Справа № 128/914/26
УХВАЛА

06 березня 2026 року м. Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

головуючий суддя Карпінська Ю.Ф.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 , подану та підписану представником згідно з ордером ОСОБА_2 , про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем, визнання права власності на спадкове майно, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації,

УСТАНОВИВ:

04.03.2026 до Вінницького районного суду Вінницької області подано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем, визнання права власності на спадкове майно, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації.

Разом з позовною заявою ОСОБА_1 подала заяву про забезпечення позову, яка обґрунтована тим, що «вона є спадкоємицею першої чарки за законом після смерті своїх батьків: батька ОСОБА_4 (помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та матері ОСОБА_5 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Її батьки перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого набули у власність певне майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 , яка була оформлена на ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в рівних частках по 1/2; житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами загальною площею 48,1 кв.м, житловою площею 19.3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , оформлений на ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 30.06.2020, посвідченого приватним нотаріусом Літинського районного нотаріального округу Вінницької області Жуковською І.В., зареєстрованого в реєстрі під №1121; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 72,2 кв.м, житловою площею 51,4 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрований за ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 21.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В., зареєстрованого в реєстрі під №1119; земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:0268, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровану за ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 21.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В., зареєстрованого в реєстрі під №1120; земельну ділянку площею 0,0613 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:003:0269, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровану за ОСОБА_4 відповідно до договору купівлі-продажу від 21.03.2013, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В., зареєстрованого в реєстрі під №1122. Враховуючи положення ч. 3 ст. 1268 ЦК України, ОСОБА_1 та її мати ОСОБА_5 вважали, що вони прийняли спадщину після смерті батька та чоловіка, оскільки фактично проживали разом з ОСОБА_4 без реєстрації та вели спільне господарство. З метою оформлення прийнятої спадщини після смерті батька позивач звернулася до Третьої вінницької нотаріальної контори, однак постановою ОСОБА_1 відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв?язку із тим, що вона не надала документів, що проживала постійно разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також позивач має право спадкування після смерті своєї матері в порядку представлення відповідно до ст. 1266 ЦК України частки, яку вона успадкувала після смерті чоловіка ОСОБА_4 , однак 24.09.2025 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Надольською О.А. було прийнято постанову про відмову ОСОБА_6 у вчиненні нотаріальної дії щодо оформлення спадщини, оскільки вона не подала заяви про прийняття спадщини протягом 6 місяців з дня смерті її батька та не пред?явила жодних доказів постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Згодом стало відомо, що спадщину після смерті ОСОБА_4 прийняла інша дочка від першого шлюбу ОСОБА_6 , яка фактично була зареєстрована з ОСОБА_4 за однією адресою реєстрації у АДРЕСА_4 , хоч фактично спадкодавець за даною адресою не проживав, оскільки він з 2012 проживав у АДРЕСА_3 . 14.08.2025 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Надольською О.А. після смерті ОСОБА_4 видано ОСОБА_3 свідоцтва про право на спадщину за законом на таке майно: 1/2 квартири АДРЕСА_1 ; житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами загальною площею 48,1 кв.м, житловою площею 19.3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 72,2 кв.м, житловою площею 51,4 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:0268, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку площею 0,0613 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:003:0269, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 . Відповідач може безперешкодно вчинити дії, пов?язані із перереєстрацією права власності на інших осіб, що зробить неможливим подальше виконання рішення суду у даній справі, оскільки станом на дату звернення до суду відповідач неодноразово намагається виселити позивача із житлового будинку АДРЕСА_3 , де остання проживає з 2012 року. Між позивачем та відповідачами виник спір щодо встановлення факту проживання зі спадкодавцем, визнання права власності на спадкове майно, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину за законом та скасування держаної реєстрації.

Тому просить вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно, а саме на: квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об?єкт нерухомого майна 020); житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами загальною площею 48,1 кв.м, житловою площею 19.3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 020); житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 72,2 кв.м, житловою площею 51,4 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 6); земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:0268, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 6); земельну ділянку площею 0,0613 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:003:0269, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 6)».

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті.

Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Оглянувши заяву про забезпечення позову та матеріали позовної заяви, суд доходить такого висновку.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 ЦПК України.

Згідно з частинами першою-другою статті 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Верховний Суд у постановах від 31.07.2024 (справа № 623/2015/21), від 29.07.2024 (справа № 761/80/23), від 15.07.2024 (справа № 361/5905/23) та в інших постановах виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно (пункт 1).

Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Під час розгляду заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Такі правові висновки сформульовані Верховний Судом у постановах від 17.06.2024 (справа № 644/1482/22), від 01.05.2024 (справа № 638/6777/23), від 21.02.2024 (справа № 201/9686/23), від 11.08.2022 (справа № 522/1514/21) та в інших.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.05.2021 (справа № 914/1570/20) зазначено, що під забезпеченням позову розуміють сукупність процесуальних дій, що гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог. Таким чином, особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. При цьому важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 (справа № 381/4019/18) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.09.2020 (справа № 753/22860/17) виснувала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Тому суд, розглядаючи заяву про забезпечення позову, повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде співмірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21.02.2024 (справа № 201/9686/23).

У постанові від 24.04.2024 (справа № 754/5683/22) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавцем, визнання права власності на спадкове майно, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації.

Згідно з позовною заявою, після смерті спадкодавця ОСОБА_3 на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом набула право власності на таке майно: 1/2 квартири АДРЕСА_1 ; житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами загальною площею 48,1 кв.м, житловою площею 19.3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 ; житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 72,2 кв.м, житловою площею 51,4 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:0268, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 ; земельну ділянку площею 0,0613 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:003:0269, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 .

Між сторонами існує спір щодо вищевказаного нерухомого майна, оскільки позивач ОСОБА_1 вважає, що має право на частину спадкового майна після смерті батька ОСОБА_4 .

У позивача існують обґрунтовані побоювання, що відповідач ОСОБА_3 , як власник, може відчужити своє право власності на спірне майно іншим особам, внаслідок чого може виникнути необхідність в захисті прав позивача іншим шляхом, крім заявлених позовних вимог.

Встановивши, що між сторонами дійсно виник спір щодо нерухомого майна, право власності на частину якого зареєстровано за відповідачем, а невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

У даному випадку враховано, що забезпечення позову у вищезазначений спосіб не завдасть шкоди власнику майна, оскільки заходи мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта.

Водночас з долучених до позовної заяви доказів судом установлено, що відповідачу ОСОБА_3 належить лише 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 .

У даному випадку застосування судом заходу забезпечення позову у вигляді арешту на квартиру АДРЕСА_1 , враховуючи, що за відповідачем зареєстроване лише право власності на частину такої квартири, на думку суду, може призвести до непропорційного втручання у права невизначеного кола осіб, а тому у цій частині заяву про забезпечення позову слід залишити без задоволення.

У частині сьомій статті 153 ЦПК України передбачено, що в ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, а також вирішує питання зустрічного забезпечення.

Станом на час розгляду заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави вважати, що існують обставини, з якими законодавець встановив обов`язок суду на застосування зустрічного забезпечення згідно з частиною третьою статті 154 ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України, ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Згідно з ч. 2 ст. 157 ЦПК України, примірник ухвали про забезпечення позову залежно від виду вжитих заходів одночасно з направленням заявнику направляється судом для негайного виконання всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Керуючись статтями 149-153 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем, визнання права власності на спадкове майно, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстрації задовольнити частково.

Забезпечити позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання зі спадкодавцем, визнання права власності на спадкове майно, внесення змін до свідоцтва про право на спадщину та скасування державної реєстраціїшляхом накладення арешту на майно, а саме на:

житловий будинок з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами загальною площею 48,1 кв.м, житловою площею 19.3 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 020);

житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 72,2 кв.м, житловою площею 51,4 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 6);

земельну ділянку площею 0,25 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :02:003:0268, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 6);

земельну ділянку площею 0,0613 га, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :02:003:0269,розташовану за адресою: АДРЕСА_3 (реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 6).

Решту заяви про забезпечення позову залишити без задоволення.

Копію ухвали про забезпечення позову направити всім особам, яких стосуються заходи забезпечення позову і яких суд може ідентифікувати, а також відповідним державним та іншим органам для вжиття відповідних заходів.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

СУДДЯ