Номер провадження 2/719/21/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Новодністровськ

Новодністровський міський суд Чернівецької області в складі:

судді Цицак В.Л.,

за участю секретаря Тартус І.М.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача Пиріг О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новодністровськ, Чернівецької області, у режимі відеоконференції в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» та публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, -

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2025 року позивач ОСОБА_3 через поштове відділення подала у Оболонський районний суду м.Києва позов до відповідачів ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (надалі ПАТ «Промінвестбанк») про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, який надійшов у суд 21 липня 2025 року.

В позовній заяві зазначає, що 20 вересня 2007 року між нею та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» укладено Договір про іпотечний кредит №572, в забезпечення виконань зобов`язання за яким 21 вересня 2007 року укладено нотаріально посвідчений Договір іпотеки з застереженням про забезпечення вимог іпотекодержателя №502.

У листопаді 2024 року ОСОБА_3 стало відомо про виконавче провадження ВП №65073719, після ознайомлення 01 листопада 2024 року із матеріалами якого з`ясувалося, що 08 квітня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком К.О. відкрито вищезгадане виконавче провадження на підставі виконавчого напису 7818, вчиненого 07 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чуловським В.А., про звернення стягнення на належну їй квартиру АДРЕСА_1 .

Повідомляє, що 27 березня 2025 року судом відкрито провадження у справі №756/1765/25 за її позовом до ТзОВ «Кредитні ініціативи», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського В.А. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. В рамках даної справи у червні 2025 року позивачу стало відомо про укладення 17.12.2012р. між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Промінвестбанк» Договорів про відступлення прав вимог та про передачу прав за договорами забезпечення (разом Договори від 17.12.2012р.).

Вважає, що Договори від 17.12.2012р. слід визнати недійсними на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України, оскільки такі не відповідають вимогам, змісту та формі, визначеній законодавством, порушують права позивача, яка фактично була усунена від вирішення питання щодо заміни кредитора у зобов`язанні.

Так, зазначає, що ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Промінвестбанк» не надали ОСОБА_3 доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні за Договорами від 17.12.2012р. та не повідомили її про заміну кредитора, у зв`язку із чим ОСОБА_3 не мала можливості висловити свої заперечення проти вимог нового кредитора, які мала й до первісного кредитора щодо розміру заборгованості.

Вказує, що глава 47 ЦК України не регулює договірні відносини, натомість регулює саме динаміку суб`єктного складу зобов`язання та встановлює правила, спрямовані на запобігання можливому порушенню прав та інтересів як кредиторів, так і боржників при заміні іншої сторони зобов`язання. При цьому, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи, якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладено саме кредитором. Якщо ж такий договір укладено особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин, тобто не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача.

Наголошує, що договору відступлення права вимоги притаманні наступні ознаки: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

При цьому, правочин, який не відповідає ознакам притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. Якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші умови договору притаманні як договору відступлення права вимоги, так і договору факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, відсутні й підстави вважати такий правочин договором факторингу, а не договором відступлення права вимоги.

Водночас зазначає, що оскільки договорами факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, то воно повинно здійснюватися відповідно до положень цієї глави, яка регулює відносини з факторингу (частина другої статті 1083 ЦК України), тобто наступне відступлення права грошової вимоги має здійснюватися шляхом укладення саме договору факторингу з відповідним суб`єктним складом його сторін (стаття 1079 ЦК України).

Договір факторингу, який спрямований на передання права вимоги за кредитним договором, передбачає таке передання від однієї фінансової установи (кредитодавця) до іншої фінансової установи. Зважаючи, що відчуження зобов`язального права вимоги, що випливає з кредитного договору, відноситься до фінансових послуг, то відчуження такого права банком здійснюється тільки банку, іншій фінансовій установі виключно на підставі договору факторингу. У випадку, якщо між сторонами укладено договір, який кваліфікується як договір факторингу, незалежно від того, як його поіменовано сторонами, але його суб`єктний склад не відповідає встановленим вимогам, зокрема фактор не має права на момент укладення договору відповідної ліцензії і не включений до Державного реєстру фінансових установ України, то такий договір кваліфікується як оспорюваний, та, оскільки суперечить приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору факторингу, підлягає визнанню недійсним відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України.

17 вересня 2025 року із Оболонського районного суду м.Києва на підставі ухвали суду від 24.07.2025р. в Новодністровський міський суд Чернівецької області надійшла вищезгадана справа.

Ухвалою суду від 19.09.2025р. відкрито загальне позовне провадження в даній справі із повідомленням (викликом) сторін, надано учасникам справи строк для подачі заяв по суті справи та призначено справу до підготовчого засідання на 16 жовтня 2025 року о 10 год. 00 хв., яке відкладено у зв`язку з першою неявкою відповідача та зважаючи на клопотання представника відповідача ОСОБА_2 на 24 жовтня 2025 року об 11 год. 00 хв.

15 жовтня 2025 року засобами електронного зв`язку (система «Електронний суд) надійшов відзив, за підписом представника відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» Пиріг О.В., в якому повідомляє, що на даний час триває ліквідаційна процедура ПАТ «Промінвестбанк».

Підтверджує, що між ОСОБА_3 та ПАТ «Промінвестбанк» укладено Договори про іпотечний кредит №572 від 20.09.2007р. та іпотеки з застереженням про забезпечення вимог іпотекодержателя №502 від 21.09.2007р., право вимоги за якими відступлено 17 грудня 2017 року ТзОВ «Кредитні ініціативи» за Договорами про відступлення права вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення.

При цьому, вважає поведінку позивача суперечливою, оскільки в справі №756/1765/25 остання не заперечувала факту укладення кредитного та іпотечного договорів та не оспорювала законність Договорів від 17.12.2012р., а тому вважає, що позов спрямований на уникнення виконання зобов`язань. Зазначає, що позовні вимоги стосуються не умов укладених договорів від 17.12.2012р., а безпосередньо їх виконання. Натомість недійсність договорів має існувати в момент його укладення, а не в результаті невиконання чи неналежного виконання зобов`язання, що виникло на підставі укладеного договору.

Зауважує, що норми чинного законодавства не містять обмежень щодо можливості передачі на підставі договору відступлення права вимоги виконання зобов`язання за кредитним договором та сплати такої заборгованості і не потребує згоди позивача, як боржника, який зобов`язаний сплатити заборгованість за кредитним договором. Боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Відступлення ж права за іпотечним договором, який є дійсним до припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору, здійснюється за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Наполягає, що між ПАТ «Промінвестбанк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» укладено саме договори цесії, а не факторингу, і згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вважає, що позивачем не надано належних та переконливих доказів на підтвердження порушення її прав, а оспорюванні договори відповідають вимогам законодавства та відсутні підстави для визнання їх недійсними на підставі ст. 215 ЦК України.

Окрім того, враховуючи, що оспорюванні договори були укладені 17 грудня 2012 року, про що позивач могла дізнатися за умов її добросовісної поведінки щодо виконання зобов`язання за кредитним договором, то наявні підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Також заперечує щодо стягнення судових витрат в розмірі 30000, 00 грн., оскільки позивач нічим такі не обґрунтувала та не надала відповідний розрахунок.

Враховуючи зазначене, з огляду на безпідставність та необґрунтованість заявленої позовної вимоги, просить у задоволені позову відмовити в повному обсязі, а судові витрати не стягувати.

17 жовтня 2025 року засобами електронного зв`язку (система «Електронний суд) надійшла заява про долучення копій документів до матеріалів справи, за підписом представника відповідача ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» Пиріг О.В., а саме довіреності на представництво інтересів Банку та докази направлення копії відзиву іншим учасникам справи.

22 жовтня 2025 року надійшла відповідь на відзив, за підписом представника позивача ОСОБА_4 , яка здана до відправлення засобами поштового зв`язку 17 жовтня 2025 року,

У відповіді повторно зазначає, що при укладенні між ТзОВ «Кредитні ініціативи» та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» Договорів від 17.12.2012р. порушено права позивача, оскільки останню не було повідомлено про зміну кредитора, що унеможливило реалізацію права висловити заперечення проти вимог нового кредитора, які ОСОБА_3 мала до первісного кредитора щодо розміру заборгованості.

Щодо твердження представника відповідача про сплив строків позовної давності, то зауважує, що про оспорюванні Договори від 17.12.2012р. позивач дізналася лише у червні 2025 року, коли відповідні документи були надані відповідачем на виконання ухвали суду в межах справи №756/1765/25. Іншим чином дізнатись про Договори від 17.12.2012р. ОСОБА_3 не могла, оскільки такі їй не надсилались та в матеріалах виконавчого провадження відсутні. З огляду на зазначене вважає, що строк позовної давності не пропущено, а звернення до суду є своєчасним та обґрунтованим.

Також зауважує, що докази щодо сплати судового збору було надано разом із позовною заявою, а докази щодо остаточного розміру витрат на професійну правничу допомогу буде надано після ухвалення рішення по суті спору в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

23 жовтня 2025 року засобами електронного зв`язку (система «Електронний суд) надійшов відзив на позовну заяву, за підписом представника відповідача ТзОВ «Кредитні ініціативи» Льовочкіної В.М.

В обґрунтування заперечень проти позову зазначає, що доводи позивача про необхідність надання ОСОБА_3 доказів переходу прав до нового кредитора є хибними, оскільки чинне законодавство не містить будь-якого застереження щодо необхідності повідомлення особи, право вимоги до якої передається, про намір цедента та цесіонарія укласти договір відступлення права вимоги, як і не містить обов`язку повідомляти боржника про заміну кредитора, а лише обумовлює ризики ймовірного настання несприятливих наслідків у разі такого неповідомлення.

Наголошує, що позивач не розуміє різниці між договором цесії та договором факторингу, які мають схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються, а тому й посилання на обов`язок повідомити боржника про зміну кредитора та відсутність ліцензії на надання фінансових послуг є недоречною.

Також звертає увагу, що перебіг строку позовної давності починається не тільки з часу безпосередньої обізнаності особи про певні обставини, а й з об`єктивної можливості особи знати про ці обставини. Відтак, оскільки 08 листопада 2024 року було накладено арешт на грошові кошти ОСОБА_3 , про що остання не могла не знати, то існують підстави вважати про неправдивість тверджень позивачки, викладених у позовній заяві, а тому просить застосувати строки позовної давності до вимог ОСОБА_3 .

Зауважує, що у позові не наведено конкретних зауважень до оспорюваних Договір від 17.12.2012р. щодо відповідності вимогам змісту та форми, а тому такі є голослівними.

Наголошує, що відступлення права вимоги є одним із випадків заміни кредитора в зобов`язанні яке відбувається на основі правочину. При цьому, це не є окремим видом договору, а є правочином, який опосередковує перехід права. Позивач не є стороною цього правочину, а тому її права та інтереси не порушуються, якщо зобов`язання по кредиту в будь-якому випадку зберігаються. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин.

Звертає увагу на преюдицію встановлених судом обставин, зокрема, у рішенні суду від 03.07.2025р. по справі № 756/1765/25, яке набрало законної сили 04 серпня 2025 року, встановлено, що позивач не заперечує факт укладення Кредитного договору та Договору іпотеки, а також не оспорює законність Договорів від 17.12.2012р. про відступлення права вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення. А тому вважає, що, звернувшись із цим позовом до суду, позивач зловживає своїми процесуальними правами з метою ухилення від виконання зобов`язань за кредитним договором.

Посилаючись на ч. 1 ст. 215 ЦК України, позивач не зазначає яка саме вимога не була дотримана сторонами оспорюваних Договорів від 17.12.2012р., натомість позов має поверхневий характер, зводиться до цитування норм законодавства та практики Верховного Суду, яка в більшості є недоречною, а без конкретних підстав недійсності оспорюваних договорів позов є необґрунтованим та безпідставним.

Також відповідач повідомляє про попередній розрахунок розміру судових витрат в сумі 30000, 00 грн. на професійну правничу допомогу, докази щодо яких буде надано в порядку ч. 8 ст. 141 ЦПК України, та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

У судове засідання 28 січня 2026 року позивач ОСОБА_3 , яка повідомлена про дату, час та місце проведення такого засідання через представників, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 226-227), в таке засідання не з`явилася; жодних заяв чи клопотань в суд не подала.

В судове засідання в режимі відеоконференції з`явилися представник позивача Опалюк С.В., представники відповідачів ТзОВ «Кредитні ініціативи» Льовочкіна В.М. та ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» Пиріг О.В., які вважали за можливе проводити судове засідання у відсутності інших учасників справи.

Згідно з ч. 5 ст. 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги положення ст. 223 ЦПК України, суд прийшов до висновку про проведення судового засідання у відсутності учасників справи, що не з`явилися.

В судовому засіданні представник позивача Опалюк С.В. позов підтримав з підстав, наведених в останньому. Додатково зазначив, що оспорюваний договір від 17.12.2012р. про відступлення права вимоги не відповідає вимогам, які ставляться до договорів факторингу, а тому підлягає визнанню недійсним. Наголосив, що не має підстав для застосування строків позовної давності, оскільки про оспорювані Договори від 17.12.2012р. позивач дізналася лише в червні 2025 року при розгляді справи № 756/1765/25, а те, що під час згадуваної справи не оспорювалися Договори від 17.12.2012р. не свідчить про відсутність права ОСОБА_3 в подальшому подати позов про визнання таких договорів недійсними. В судових дебатах просив позов задовольнити в повному обсязі та повідомив, що докази щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Представник відповідача ПАТ «Промінвестбанк» Пиріг О.М. проти задоволення позову заперечувала з підстав, наведених у відзиві. Наголосила, що позивач пропустила строк позовної давності для звернення до суду із позовом про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги, оскільки ТзОВ «Кредитні ініціативи» надсилало останній повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні. Окрім того, вважає, що ОСОБА_3 зловживає своїми процесуальними правами, оскільки під час розгляду справи №756/1765/25 встановлено відсутність спору між сторонами справи щодо дійсності Договорів від 17.12.2012р.

Представник відповідача ТзОВ «Кредитні ініціативи» Льовочкіна В.М. проти задоволення позову заперечувала з підстав, наведених у відзиві. Наголосила, що представник позивача не має права змінювати підставу позову під час виступу у судовому засіданні, а тому справа повинна розглядатися в межах тих підстав позову, які викладені у позовній заяві. Окрім того, просила застосувати строки позовної давності, оскільки позивач повідомлялася про відступлення права вимоги за Договорами від 17.12.2012р. шляхом надіслання електронного повідомлення. Також вважала, що встановлені у рішенні суду від 03.07.2025р. по справі № 756/1765/25 обставини щодо відсутності спору між сторонами про дійсність Договорів від 17.12.2012р. має преюдиційний характер.

Заслухавши представників сторін, з`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що 20 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) укладено Договір про іпотечний кредит № 572 (надалі Кредитний договір) (а.с. 20-29).

Відповідно до умов п. 2.1.-2.3., 6.8. Кредитного договору Банк надає Позичальнику кредит у сумі 75750,00 грн. на умовах, передбачених цим Договором із сплатою процентної ставки в розмірі 17,00% річних в гривнях; щомісячної комісійної винагороди за управління кредитними коштами в розмірі 1% річних від виданого кредиту. Сторони домовились, що кредит буде надано одноразово у безготівковому порядку протягом трьох днів з дати підписання кредитного договору, за умови укладання договорів про забезпечення. У випадку порушення Позичальником строку погашення одержаного ним кредиту, в т.ч. згідно строку встановленого додатком №1 він сплачує проценти в розмірі 24% річних від простроченої суми згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, порядок нарахування і сплати яких визначається відповідно до п. 3.2. та 3.3. цього Договору.

Згідно з п. 2.5. Кредитного договору погашення кредиту здійснюється Позичальником щомісячно у відповідності до графіку (Додаток № 1), який є невід`ємною частиною Договору. Так, у Додатку № 1 визначено, що платежі вносяться з 29 жовтня 2007 року по 29 серпня 2027 року в розмірі 316, 00 грн. щомісячно та 19 вересня 2027 року в розмірі 226, 00 грн.

Проценти та комісійна винагорода за користування кредитом відповідно до п. 3.3. Кредитного договору нараховуються Банком щомісячно 20 числа за період з першого числа місяця по останній календарний день поточного місяця, а також в день остаточного повернення кредиту, визначеного п. 2.4. Договору, і сплачуються Позичальником в терміни з дати нарахування до 1 числа наступного місяця.

У п. 2.4. Кредитного договору передбачено кінцевий термін повернення кредиту та відсотків за ним не пізніше 19 вересня 2027 року. У разі несвоєчасної сплати відсотків за користування кредитом відповідно до п. 3.3. Договору датою остаточного повернення всіх коштів за кредитом є 60 календарний день від дня нарахування відсотків, що не сплачені у встановлений Договором строк, але не пізніше дати кінцевого терміну повернення кредиту та відсотків за ним.

Відповідно до п. 5.3.4. Кредитного договору Банк має право відступити право вимоги за цим Договором з наступним повідомленням позичальника протягом 5 днів з моменту укладення договору з цього приводу про особу нового Кредитора.

Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору виконання зобов`язань Позичальника за цим Договором забезпечується заставою однокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Сторонами справи не заперечується, що 21 вересня 2007 року між ОСОБА_3 та Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком (закрите акціонерне товариство) укладено Договір іпотеки з застереженням про забезпечення вимог іпотекодержателя (надалі Договір іпотеки), який посвідчений приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Банковською О.Ю., за яким забезпечує вимоги Іпотекодержателя, що випливають з Договору про іпотечний кредит №572 від 20.09.2007р., укладеного між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем, а Предметом іпотеки є нерухоме майно квартира АДРЕСА_1 , яка належить Іпотекодавцю.

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги (а.с. 30-52).

Відповідно до п. 2.1. розділу 2. Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012р. Первісний Кредитор передає (відступає), а Новий Кредитор приймає Кредитний Портфель та забов`язується сплатити за нього Первісному Кредиторові грошову винагороду (Ціну Продажу) на умовах, визначених цим Договором.

Згідно з п. 2.2. розділу 2 Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012р. внаслідок передачі (відступлення) Кредитного Портфеля за цим Договором, Новий Кредитор набуває усіх Прав Вимоги Первісного Кредитора за Кредитними Договорами та Договорами Забезпечення, включно з правом вимагати від Позичальників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань, правом на звернення стягнення за зобов`язаннями Позичальників на заставлене майно, та іншими Правами Вимоги за Кредитними Договорами та Договорами забезпечення. При цьому передача Прав Вимоги за Забезпеченням, що випливають з договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, укладених Первісним Кредитором з Позичальниками, оформлюються окремими договорами про передачу Прав Вимоги за Забезпеченнями, що випливають з договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, які укладаються Сторонами одночасно з підписанням Реєстру Позичальників. Такі договори про передачу Прав Вимоги за Забезпеченнями, що випливають з договорів застави/поруки (якщо вони укладені у письмовій формі з нотаріальним посвідченням) та іпотечних договорів, будуть укладені Сторонами в дату укладання цього Договору на тих самих умовах, що і цей Договір. Права Вимоги за Забезпеченнями, що випливають з договорів, укладених в письмовій формі без нотаріального посвідчення, передаються Новому Кредитору на підставі Договору.

У випадку, коли Забезпеченням є іпотека, що також забезпечує виконання зобов`язань позичальників Первісного Кредитора, які не вказані у Реєстрі Позичальників і по зобов`язанням, які не предметом цього Договору, передача прав по такому Забезпеченню, не породжує відступлення Новому Кредитору прав вимоги по зобов`язанням, що не є предметом цього Договору.

Згідно з п. 3.2.-3.34. розділу 3 Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012р. на дату укладення Договору Ціна Продажу Кредитного Портфеля становить 108 844 453, 92 гр. без ПДВ. Новий Кредитор здійснює оплату Ціни Продажу в національній валюті в дату набрання чинності цим Договором.

Сторони Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012р. у п. 3.8. передбачили умови коригування Ціни Продажу за Право вимоги

У п. 4.1., 4.2. розділу 4. Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012р. зазначено, що відступлення Прав Вимоги Первісним Кредиторам Новому Кредитору, набуття Новим Кредитором Прав Вимоги та заміна кредитора за Правами Вимоги на Нового Кредитора набувають чинності у день укладення Договору, за умови належного оформлення Сторонами (підписання та скріплення відбитком печаток Сторін) Реєстру Позичальників. При цьому Права Вимоги, що виникнуть у майбутньому, набуваються Новим Кредитором з моменту їх виникнення, але в будь-якому разі після підписання Сторонами Реєстру Позичальників. Сторони підписують Реєстр Позичальників за умови зарахування на банківський рахунок Первісного Кредитора оплати за Новим Кредитором Ціни Продажу відповідно до умов Розділу 3 цього Договору.

У розділі 6 Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012р. сторони передбачили порядок повідомлення Позичальників про здійснення відступлення Права вимоги.

Відповідно до п. 16.2., 16.7. розділу 16 Договору про відступлення права вимоги від 17.12.2012р. такий набуває чинності в дату його належного оформлення: підписання Сторонами та скріпленням відбитків печаток Сторін. Договір укладено на строк 20 років з дати його підписання, а в частині виконання прострочених зобов`язань та відповідальності Сторін до повного їх виконання (якщо інше прямо не зазначено у цьому Договорі).

17 грудня 2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» укладено також Договір про передачу прав за договорами забезпечення, який посвідчено нотаріально приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирик О.А. (а.с. 53-59).

Відповідно до п. 3.1.-3.3. розділу 3. Договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012р. у зв`язку з передачею (відступленням) Кредитного портфелю за Договором відступлення Цедент, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, передає Цесіонарію Права, що передаються, та зобов`язується передати Цесіонарію Договори забезпечення, а Цесіонарій приймає та набуває Права, що передаються, та зобов`язується прийняти Договори забезпечення. Права за Договорами забезпечення переходять до Цесіонарія виключно в силу положень українського законодавства. Права, що передаються, вважаються переданими (відступленими) Цедентом Цесіонарію в Дату набрання чинності. Цедент зобов`язується передати Цесіонарію Договори забезпечення у відповідності з Договором відступлення.

Згідно з п. 8.1. розділу 8. Договору про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012р. Договір набирає чинності в Дату набрання чинності після його належного підписання Сторонами та нотаріального посвідчення.

Згідно відкритих даних Комплексної інформаційної системи Національного банку України (https://kis.bank.gov.ua/search-fu) за даними Державного реєстру фінансових установ 22 вересня 2008 року внесено дані про ТзОВ «Кредитні ініціативи» як фінансову установу, що надає послуги з факторингу, фінансового лізингу та надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту.

Відповідно до вище загаданих Договорів від 17.12.2012р. ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» відступило ТзОВ «Кредитні ініціативи» Кредитний портфель, в тому числі вимоги до ОСОБА_3 за Кредитним договором на суму основного непогашеного строкового кредиту 56790, 00 грн., основного непогашеного простроченого кредиту 9283, 52 грн., нарахованих несплачених строкових процентів 34407, 68 грн., нарахованих несплачених прострочених процентів 19276, 63 грн., нарахованих несплачених прострочених комісій 1373, 80 грн. та за Договором іпотеки.

08 квітня 2021 року за заявою ТзОВ «Кредитні ініціативи» приватним виконавцем виконавчого округу Чернівецької області Кондрюком К.О. на підставі виконавчого напису №7818 від 07.12.2014 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65073719 про задоволення вимог ТзОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі заборгованості, що виникла внаслідок невиконання боржником умов кредитного договору за період з 17.12.2012р. по 14.10.2014р., та суми плати за вчинення виконавчого напису на загальну суму 153199, 90 грн. за рахунок коштів, отриманих від реалізації предмету іпотеки (а.с. 15-19).

08 листопада 2022 року в межах згаданого виконавчого провадження накладено арешт на кошти боржника (а.с. 179).

Про оспорюваний виконавчий напис позивач дізналася після ознайомлення її представника ОСОБА_5 01 листопада 2024 року із матеріалами виконавчого провадження №65073719 (а.с. 14).

Рішенням Новодністровського міського суду Чернівецької області від 03.07.2025р. по справі №756/1765/25, яке набрало законної сили 04 серпня 2025 року (а.с. 180), позов ОСОБА_3 до ТзОВ «Кредитні ініціативи», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, задоволено; визнано виконавчий напис № 7818 від 07.12.2014р., вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Київської області Чуловським В.А., яким запропоновано звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_3 на праві власності на підставі договору-купівлі, посвідченого 21 вересня 2007 року приватним нотаріусом Сокирянського районного нотаріального округу Чернівецької області Банковською О.Ю. за реєстровим №495 та зареєстрованим 21 вересня 2007 року КП «Новодністровське бюро технічної інвентаризації» в книзі 1-3/806, номер запису 806, реєстраційний номер 2729121, таким, що не підлягає виконанню.

В описово-мотиваційний частині згаданого рішення зазначено, що «Позивач не заперечує факт укладення Кредитного договору та Договору іпотеки, а також не оспорює законність Договорів від 17.12.2012р. про відступлення права вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення».

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов?язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов?язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов?язку у конкретному зобов?язанні; 2) зобов?язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов?язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов?язанні.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі ст.1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відповідно до ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1, п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 2664-ІІІ від 12.07.2001р.) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 2664-ІІІ від 12.07.2001р.) фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов?язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.

Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.

Таким чином, у Цивільному кодексі України, як вбачається зі змісту його ст. 512, 1077, проведено розмежування правочинів, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу.

З аналізу ст. 512-518 ЦК України можна зробити такий висновок щодо суб`єктного складу правочинів з відступлення права вимоги: відповідно до ст. 2 цього Кодексу учасниками цесії можуть бути будь-яка фізична або юридична особа.

Разом з тим, із ч.1 ст. 1077 ЦК України , ч. 5 ст. 5 Закону України "Про банки і банківську діяльність" вбачається, що суб`єктний склад у договорі факторингу має три сторони: клієнта, яким може бути фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності (ч. 2 ст. 1079 ЦК України), фактора, яким може бути банк або інша банківська установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ч. 3 ст. 1079 ЦК України) та боржник, тобто набувач послуг чи товарів за первинним договором.

У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 2664-ІІІ від 12.07.2001р.) вказано, що фінансовими установами є банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди й компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо передбачених законом, - інших послуг (операцій), пов`язаних із наданням фінансових послуг. У ч. 1, 2 ст. 7 цього Закону зазначено, що юридична особа, яка має намір надавати фінансові послуги, зобов`язана звернутися до відповідного органу державного регулювання ринків фінансових послуг протягом тридцяти календарних днів з дати державної реєстрації для включення її до державного реєстру фінансових установ.

У разі якщо відповідно до закону надання певних фінансових послуг потребує ліцензування, фінансова установа має право на здійснення таких послуг лише після отримання відповідних ліцензій.

Отже, фактор для надання фінансової послуги повинен бути включеним до Державного реєстру фінансових установ.

Щодо розмежування за предметом договору, то під час цесії може бути відступлене право як грошової, так і не грошової (роботи, товари, послуги) вимоги. Цивільний кодекс України передбачає лише перелік зобов`язань, у яких заміна кредитора не допускається (ст. 515 ЦК України). Предметом договору факторингу може бути лише право грошової вимоги (як такої, строк платежу за якою настав, так і майбутньої грошової вимоги (ст. 1078 ЦК України).

Як уже зазначалося, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1, п. 11 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 2664-ІІІ від 12.07.2001р.) фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.

Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника.

При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату.

Ціна договору факторингу визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги. Розмір винагороди фактора може встановлюватись по-різному, наприклад, у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю.

Якщо право вимоги відступається "за номінальною вартістю" без стягнення фактором додаткової плати, то в цьому випадку відносини факторингу відсутні, а відносини сторін регулюються загальними положеннями про купівлю-продаж з урахуванням норм стосовно заміни кредитора у зобов`язанні (ч. 3 ст. 656 ЦК України).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною другої сторони шляхом надання в її розпорядження певної суми грошових коштів. Вказана послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Право вимоги, яка відступається (продається), може мати, так звані номінальну вартість та реальну вартість. Номінальною вартістю права вимоги в такому разі є розмір самої вимоги, що відступається (продається) за відповідним договором відступлення. Реальна вартість права вимоги, як і будь якого майна, формується з урахуванням ринкових умов, зокрема, попиту на такий вид вимоги, ліквідності такої вимоги, що залежить від можливості її задоволення, зокрема через наявність спору щодо вимоги або складний фінансовий стан боржника, а у процедурах банкрутства - через запровадження мораторію на задоволення вимог кредиторів, черговість задоволення таких вимог, недостатній обсяг ліквідної маси боржника для їх повного задоволення.

Тобто реальна вартість права вимоги має динамічний характер (може змінюватися в будь-який момент в залежності від інших обставин), на відміну від номінальної вартості, яка визначається лише розміром самої вимоги кредитора до боржника.

Сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.

Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).

Оскільки сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу.

Також розмежування розглядуваних договорів здійснюється за їх формою: правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредитору (ст. 513 ЦК України). Оскільки факторинг визначено п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кредитною операцією, вимоги до такого договору визначені у ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (Закон № 2664-ІІІ від 12.07.2001р.).

З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.

Договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Виходячи з цього правочин, який не відповідає ознакам, притаманним договору факторингу, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги

При цьому, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.

Згідно зі ст. 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Відповідно до ч.1 ст. 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами.

Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.

Отже, відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.

Зміст зобов?язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.

Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018р. у справі № 909/968/16, від 16.03.2021р. у справі № 906/1174/18, від 08.09.2023 у справі № 910/8115/19 (910/13492/21).

