановлення факту неправомірності дій працівників поліції відсутнє.

Сам лише факт порушення прав на думку позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, наскільки душевні переживання були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Сума присудженого відшкодування не має бути джерелом незаконного збагачення.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторони, яка з`явилась в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом встановлено, що 02 червня 2023 року ОСОБА_3 у відповідності до ч. 2 ст. 76 Закону України «Про виконавче провадження» звернулась до відділення поліції №3 Бучанського районного управління поліції ГУ поліції в Київській області з повідомленням про вчинення боржником ОСОБА_2 кримінального правопорушення.

Згідно листа начальника Макарівського районного відділу ДВС у Бучанському районі Київської області ЦМУ Міністерства юстиції (м. Київ) від 28 травня 2024 року до відділення поліції №3 Бучанського районного управління поліції ГУ поліції в Київській області, просив повідомити про результати проведеної перевірки та внесення відомостей до ЄРДР боржника ОСОБА_4 .

Відповідно до заяви від 21 жовтня 2024 року позивач звернувся до ГУНП у Київській області в якій просив вжити необхідних заходів для активізації досудового розслідування кримінального провадження №0000048 від 04 січня 2023 року, відомості за яким внесено до ЄРДР на підставі повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення від 02 червня 2023 року.

Листом з ГУНП у Київській області від 05 листопада 2024 року позивача повідомлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000048 від 04 січня 2023 року, правова кваліфікація - ч. 1 ст. 382 КК України на даний час триває, за його результатами буде прийнято рішення відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства України.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що сам лише факт порушення прав на думку позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, наскільки душевні переживання були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

До позовної заяви не надано доказів, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння позивачу сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю, чи інших втрат немайнового характеру з боку відповідачів, з яких суд, при обрахуванні розміру компенсації, міг би встановити характер та обсяг моральних страждань.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України, передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Статтею 56 Конституції України, кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Згідно ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю. Відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Загальною підставою відповідальності є протиправне, шкідливе, винне діяння завдавача шкоди. Протиправна поведінка може виявлятися у прийнятті особою неправомірного рішення або у неправомірній поведінці. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою є обов`язковою умовою відповідальності, яка передбачає, що шкода стала об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Відповідальність настає лише за вини заподіювача шкоди. Тобто, відсутність у діях особи умислу або необережності звільняє особу від відповідальності.

У той же час, спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювача шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовуєтеся державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюєтеся ч. 1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч. 6 цієї статті - така шкода відшкодовуєтеся на загальних підставах тобто, виходячи із загальних правил про відшкодування, завданої органом державної влади. Їх посадовими та службовими особами.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Звертаючись до суду з позовом, позивач, як на беззаперечну підставу відшкодування йому моральної шкоди посилався на тривале досудове розслідування кримінального провадження №0000048 від 04 січня 2023 року, однак, як вірно встановлено судом першої інстанції, доказів її спричинення та розмірів надано не було.

Крім того, причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Позивачем не мотивовано та жодними доказами не доведено завдану йому моральну шкоду, в чому саме полягала така шкода, та не навів жодного обґрунтування, щодо розміру такої шкоди.

У постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №750/6330/17 (адміністративне провадження №К/9901/37372/18) зазначено, що у практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (рішення у справі «Stankov v. Bulgaria» від 12 липня 2007 року, заява №68490/01, §62).

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського суду з прав людини, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях «Тома проти Люксембургу» (2001 рік), «Калок проти Франції» (2000 рік) та «Недбала проти Польщі» (2000 рік) Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Щодо особливостей розгляду спорів з відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, Верховний Суд в постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання.

Згідно з частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до частин 1, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року у справі №335/11779/16-ц (провадження №61-16940св18) вказано, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує абсолютного права на її відшкодування будь-якою особою, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб`єкта такої відповідальності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували спричинення йому моральної шкоди та доводили б наявність причинно-наслідкового зв`язку між неправомірними діями відповідача та завданою позивачу моральною шкодою.

Сам лише факт порушення прав на думку позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом із зазначенням того, наскільки душевні переживання були інтенсивними, щоб сягнути рівня страждань.

Доводи апеляційної скарги позивача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивача з висновками суду, повторюють доводи позовної заяви. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 , ухвалено обґрунтоване рішення про відмову у їх задоволенні.

Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Справа судом розглянута повно та об`єктивно. Норми матеріального і процесуального права застосовано вірно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 15 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 березня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба