ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року місто Чернівці справа №725/8708/25

провадження №22-ц/822/88/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Височанської Н.К.

суддів: Лисака І.Н., Перепелюк І.Б.

за участю секретаря судових засідань Факас А.В.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

заінтересована особа - Служба у справах дітей Чернівецької міської ради,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Служба у справах дітей Берегометської селещної ради Вижницького району Чернівецької області, як орган опіки та піклування,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 , на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 23 жовтня 2025 року, головуючий в суді першої інстанції суддя Нестеренко Є.В.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком та встановлення факту самостійного виховання та утримання.

Посилався на те, що 12 травня 2015 року з відповідачкою був укладений шлюб, який зареєстрований виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №18.

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Спільне життя з відповідачкою не склалося, постійно виникали сварки через різні погляди на життя. Шлюбні відносини припинили своє існування. Відповідач проживає окремо. Спільне господарство не ведуть. Шлюб носить формальний характер. На примирення з відповідачем позивач не згідний.

Неповнолітня донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , після припинення шлюбних відносин проживає разом із батьком.

Крім цього, зазначав, що між сторонами досягнуто згоди стосовно визначення місця проживання дитини після розірвання шлюбу, участі у забезпеченні умов життя дитини того з батьків, хто проживатиме окремо та розміру аліментів на дитину, про що укладено нотаріально посвідчений договір, а тому спір з приводу проживання дитини відсутній.

Позивач вказував, що наразі він самостійно виховує доньку, забезпечує її всім необхідним, активно займається питанням її здоров`я, контролює її навчання та забезпечує всім необхідним.

Просив суд розірвати шлюб, встановити факт самостійного виховання та утримання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , своєї доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та визначити місце проживання доньки разом із батьком.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Чернівецького районного суду міста Чернівців від 23 жовтня 2025 року позов задоволено.

Розірвано шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрований 12 травня 2015 року виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №18.

Визначено місце проживання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Встановлено факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1211 грн. 20 коп.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судові витрати в сумі 1211 грн. 20 коп.

Короткий зміст та узагальнені доводи апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ІНФОРМАЦІЯ_5 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 сформував в системі «Електронний Суд» апеляційну скаргу на вказане рішення суду як особою, яка не була залучена до участі у справі, з посиланням на те, що рішення у цій справі стосується їх прав та обов`язків.

Вказали, що задовольняючи позовні вимоги позивача та встановивши факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини (дітей) у позивача виникло право на отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.

Вважають, що дане рішення прямо впливає на права та обов`язки ІНФОРМАЦІЯ_6 , а тому виникає беззаперечне право на оскарження такого рішення в апеляційному порядку.

ІНФОРМАЦІЯ_7 не визнає позовних вимог та заперечує проти них. Для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

У СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Просили скасувати рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 23 жовтня 2025 року у справі №725/8708/25 та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю - за безпідставністю.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач ОСОБА_1 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вказав, що ІНФОРМАЦІЯ_5 не є особою, щодо якої судом першої інстанції було вирішено питання про права та обов`язки, а тому не наділений правом оскаржувати рішення у даній справі.

Вказав, що він не перебуває на військовому обліку в жодному територіальному центрі комплектування та соціальної політики і не є військовозобов`язаним, а тому припущення щодо можливого впливу вказаного рішення на сферу мобілізації є надуманими.

Вказав, що його донька фактично та постійно перебуває на його самостійному та повному утриманні, мати проживає окремо та самоусунулась від виконання батьківських обов`язків і не надає жодної матеріальної допомоги.

Встановлення факту самостійного виховання дитини є об`єктивно необхідним для реалізації ним та дитиною законних прав, зокрема можливості вільно пересуватися з донькою без дозволу матері, зняття дитини з реєстрації, забезпечення належного відпочинку та оздоровлення дитини, а також оформлення та отримання передбачених законом соціальних виплат і гарантій.

Мотивувальна частина

Межі розгляду справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рух справи в апеляційному суді

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 11 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у даній справі.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2025 року доповнення (заяву про зменшення/збільшення розміру позовних вимог) ІНФОРМАЦІЯ_1 до апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_1 - залишено без розгляду.