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Аналіз приписів ч.1 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» дозволяє зробити висновок, що законодавець прагне, аби в регулятивних цивільних правовідносинах відбувалося одночасне відступлення зобов`язань як за основним, так і за іпотечним зобов`язаннями.

Зокрема, правила першого речення частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку», враховуючи мету цього Закону і межі його правового регулювання, спрямовані саме на врегулювання відступлення прав за іпотечним договором, певно поєднавши їх юридичну долю з юридичною долею основного зобов`язання.

Отже, цей припис статті 24 України «Про іпотеку» закріплює правило, відповідно до якого у регулятивних правовідносинах відступлення прав за іпотечним договором здійснюється лише за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Друге речення частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» має таку правову мету - встановити доказову презумпцію в разі з`ясування питання, чи відбулося та коли відбулося відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Це речення не може тлумачитися так, що воно вказує на недійсність основного чи забезпечувального зобов`язання як на наслідок невиконання такого правила поведінки.

Отже, відступлення прав за іпотечним договором доводить (підтверджує) відступлення права вимоги за основним зобов`язанням, а не навпаки. Тож факт відступлення права вимоги за іпотечним договором створює доказову презумпцію того, що відбулося й відступлення прав вимоги за основним зобов`язанням.

Як підсумок, відступлення права вимоги за іпотечним договором, за загальним правилом, має відбуватися одночасно з відступленням права вимоги за кредитним договором. Права вимоги за основним зобов`язанням та права вимоги за іпотечним зобов`язанням як забезпечувальним до такого основного не можуть бути одночасно відступлені кредитором на користь різних осіб, оскільки «абстрактну іпотеку» (без зв`язку з належним кредиторові основним зобов`язанням) закон не передбачає, а, навпаки, констатує, що іпотекодержателем завжди є кредитор (стаття 1 Закону № 898-IV), що відповідає суті іпотеки як способу забезпечення виконання зобов`язання.

Також потрібно враховувати, що у ст. 18 Закону України «Про іпотеку» закріплені вимоги щодо форми та змісту іпотечного договору. Так, у частині першій зазначеної статті передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Згідно із ч. 1 ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Тож законодавство встановлює імперативну вимогу щодо нотаріального посвідчення іпотечного договору та договору про відступлення прав за таким договором.

Зазначені висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2024р. у справі № 754/8750/19.

В цій справі суд приходить до висновку, що між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (первісний кредитор) та ТзОВ «Кредитні ініціативи» (новий кредитор) укладено договори про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення від 17.12.2012р., за яким Банк шляхом продажу відступив Товариству право вимоги за кредитним та іпотечним договорами.

Оскільки відсутні докази, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату, тобто позики або кредиту) попередньому кредитору, то за своєю правовою природою спірний договір від 17.12.2012р. є договором купівлі-продажу майнового права, а тому не може бути віднесений до договорів факторингу.

При цьому, між сторонами договору досягнута згода з приводу усіх істотних умов договору, оспорювані договори спрямовані на набуття сторонами цивільних прав та обов`язків, їх зміст не суперечить актам цивільного законодавства; під час укладення договору волевиявлення учасників було вільним та відповідало їх внутрішній волі, правочин вчинено у формі, встановленій законом, та спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

У ст. 517 ЦК України зазначено, що первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Також згідно з ст. 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Згідно з ст. 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Отже, чинним законодавством України за загальним правилом не передбачено участь боржника у виборі нового кредитора або отримання первісним кредитором згоди боржника на вибір нового кредитора.

У п. 5.3.4. Договору про іпотечний кредит № 572 від 20.09.2007р., укладеного між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ОСОБА_3 , вказано, що Банк має право відступити право вимоги за цим Договором з наступним повідомленням позичальника протягом 5 днів з моменту укладення договору з цього приводу про особу нового Кредитора.

Отже, і в укладеному сторонами Договорі про іпотечний кредит № 572 від 20.09.2007р. не передбачено участь боржника у виборі нового кредитора або отримання первісним кредитором згоди боржника на вибір нового кредитора.

При цьому, неповідомленням боржника про зміну кредитора не має наслідком недійсність укладеного договору про відступлення права вимоги, а лише передбачає несприятливі наслідки такої бездіяльності для нового кредитора.

Зокрема, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним.

Також Боржник не звільняється від обов`язку погашення заборгованості, проте має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання йому доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні, та має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Варто зауважити, що законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням, чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме в такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (пункт 152 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Щодо недійсності переданої вимоги, про яку йдеться в ст. 519 ЦК України, то така недійсність не може ототожнюватися із недійсністю правочину в розумінні норм розділу IV «Правочини. Представництво» ЦК України. Законодавець не пов`язує питання дійсності/недійсності правочину про заміну кредитора із дійсністю вимоги, яка передається новому кредитору, і безпосередньо визначає правовий наслідок передачі права вимоги, якого не існує.

