Справа № 190/2285/25
Провадження №2/190/80/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

03 березня 2026 року м.Пятихатки

П`ятихатський районний суд Дніпропетровської області

в складі головуючого судді Фирси Ю.В.,

за участю секретаря Бордюг Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. П`ятихатки цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики, вказуючи, що 02 грудня 2021 року між ним та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики у формі розписки, згідно якого він надав відповідачу грошові кошти у розмірі 2000 доларів США, зі строком повернення до 31 жовтня 2022 року, з оплатою за користування грошовими коштами в розмірі 4 % від суми боргу за кожен календарний місяць, а відповідач в свою чергу зобов`язувався повернути вказані кошти, відсотки за користування позикою в зазначений строк.

Проте відповідач, у встановлений строк кошти не повернув, у зв`язку з чим просить стягнути з відповідача на його користь 2000 доларів США заборгованості за договором позики від 02 грудня 2021 року, 3760,00 доларів США відсотки, 400,00 доларів США штраф та сплачений судовий збір.

Позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, від представника позивача ОСОБА_3 до суду надійшло клопотання з проханням справу розглядати за його відсутності та відсутності позивача, проти заочного розгляду справи не заперечують.

Відповідач ОСОБА_2 про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причину неявки до суду не повідомив/а.с.72/.

Таким чином, оскільки відповідач у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання заперечень проти позову, у зв`язку з чим суд вирішує справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів.

За таких обставин, оскільки сторони в судове засідання не з`явились, про час і місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, суд вважає, що судове засідання можливо провести без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

03 грудня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір позики, оформлений письмовою розпискою, згідно якої позивач ОСОБА_1 позичив відповідачу ОСОБА_2 2000 доларів США, які зобов`язувався повернути до 31 жовтня 2022 року. Крім того, зобов`язався сплачувати за користування грошовими коштами відсотки в розмірі 4 % від суми боргу за кожен календарний місяць. У випадку несвоєчасного повернення позики зобов`язався виплатити штраф в розмірі 20 % від суми боргу /а.с.11/.

Відповідно статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, і його умов.

Такий правовий висновок щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладено в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 1519/2-5034/11.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передання грошової суми позичальнику.

Подібні за змістом правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16 (провадження № 14-465цс18).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або за рахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження №14-360цс19) зазначено, що: "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

З урахуванням наведених норм права, суд приходить до висновку, що укладення між сторонами договору позики у письмовій формі є не лише підтвердженням факту укладення договору, а й доказом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику.

Звертаючись до суду з позовом про стягнення боргу за борговою розпискою, ОСОБА_1 посилався на те, що 03 грудня 2021 року він передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 2000 доларів США, які позичальник зобов`язувався повернути до 31 жовтня 2021 року, що підтверджується долученою ним до позовної заяви копією розписки.

Зазначена розписка, є належним письмовим доказом укладення між позивачем та відповідачем договору позики в указаній в ній сумі. Ця письмова розписка підтверджує, як укладення договору позики, так і умови договору, суму позики, дату отримання коштів в борг, зобов`язання їх повернення у визначену в ній дату; а також засвідчує сам факт отримання відповідачем (боржником) від кредитора (позивача) вказаної грошової суми. Розписка також підтверджує право позивача вимагати від відповідача повернення суми боргу, і обов`язок відповідача - виплатити позивачу зазначену суму боргу.

У постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №128/891/20, викладено правову позицію, відповідно до якої особа, яка є держателем розписки, вважається позикодавцем, навіть якби не було вказано жодного імені позикодавця в розписці.

Таким чином, наявність оригіналу боргової розписки у позивача ОСОБА_1 свідчить про те, що боргове зобов`язання відповідачем ОСОБА_2 не виконане.

Будь-яких доказів на спростування факту укладення між сторонами договору позики від 03 грудня 2021 року, доказів щодо повернення боргу - відповідачем суду не надано.

Враховуючи те, що стороною позивача доведено факт укладення договору позики з відповідачем, що підтверджується борговою розпискою від 03 грудня 2021 року, написаною та підписаною ОСОБА_2 , відповідач не повернув позивачу отримані в борг грошові кошти в сумі 2000 доларів США в обумовлений розпискою строк, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з ОСОБА_2 вказаної суми боргу в розмірі 2 000 доларів США.

Що ж стосується стягнення відсотків за користування позикою, то суд зазначає наступне.

Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги за ч. 2 ст. 1050 ЦКУ.

Згідно ст. 631 ЦКУ строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

У відповідності ст. 1050 ЦКУ якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 625 боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу за весь час прострочення, а також % інфляції та 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У контексті ст. 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому боржник зобов`язаний сплатити гроші на користь кредитора, а останній має право вимагати виконання цього обов`язку (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 №373/2054/16-ц).

У зв`язку з чим вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків за користування кредитом у розмірі 3760 доларів США є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.

Разом з тим, не підлягає стягненню з відповідача штраф, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, в подальшому його дія неодноразово продовжувалася.

Щодо розподілу судових витрат суд приходить до наступного висновку.

Частиною 2 ст. 137 ЦПК України встановлено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції.

Зокрема, згідно з практикою ЄСПЛ заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Суд також повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, виснувала про можливість існування «гонорару успіху» як форми оплати винагороди адвокату; визнала законність визначення між адвокатом та клієнтом у договорі про надання правової допомоги такого виду винагороди як «гонорар успіху», що відповідає принципу свободи договору та численній практиці Європейського суду з прав людини. При цьому зазначила, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Як вбачається із матеріалів справи на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвокат Басай М.М. долучив до позовної заяви копію договору про надання правничої допомоги №24/22 від 11.08.2022 року, копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю, ордер на надання правничої допомоги, акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання правничої допомоги №24/22 від 11.08.2022 року , копію квитанції від 23.10.2025 року на суму 3 000 грн.

Відповідач заяви про зменшення судових витрат не подавав, а тому суд приходить до висновку про стягнення таких витрат, а саме у заявленому розмірі 3000 грн.

Відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 2577 гривень.

Керуючись ст.ст. 12,81,141, 263-265, 280-281 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 2000 (дві тисячі) доларів США заборгованості за борговою розпискою від 02 грудня 2021 року, 3760 (три тисячі сімсот шістдесят) доларів США відсотки за користування позикою, сплачений судовий збір у розмірі 2577 (дві тисячі п`ятсот сімдесят сім) грн. 00 коп. та витрати на правничу допомогу у розмірі 3000 (три тисячі) грн..

В іншій частині заявлених вимог відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Головуючий суддя Ю.В. Фирса