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 26 грудня 2025 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Службу у справах дітей Берегометської селещної ради Вижницького району Чернівецької області, як орган опіки та піклування та зобов`язано їх надати Чернівецькому апеляційному суду письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності визначення місця проживання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із батьком та щодо встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Ухвалою Чернівецького апеляційного суду від 27 січня 2026 року справу призначено до розгляду.

29 січня 2026 року до Чернівецького апеляційного суду надійшов лист Служби у справах дітей Берегометської селещної ради Вижницького району Чернівецької області, в якому вказали, що у даній справі відсутні ознаки спору між батьками щодо визначення місця проживання та факту самостійного утримання малолітньої дитини, а тому відсутні підстави для надання висновку щодо розв`язання даного спору.

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, приходить до наступних висновків.

Щодо розгляду справи за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання

Днем вручення судової повістки є, зокрема, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду (пункт 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України).

Судом апеляційної інстанції на виконання вимог процесуального закону здійснено повідомлення учасників справи на зазначені ними поштові адреси.

У судове засідання позивач, відповідачка та представники третіх осіб не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку (а.с.131-134, 142-146).

Встановлено, що позивач повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 30 січня 2026 року (а.с.142).

Конверт з судовою повісткою направлений відповідачці, повернутий до Чернівецького апеляційного суду з довідкою Укрпошти «Причина повернення: адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.144). За наявності відмітки «адресат відсутній за вказаною адресою» - судова повістка вважається врученою в день проставлення у поштовому повідомленні відповідної відмітки (Див., зокрема постанови Верховного Суду від 21 грудня 2022 року у справі №757/15603/19, від 30 листопада 2022 року у справі №760/25978/13-ц, від 31 серпня 2022 року у справі №760/17314/17).

Служба у справах дітей Берегометської селищної ради повідомлена про час та місце розгляду справи, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення від 30 січня 2026 року (а.с.143).

Служба у справах дітей Чернівецької міської ради повідомлена про час та місце розгляду справи через електронний кабінет в ЄСІТС (а.с.134).

Згідно із статтею 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, а відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 15 лютого 2024 року у справі №755/20287/21.

Також, якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Такий висновок узгоджується з постановами Верховного Суду від 02 жовтня 2024 року в справі № 757/61314/18-ц, від 17 липня 2024 року в справі №182/3021/21, від 25 червня 2024 року в справі № 496/5051/19 та інших.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Отже, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, враховуючи баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, суд апеляційної інстанції вважає, що справу можливо розглянути за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Встановлено, що сторони уклали шлюб, який зареєстрований 12 травня 2015 року виконавчим комітетом Берегометської селищної ради Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №18.

Від шлюбу у сторін народилася донька - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

10 вересня 2025 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір між батьками про утримання та визначення місця проживання дитини з батьком, який нотаріально посвідчений (а.с.10).

У відповідності до п.1.2 вказаного договору сторони обумовили, що батьки домовились про місце проживання дитини, порядок участі у вихованні спільної дитини, а також здійснення батьківських прав щодо дитини.

Пунктом 1.3. умов вказаного договору батьки дійшли згоди та домовились про те, що батько виховуватиме та повністю самостійно утримуватиме ОСОБА_4 до досягнення нею повноліття (а.с.10).

Відповідачка ОСОБА_2 позов визнала, просила розглянути справу за її відсутності (а.с.35).

Мотиви, з яких виходив апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог

і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що сторони не ведуть спільного господарства, шлюбні відносити припинені, а тому шлюб слід розірвати.

Також на момент розгляду справи відсутній спір між батьками щодо місця проживання дитини, після припинення фактичних шлюбних відносин їх спільна дитина, зокрема донька залишилася проживати разом із батьком, а тому суд вважав за можливе зазначити з ким залишиться проживати дитина після розірвання шлюбу.

Крім цього, суд першої інстанції прийшов до висновку, що встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої доньки, необхідно позивачу для захисту прав та інтересів дитини, оформлення документів щодо соціальної допомоги на дитину, зміни місця проживання дитини та її пересування з батьком без документальної згоди матері.

Обставини самостійного виховання та утримання батьком дитини, які визнаються сторонами, не підлягають доказуванню. У суду не має підстав сумніватись в достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Суд вважав, що позивачем доведений факт самостійного виховання та утримання неповнолітньої доньки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Колегія суддів частково не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Щодо порушення прав, свобод, інтересів та обов`язків особи, яка не приймала участі у справі - ІНФОРМАЦІЯ_1 та існування права на оскарження рішення суду

Статтею 129 Конституції України серед основних засад судочинства зазначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.

Перегляд судових рішень в апеляційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.

Отже конституційний принцип забезпечення апеляційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція ).

Конституцією України закріплено основні засади судочинства (частина друга статті 129). Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист, зокрема на забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).

Відповідно до частини першої статті 17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Згідно з частиною третьою статті 18 ЦПК України обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково (частина перша статті 352 ЦПК України).

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зазначено, що «аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків».

У постанові Верховного Суду від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26512/16-ц вказано, що у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті. В той же час відповідно до пункту 4 частини третьої статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: суд прийняв судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Отже у разі, якщо апеляційний суд встановить, що судовим рішенням вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, це є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення.

З початком війни в Україні діє правовий режим воєнного стану.

Захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України (стаття 65 Конституції України).

Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, вищих військових навчальних закладів, військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти, установ та організацій.

Відповідно до Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №154 від 23 лютого 2022 року, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Завданнями територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки є виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації, та ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, проведення заходів із взяття громадян України на військовий облік призовників, направлення громадян України для проходження базової військової служби, призову громадян на військову службу, проведення відбору кандидатів для прийняття на військову службу за контрактом, участь у відборі громадян для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил, підготовка та проведення в особливий період мобілізації людських і транспортних ресурсів, забезпечення організації соціального і правового захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних і резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори до Збройних Сил, ветеранів війни та військової служби, пенсіонерів з числа військовослужбовців Збройних Сил та членів їх сімей, участь у військово-патріотичному вихованні громадян, здійснення інших заходів з питань оборони відповідно до законодавства.

Військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній з обороною України, її незалежності та територіальної цілісності (стаття 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу»).

Порядок надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації визначений статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Зокрема, пунктом 4 частини 1 даної статті передбачено, що не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані, які самостійно виховують та утримують дитину за рішенням суду.

Під час вирішення питання, чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (див. постанову Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі №621/626/18).

Відповідно, позивач у цій справі є військовозобов`язаним, належить до осіб, зазначених у частині першій статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», а саме може отримати право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі оскаржуваного рішення, що вплине на обсяг прав та обов`язків територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, позов щодо самостійного виховання та утримання дитини без залучення відповідного представника держави) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин. У разі використання приватно-правового інструментарію не для захисту цивільних прав та інтересів, а для невиконання публічних обов`язків або створення преюдиційного рішення суду для публічних відносин, судове рішення стосується прав, інтересів та (або) обов`язків держави (зокрема, військової частини).

Законодавець, враховуючи наявні життєві ситуації в умовах війни, розширив перелік підстав, за яких особа, яка самостійно виховує та утримує дитину, може звільнитися з військової служби без позбавлення іншого батьківських прав з урахуванням неможливості реалізації ним своїх батьківських прав та обов`язків в умовах війни чи/або надання такій особі соціального статусу одинокого батька (матері) у разі відсутності іншого з батьків та ін.

Удосконалюючи законодавство в умовах режиму воєнного стану, законодавець передбачив установлення факту самостійного виховання та утримання дитини як підставу для отримання відстрочки від мобілізації та/або звільнення з військової служби та чітко визначив порядок його встановлення виключно в судовому порядку, що унеможливлює встановлення такого юридичного факту в позасудовому порядку будь-яким іншим органом влади.

У такий спосіб законодавцем установлено судовий контроль задля дотримання балансу між інтересами дитини, яка може залишитися без батьківського піклування, особи (батька чи матері щодо здійснення піклування) та народу України в особі держави в розумінні статті 65 Конституції України.

Тобто, у цій справі позов може бути пред`явлено з метою штучного створення умов та обставин, що може бути підставою для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Отже, добросовісність сторін у справі при застосуванні способів захисту сімейних прав, інтересів дітей, з метою звільнення від виконання військового обов`язку (проходження військової служби) може бути перевірена й оцінена лише за участю особи, на яку покладено обов`язок виконання оскаржуваного рішення.

Обставини цієї справи свідчать про те, що рішенням суду першої інстанції порушено права та інтереси саме держави, в інтересах якої може виступати, зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Таким чином, суд першої інстанції вирішив питання, які стосуються повноважень територіального центру комплектування та соціальної підтримки щодо можливості надання позивачу відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та законного інтересу у останнього щодо мобілізації в умовах воєнного стану.

Щодо заявленого клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - військової частини НОМЕР_1

ІНФОРМАЦІЯ_7 сформував в системі «Електронний Суд» клопотання про залучення до участі у даній справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - військової частини НОМЕР_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_1 проходить військову службу у даній військовій частині.

Під час вирішення питання чи прийнято оскаржуване рішення про права, обов`язки, свободи чи інтереси особи, яка не брала участі в справі, суд має з`ясувати, чи буде в зв`язку із прийняттям судового рішення з цієї справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов`язки, або змінено її наявні права та/або обов`язки, або позбавлено певних прав, свобод та/або обов`язків у майбутньому (див. постанову Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі №621/626/18).

Однак, у матеріалах даної справи відсутні докази, що позивач проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , при цьому ІНФОРМАЦІЯ_7 такі докази до поданого клопотання не прилучив, а тому відсутні докази, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем, і належить до осіб, зазначених частині 3 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Позивач ОСОБА_1 ні в суді першої інстанції, ні у відзиві на апеляційну скаргу не посилався на те, що проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 і будь-яких доказів на підтвердження даної обставини не надавав.

Оскільки матеріали справи не містять будь-яких доказів проходження ОСОБА_1 військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , то відсутні підстави для задоволення клопотання про залучення до участі у справі військової частини.

Крім цього, колегія суддів зауважує, що військова частина НОМЕР_1 участі у справі не приймала. Будь-яких клопотань від учасників справи про залучення її до участі у справі не було. ІНФОРМАЦІЯ_5 подає апеляційну скаргу як особа, що не приймала участі у справі, і вважає, що оскаржуваним рішенням порушено її права та обов`язки. Дана особа не вправі просити суд залучити до участі у справі іншу особу, права якої також можуть бути порушені.

Відповідно до вимог ч.1 ст.352 ЦПК України особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що військова частина НОМЕР_1 не позбавлена можливості подати самостійно апеляційну скаргу в разі порушення її прав.

Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини з батьком

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина 1 ст.21 СК України вказує, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч.1 ст.110 СК України)

У ст. 5 протоколу №7 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини вказано: «Кожен з подружжя у стосунках між собою і зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування у шлюбі та у випадку його розірвання». Окрім того, чинна норма Сімейного кодексу України щодо заборони звернення з заявою про розірвання шлюбу у період вагітності дружини та наявності дитини до року є порушенням ст. 8 Європейської конвенції, яка передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя.

Європейський суд з прав людини у справі «Фернандес Мартінес проти Іспанії» (заява № 56030/07) від 12 червня 2014 року зазначив: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до ст. 8 надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом. При цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні».

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).

Регулювання сімейних відносин здійснюється СК з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (частина друга статі 2 СК).

Стаття 160 СК закріплює право батьків на визначення місця проживання дитини, що може бути реалізовано за згодою батьків.

В свою чергу статтею 161 СК врегульовує особливості вирішення спору між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, що відбувається у випадку якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина. Такий спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Аргументи апеляційної скарги не містять обґрунтувань щодо впливу прийнятим рішенням в частині розірвання шлюбу та в частині визначення місця проживання дитини з батьком на права та обов`язки апелянта.

У відповідності до пункту 3 частини 1 ст.362 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

За наведених обставин, розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем та визначення місця проживання дитини з батьком не свідчить про вплив на права та обов`язки апелянта, а тому перегляду за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_6 не підлягає, а апеляційне провадження в цій частині підлягає закриттю.

Щодо позовної вимоги в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини

Заявляючи вимогу про встановлення факту самостійного виховання та утримання доньки позивач послався на те, що постала необхідність юридичної фіксації цього факту, з метою необхідності пересування з донькою без документальної згоди матері, зняття доньки з реєстрації місця проживання та реєстрації за новим місцем проживання, можливості забезпечити дитину відпочинком та оздоровленням, оформлення та отримання належних соціальних виплат.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною 5 статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин 1- 4 статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною 5 цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до частини першої-третьої статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Водночас у частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів за рішенням суду (статті 164, 180 СК України).

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23)).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вимога про встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком дитини підлягає задоволенню, оскільки волевиявлення сторін по справі щодо участі у вихованні їх спільної доньки викладене та підтверджується нотаріально завіреним договором між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини, що міститься у матеріалах справи, а наданими суду доказами доведено, що у зв`язку із окремим проживанням матері від чоловіка та доньки, вихованням та утриманням останнього займається батько самостійно.

Однак, колегія суддів не погоджується з вищевказаним висновком суду першої інстанції та вважає, що він зроблений без урахування наявних у справі доказів та обставин справи.

Так, в матеріалах справи є нотаріально посвідчений договір від 10 вересня 2025 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо утримання та визначення місця проживання дитини, встановлено порядок здійснення батьківських прав, за яким мати дитини - ОСОБА_2 має право брати участь у вихованні дитини, батько зобов`язаний не перешкоджати спілкуванню дитини з матір`ю, що підтверджує факт вирішення питання виховання дитини батьками спільно.

При цьому, навіть за умови того, що мати не бере участі у забезпеченні дитини та не надає матеріальну допомогу дочці, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду із позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Колегія суддів вважає, що позивачем не було надано суду доказів, які свідчать про проживання доньки ОСОБА_4 з позивачем на його самостійному вихованні та утриманні, не надано доказів що в питанні виховання чи утримання дитини матір не приймає участі чи умисно ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу. Утримання та виховання дитини батьком є законним його обов`язком та не потребує встановлення факту судом з тією метою, про яку зазначив позивач.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, що батько дитини самостійно несе витрати по її утриманні, так і доказів того, що матір дитини таких витрат не несе. Самі лише посилання позивача на вказані обставини не підтверджують факту самостійного утримання ним доньки.

Надані позивачем докази свідчать лише про проживання дитини разом із батьком, проте відсутні докази ухилення матері від участі від виховання дитини.

Та обставина, що мати дитини проживає окремо, не свідчить про те, що позивач самостійно виховує дитину і не позбавляє матір дитини батьківських прав і не залишає дитину без материнського виховання.

Сам факт проживання дитини з батьком не підтверджує факту самостійного виховання ним дитини.

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання заявника на те, що проживання дитини разом із батьком є підставою для встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Крім цього, в порушення вимог ст.19 СК України дана справа розглянута за відсутності висновку органу опіки та піклування.

В цій справі орган опіки та піклування фактично у розгляді справи в суді першої інстанції участі не брав, висновку щодо розв`язання спору між батьками щодо місця проживання малолітньої дитини та щодо участі одного з батьків у вихованні дитини не надав.

За загальним правилом, передбаченим статтею 19 СК України та статтею 56 ЦПК України, у спорах між батьками про визначення місця проживання малолітньої дитини та участі одного з батьків у вихованні дитини участь органу опіки і піклування є обов`язковою. Спеціалісти відповідного органу мають надати суду письмовий фаховий висновок щодо розв`язання спору.

Повноваження органів опіки та піклування надавати висновки, їх вид і форма деталізуються у Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженому Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866 (далі - Порядок).

Зокрема, в ньому зазначено, що під час розв`язання спорів між батьками щодо прийнятті одного з батьків участі у вихованні дитини, визначенні місця проживання (перебування) дитини служба у справах дітей повинна керуватися найкращими інтересами дитини з урахуванням рівних прав та обов`язків матері та батька щодо дитини.

Згідно із пунктом 74 зазначеного Порядку під час розгляду судом спорів між батьками щодо виховання дитини районна, районна у мм. Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади подає суду письмовий висновок про способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їх спілкування, складений на підставі відомостей, одержаних службою у справах дітей в результаті проведення бесіди з батьками, дитиною, родичами, які беруть участь у її вихованні, обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються зазначеної справи.

У частинах четвертій - шостій статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Тлумачення змісту зазначених приписів Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що вони не допускають виключень щодо неотримання письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою.

Наведені вище положення статті 19 СК та Порядку знайшли своє відображення у процесуальному законодавстві, з якого слідує, що такі органи займають самостійне процесуальне становище, беручи участь у судовій справі.

Так, згідно із частиною шостою статті 56 ЦПК України органи державної влади та місцевого самоврядування можуть бути залучені судом до участі у справі або брати участь у справі за своєю ініціативою для подання висновків на виконання своїх повноважень. Участь зазначених органів у судовому процесі для подання висновків у справі є обов`язковою у випадках, встановлених законом, або якщо суд визнає це за необхідне.

Висновок владних органів містить дві складові: 1) відомості про факти, на основі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного розгляду та вирішення справи; 2) рекомендацію конкретного органу про те, як необхідно з точки зору державного інтересу (захист прав та інтересів дітей) вирішити справу, тобто висновок про факти та право.

Вказане дозволяє віднести висновки до засобів доказування (письмових доказів). Як й інші докази, вони не мають для суду наперед встановленої сили.

У випадку неможливості надати висновок, який ґрунтується на обстеженні умов, орган опіки і піклування з метою захисту інтересів дитини має використати всі можливі варіанти одержання інформації і оцінки обставин, що склалися, і за можливістю надати висновок з посиланням на бесіди із родичами, знайомими, або з посиланням на інші документи та із вказівкою на те, що обстежити безпосередньо умови проживання неможливо.

Однак винесення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Адже згідно із частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення. Адже висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

Однак не вчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду. Адже здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.

Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі №523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22).

29 січня 2026 року на виконання ухвали апеляційного суду, до Чернівецького апеляційного суду надійшов лист Служби у справах дітей Берегометської селещної ради Вижницького району Чернівецької області, в якому зазначено, що у даній справі відсутні ознаки спору між батьками щодо визначення місця проживання та факту самостійного утримання малолітньої дитини, а тому відсутні підстави для надання висновку щодо розв`язання даного спору.

Отже, колегією суддів апеляційного суду були вчинені заходи для отримання висновку органу опіки та піклування щодо розв`язання спору у справі, проте вказаний орган такий висновок не надав через відсутність спору між батьками щодо участі їх у вихованні дитини.

Колегія суддів при таких обставинах вважає за можливе розглянути справу за відсутності висновку органу опіки та піклування.

Враховуючи наведені обставини та відсутність доказів ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню неповнолітньої дочки, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, без з`ясування всіх обставин справи, внаслідок чого прийшов до помилкового висновку про задоволення позову в частині встановлення факту одноосібного виховання та утримання батьком своєї дитини.

Колегія суддів зауважує, що найвищим інтересам неповнолітньої доньки сторін відповідає спільна опіка (виховання та утримання) обома батьками, оскільки у матеріалах справи відсутні докази протилежного.

Апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що позов ОСОБА_1 в частині вимоги про встановлення факту самостійного утримання та виховання дитини у цій справі є штучним, з метою створення умов та обставин, які можуть бути підставою для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період на підставі статті 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, рішення суду в частині встановлення факту самостійного утримання та виховання батьком дитини підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову у цій частині.

Щодо розподілу судових витрат

Постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення (підпункту б пункту 4 частини 1статті 382 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої та тринадцятої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За подання апеляційної скарги ІНФОРМАЦІЯ_5 сплатив судовий збір на рішення суду за результатами розгляду трьох позовних вимог у сумі 4360,32 грн. (а.с.79).

Враховуючи результати апеляційного перегляду справи, зокрема те, що апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_6 задоволено в частині розгляду однієї позовної вимоги, з позивача на користь апелянта підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1453,44 грн.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За приписами ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення суду в частині встановлення факту самостійного виховання та утримання батьком неповнолітньої дитини підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову у цій частині.

Керуючись ст.ст.362, 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 на рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 23 жовтня 2025 року в частині розірвання шлюбу та в частині визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком - закрити.

Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 , інтереси якого представляє ОСОБА_3 - задовольнити частково.

Рішення Чернівецького районного суду міста Чернівців від 23 жовтня 2025 року в частині встановлення факту, що має юридичне значення - скасувати та постановити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійно виховує та утримує неповнолітню доньку - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ІНФОРМАЦІЯ_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 1453,44 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови

Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач: Н.К. Височанська

Судді: І.Н. Лисак

І.Б. Перепелюк