Натомість за прямою вказівкою ст. 519 ЦК України первісний кредитор відповідає за недійсність вимоги перед новим кредитором. У випадку відступлення недійсної вимоги договір, на підставі якого мало бути здійснене таке відступлення, не виконується первісним кредитором, оскільки розпорядчий ефект не настає з огляду на відсутність у первісного кредитора права, що підлягає передачі.

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Саме в цьому сенсі слід говорити про відсутність розпорядчого ефекту такого договору: оскільки відповідного права вимоги не було, то передати його покупець не зміг.

Отже, сама лише недійсність вимоги не зумовлює недійсності відповідного договору між первісним кредитором та новим кредитором. Недійсність вимоги зумовлює відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором. У таких випадках передання недійсної вимоги за правовою природою є невиконанням чи неналежним виконанням договору, за яким було відчужено недійсну вимогу.

Отже, недійсність вимоги не зумовлює недійсність відповідного договору, за яким була передана така вимога, а має наслідком відповідальність первісного кредитора перед новим кредитором, врегульовану положеннями ЦК України.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 92 постанови від 08.08.2023р. у справі №910/19199/21 звертає увагу, що договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), обману (частина перша статті 230 ЦК України), насильства (частина перша статті 231 ЦК України) тощо.

Згідно з ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

При вирішенні позову про визнання недійсним договору враховуються загальні приписи ст.ст. 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося (постанова Верховного Суду від 27.05.2021р. у справі №910/8072/20).

У постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16.10.2020р. у справі №910/12787/17 зазначено, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.

Враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що у позові ОСОБА_3 до ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» про визнання недійсним договорів відступлення права вимоги слід відмовити в повному обсязі.

Щодо доводів відповідачів про встановлений судом факт відсутності спору щодо дійсності Договорів від 17.12.2012р., то варто зазначити наступне.

У ч. 4 ст. 82 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, варто розрізняти обставини справи, що є життєвими фактами, подіями або діями, на які посилаються сторони для обґрунтування своїх вимог, тоді як встановлені судом факти - це перевірені доказами обставини, які суд визнав достовірними та зафіксував у рішенні, перетворивши їх на юридичну основу для застосування норм права.

Вказівка у рішенні Новодністровського міського суду Чернівецької області від 03.072025р. по справі № 756/1765/25 за позовом ОСОБА_3 до ТзОВ «Кредитні ініціативи», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кравець О.О. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, про те, що Позивач не заперечує факт укладення Кредитного договору та Договору іпотеки, а також не оспорює законність Договорів від 17.12.2012р. про відступлення права вимоги та про передачу прав за договорами забезпечення, не виключає право останньої в подальшому подати позов про визнання недійсним вищезгаданих договорів.

Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 257, ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, і її перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У п. 53 постанови від 14.06.2023р. у справі № 755/13805/16-ц Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позову. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушено, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушено, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем (див., зокрема, постанови від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 5 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 7 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51), від 7 липня 2020 року у справі № 712/8916/17-ц (пункт 28), від 29 червня 2021 року у справі № 904/3405/19 (пункт 57), від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17 (пункт 129).

Отже, суд застосовує позовну давність лише тоді, коли позов є обґрунтованим, а право особи дійсно порушено. Якщо позов не має підстав або не доведено порушення права, суд відмовляє у задоволенні позову через його безпідставність, не застосовуючи позовну давність. Відтак, оскільки заявлений ОСОБА_3 позов не має підстав та не доведено порушення прав позивача, то й підстава для застосування позовної давності відсутня.

Відповідно до ч. 1, п. 1-3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу

У ч. 1 ст. 141 ЦПК України зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи положення ч. 1, 3 ст. 133, ч. 1, 8 ст.141 ЦПК України, беручи до уваги клопотання представника позивача ьта представника відповідача ТзОВ «Кредитні ініціативи» щодо надання підтверджуючих документів по витратах на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення судового рішення, суд приходить до висновку, що у зв`язку із відмовою у задоволенні позову судовий збір в розмірі 1211,20 грн., сплачений згідно з платіжною інструкцією № 0.0..1 від 17.07.2025р., з відповідачів ПАТ «Промінвестбанк» та ТзОВ «Кредитні ініціативи» на користь позивача ОСОБА_3 стягненню не підлягає, в іншій частині питання по судових витратах судом не вирішується.

На підставі ст. 3, 15, 16, 177, 178, 190, 203, 215, 256,257, 561, 267, 509, 510, 512-519, 656, 1048, 1077-1079 ЦК України, ст. 1, 4, 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 1, 18, 24 Закону України «Про іпотеку», керуючись ст. ст. 2-4, 7-13, 15, 17-19, 23, 51, 76-82, 89, 92, 95, 131, 133, 141, 223, 240, 247, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 352, 354-355, п.15.5. Перехідних положень ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний № НОМЕР_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (юридична адреса: м. Київ, вул. Вікентія Хвойки, буд.21, ) та публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (юридична адреса: м Київ, вул.Малопідвальна, буд. 8, ) про визнання недійсними договорів відступлення права вимоги відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено відповідно до вимог ч. 6 ст. 259 ЦПК України.

Суддя: