Житомирський апеляційний суд
Справа №296/2577/25 Головуючий у 1-й інст. Петровська М. В.
Категорія 39 Доповідач Шевчук А. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,

суддів: Павицької Т.М., Григорусь Н.Й.,

за участі секретаря судового засідання Лугини О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі

цивільну справу №296/2577/25 за позовом Акціонерного товариства «Універсал Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Універсал Банк»

на рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 червня 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Петровської М.В. у м.Житомирі,

в с т а н о в и в:

У березні 2025 року Акціонерне товариство «Універсал Банк» (далі АТ «Універсал Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 . Просило стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг «Mоnobank» від 30 березня 2019 року в сумі 94 155,32 грн (загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту)) станом на 22 січня 2025 року.

Позов обґрунтований тим, що Mоnobank це мобільний банк, у рамках якого відкриваються поточні рахунки клієнтам (фізичним особам), спеціальним платіжним засобом яких є платіжні картки «Mоnobank». Після перевірки кредитної історії на платіжних картках «Mоnobank» за заявою клієнтів встановлюється кредитний ліміт. Особливістю проєкту Mоnobank є те, що банківське обслуговування здійснюється дистанційно без відділень. Разом із встановленням на платіжній картці кредитного ліміту надається послуга переведення витрати у розстрочку. За рахунок здійснення зазначеної операції стає доступним попередньо використаний кредитний ліміт. Умови і правила обслуговування рахунків фізичної особи в АТ «Універсал Банк» опубліковані на офіційному сайті банку та постійно доступні для ознайомлення за посиланням https://www.monobank.ua/terms. ОСОБА_1 30 березня 2019 року звернувся до АТ «Універсал Банк» із метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг від 30 березня 2019 року. Своїм підписом у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що підписана ним анкета-заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг. Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку зазначених вище документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови. Крім того, в анкеті-заяві позичальник підтверджує, що усе листування щодо цього договору просить здійснювати через мобільний додаток або через інші дистанційні канали відповідно до умов договору. Між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 30 березня 2019 року укладений договір, відповідно до умов якого надано кредит у розмірі 60 000 грн у вигляді встановлено кредитного ліміту на поточний рахунок, спеціальним платіжним засобом якого є платіжна картка НОМЕР_1 . Взятий на себе обов`язок позивач виконав належним чином, а саме, надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник належним чином не виконує свої обов`язки, у зв`язку з чим утворилася вказана вище заборгованість.

Рішенням Корольовського районного суду м.Житомира від 20 червня 2025 року позов задоволений частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 30 березня 2019 року в розмірі 46 377,95 грн. У задоволенні решти позову відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 491,50 грн.

Не погодившись частково із рішенням суду першої інстанції, позивач АТ «Універсал Банк» подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення в частині відмови у задоволені позову скасувати та ухвалити в цій частині нове, яким позов у відмовленій частині задовольнити у повному обсязі, а у іншій частині (задоволеній) рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Доводи апеляційної скарги аргументовані тим, що судом першої інстанції не було досліджено механізму отримання банківських послуг проєкту Monobank, а також процедуру ознайомлення споживача з Умовами та правилами обслуговування, Тарифами, Таблицею розрахунку вартості кредиту, Паспортом споживчого кредиту. Тим самим, суд першої інстанції дійшов передчасних висновків відносно того, що відповідач не був ознайомлений із зазначеними вище Умовами та правилами обслуговування, Тарифами, Таблицею розрахунку вартості кредиту, Паспортом споживчого кредиту. Тобто, з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки, а не лише права, які вони мають виконувати. Аналогічний висновок зроблений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі №355/385/17. За таких обставин, не виконання боржником умов договору, на які він погодився та ознайомився в анкеті-заяві (стосовно того, що договір про надання банківських послуг складається не лише з анкети- заяви, а також з Умов і правил надання банківських послуг, Тарифів, Таблиці обчислення вартості кредиту та Паспорту споживчого кредиту) та непогашення у повному обсязі заборгованості перед банком матиме наслідком порушення фундаментального положення про обов`язковість договору. Умови та правила, які знаходяться у публічному доступі, та посилання (https://www.monobank.ua/terms), які містяться у кожній анкеті-заяві, підписаній клієнтами (а це понад 8 млн.) є загальновідомим фактом. Те, що така інформація може бути невідомою суду, не є підставою для заборони її використання як загальновідомої. Посилання суду першої інстанції на недоведеність з боку банку, що саме ці Умови і правила розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними є безпідставними, оскільки вони не ґрунтуються на приписах Закону України Про електронну комерцію. Якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 03 лютого 2022 року №758/10335/16-ц). Відповідно до позиції Верховного Суду, яка міститься у постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року в справі №367/4970/13-ц, заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахований банком, боржник та його представник не надали до суду докази, які б спростовували, як факт надання кредиту в розмірі, визначеним кредитним договором, так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника. Доказів, які б спростовували правильність наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором, боржником не надано. Будучи повідомленим про час і місце розгляду справи, відповідач не надав суду контррозрахунок суми заборгованості, який би суд міг належним чином оцінити чи інший доказ, наприклад, висновок експертизи, про неправильність наданого банком розрахунку, а тому відсутні законні підстави для того, щоб піддати сумніву нараховану позивачем суму боргу, враховуючи, що вона підтверджена наданими позивачем у сукупності доказами. Варто звернути увагу на вимоги процесуального закону, який покладає тягар доказування на сторони, що забезпечуватиме реалізацію принципу змагальності у судовому процесі. Реалізація такого принципу здійснюється через стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Застосування такого підходу оцінки доказів відповідає позиції Верховного Суду, виловленої у постановах від 02 жовтня 2018 року в справі №910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року в справі №917/1307/18.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило. Відповідно до частини третьої ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.243-245). Кореспонденція, у тому числі судова повістка, що надсилалася ОСОБА_1 , повернута Укрпоштою з відміткою у поштовому повідомлені: «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.247). За положеннями частини восьмої ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місця проживання чи перебування. Додатково на судове засідання, яке призначено на 04 березня 2026 року, відповідач викликаний до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке розміщено 27 листопада 2025 року (а.с.242). За положеннями ст.128 ЦПК України відповідач із опублікуванням оголошення про виклик вважається про дату, час і місце розгляду справи повідомленим. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в оскарженій частині, тобто в частині відмови у задоволенні позову, відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині стягненні заборгованості в сумі 47 777,37 грн, суд першої інстанції виходив із того, що оскільки в анкеті-заяві від 30 березня 2019 року строки здійснення періодичних платежів за кредитом не встановлені, то списання внесених на погашення боржником коштів у рахунок погашення процентів за користування кредитом є неправомірним та зарахував ці кошти на погашення тіла кредиту.

Колегія суддів апеляційного суду не може повністю погодитися із таким висновком суду першої інстанції з наступних мотивів.

За приписами частин першої та другої ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша ст.626 ЦК України).

Правовідносини з приводу надання кредиту регулюються ЦК України та Законами України «Про споживче кредитування», «Про банки та банківську діяльність».

Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банківським кредитом визнається будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, сплати процентів за її користування та інших зборів із такої суми.

Правовою формою щодо оформлення відносин сторін є кредитний договір.

У силу частини першої ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень частини першої ст.634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст.639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовилися укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним із моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним із моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205,207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року в справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року в справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року в справі №127/33824/19.

Відповідно до частин першої, третьої, четвертої та сьомої ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (частина дванадцята ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п.6 частини першої ст.3 вказаного Закону, електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з частиною першою ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Із матеріалів справи вбачається та апеляційним судом установлено, що 30 березня 2019 року ОСОБА_1 підписав анкету-заяву до договору про надання банківських послуг (а.с.53).

У анкеті-заяві зазначено, що анкета-заява разом з Умовами і правилами надання банківських послуг, Тарифами, Таблицею обчислення вартості кредиту та Паспортом споживчого кредиту складають договір про надання банківських послуг (далі - договір). Підписавши анкету-заяву відповідач підтвердив, що ознайомився та отримав примірники у мобільному додатку зазначених вище документів, що складають договір та зобов`язується виконувати його умови.

У анкеті-заяві відповідач висловив свою згоду саме на укладення такого договору з використанням мобільного додатку та доступу до електронних інформаційних ресурсів, задля чого отримав відповідний електронний ключ та електронний підпис.

Згідно із п.3 анкети-заяви, відповідач беззастережно погодився з тим, що банк має право на свій розсуд в односторонньому порядку зменшувати або збільшувати розмір дозволеного кредитного ліміту та повідомляти його про це шляхом надсилання повідомлень у мобільний додаток.

Тобто, зі змісту анкети-заяви відповідач надав дозвіл на встановлення кредитного ліміту на суму, вказану в мобільному додатку.

Окрім того, в п.6 анкети-заяви зазначено: «Прошу вважати наведений зразок мого власноручного підпису або його аналоги (у тому числі мій електронний/електронний цифровий підпис) обов`язковим при здійсненні операцій за всіма рахунками, які відкриті або будуть відкриті мені в банку. Я засвідчую генерацію ключової пари з особистим ключем та відповідним йому відкритим ключом, яка буде використовуватися для накладання електронного цифрового підпису в мобільному додатку з метою засвідчення моїх дій згідно з договором. Також я визнаю, що електронний цифровий підпис є аналогом власноручного підпису та його накладення має рівнозначні юридичні наслідки із власноручним підписом на документах на паперових носіях. Я підтверджую, що всі наступні правочини (у тому числі підписання договорів, угод, листів, повідомлень) можуть вчинятися мною та/або банком з використанням електронного цифрового підпису».

Відповідачу згенеровано ключову пару з особистим електронним ключем та відповідним йому відкритим ключем, реквізити якого містяться в анкеті-заяві.

,

Відповідно до пункту 14 Положення про застосування електронного підпису та електронної печатки в банківській системі України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2017 року (у редакції постанови Правління Національного банку України від 25 лютого 2019 року №42), яке діяло у такій редакції на час виникнення спірних правовідносин, використання удосконаленого електронного підпису, удосконаленої електронної печатки та простого електронного підпису здійснюється на підставі договору між банком і клієнтом, який укладається в письмовій формі (у вигляді паперового документа з власноручними підписами сторін або як електронний документ із кваліфікованим електронним підписом) після проведення ідентифікації та верифікації клієнта відповідно до вимог законодавства України у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму.

За таких обставин, із урахуванням встановлених судом обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів доходить висновку про укладеність вказаного вище договору про надання банківських послуг «Mоnobank» між відповідачем ОСОБА_1 та позивачем АТ «Універсал Банк».

За приписами ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року в справі №2-383/2010 зроблений висновок, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Матеріали справи не містять та відповідачем не надано доказів щодо спростування презумпції правомірності договору про надання банківських послуг «Mоnobank». Зазначений договір або його окремі частини недійсними не визнані.

При цьому встановлення обставин, за яких цей правочин може бути визнаний недійсним (оспорюваний) за відсутності оспорення або визнання його недійсним у встановленому законом порядку, не входить у межі дослідження під час розгляду справи про стягнення заборгованості за кредитним договором, а тому відповідні обставини не можуть бути підставою для відмови у задоволенні позову, оскільки це суперечитиме презумпції правомірності правочину, визначеному ст.204 ЦК України.

Відповідно до частини першої ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (частина перша ст.629 ЦК України).

Згідно з частиною першою ст.599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Частиною першою ст.610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Статтями 1048,1049,1050 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною першою ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною шостою ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановлено, що на ім`я ОСОБА_1 відкрито рахунок НОМЕР_2 (рахунок НОМЕР_3 ), карта Platinum. Наведене підтверджується довідкою АТ «Універсал Банк» про наявність рахунку від 22 січня 2025 року (а.с.51).

Відповідно до довідки про розмір встановленого кредитного ліміту клієнта ОСОБА_1 через мобільний застосунок за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 30 березня 2019 року за карткою НОМЕР_1 станом на 22 січня 2025 року кредитний ліміт 13 липня 2019 року року встановлено у розмірі 1 000 грн; 19 листопада 2019 року збільшено до 8 000 грн; 07 липня 2020 року збільшено до 9 600 грн; 26 серпня 2020 року збільшено до 15 000 грн; 19 лютого 2021 року збільшено до 16 000 грн; 27 лютого 2021 року збільшено до 45 000 грн; 01 вересня 2021 року збільшено до 50 000 грн; 11 січня 2022 року збільшено до 60 000 грн (а.с.52).

Із розрахунку заборгованості за договором б/н від 30 березня 2019 року, укладеного між АТ «Універсал Банк» та ОСОБА_1 , слідує, що відповідач користувався кредитними коштами та частково погашав заборгованість. Станом на 22 січня 2025 року заборгованість за наданим кредитним договором становить 94 155,32 грн - загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту). Заборгованість за процентами, пенею відсутні; заборгованість за порушення грошового зобов`язання відсутнє (а.с.6-18).

Із виписки руху коштів по картці від 22 січня 2025 року за період із 30 березня 2019 року по 22 січня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 користувався карткою НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 ). Кредитний ліміт станом на 22 січня 2025 року становить 60 000 грн, заборгованість станом на 22 січня 2025 року 94 155,32 грн. За період із 30 березня 2019 року по 22 січня 2025 року ОСОБА_1 було знято та списано в рахунок оплати ним товарів та послуг кошти на загальну суму 809 300,39 грн, а поповнено на картковий рахунок загальну суму 715 158,52 грн (тобто, відповідачем сплачено на 94 141,87 грн менше) (а.с.20-50).

Дослідивши виписку по рахунку, колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1 активно користувався кредитною (платіжною) карткою, тим самим підтверджував свою згоду на умови АТ «Універсал Банк» щодо встановленого кредитного ліміту.

Колегія суддів зауважує, що виписка з банківського рахунку є належним доказом, оскільки відображає рух коштів та підтверджує активне користування відповідачем кредитними коштами та неналежне виконання ним своїх обов`язків із погашення (повернення) кредиту.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 16 вересня 2020 року в справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року в справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року в справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року в справі №209/3046/20, від 26 жовтня 2022 року в справі №333/5483/20.

Відповідачем у справі не спростовано доводів позивача щодо отримання та використання кредитних коштів, тому банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, що узгоджується із усталеною практикою Великої Палати Верховного Суду.

Судом першої інстанції при вирішенні цього спору не враховано, що позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не заявляв вимог про стягнення з відповідача процентів за користування кредитом, пені чи інших платежів, умови яких між сторонами не погоджені, а тому помилково стягнув лише частину неповернутого тіла кредиту.

Отже, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню залишок заборгованості за наданим тілом кредиту, що є різницею між сумами отриманих ОСОБА_1 коштів та сумами, що зараховані в погашення заборгованості.

Як вже зазначалося вище, із виписки руху коштів по картці від 22 січня 2025 року за період із 30 березня 2019 року по 22 січня 2025 року вбачається, що ОСОБА_1 користувався карткою НОМЕР_4 ( НОМЕР_5 ). Кредитний ліміт станом на 22 січня 2025 року становить 60 000 грн, заборгованість станом на 22 січня 2025 року 94 155,32 грн. За період із 30 березня 2019 року по 22 січня 2025 року ОСОБА_1 було знято та списано в рахунок оплати ним товарів та послуг кошти на загальну суму 809 300,39 грн, а поповнено на картковий рахунок загальну суму 715 158,52 грн (тобто, відповідачем сплачено на 94 141,87 грн менше). Отже, розмір заборгованості ОСОБА_1 перед АТ «Універсал Банк» становить 94 141,87 грн.

Звертаючись до суду із цим позовом АТ «Універсал Банк» просило стягнути із відповідача 94 155,32 грн тіла кредиту.

Окрім того, колегія суддів наголошує на тому, що звертаючись до суду із цим позовом, АТ «Універсал Банк» просило стягнути із відповідача заборгованість за тілом кредиту, розмір якої повністю підтверджується випискою з рахунку позичальника про рух коштів по картці та розрахунком заборгованості за договором №б/н від 22 вересня 2019 року, а не проценти за користування кредитом, пеню чи інші платежі, умови яких між сторонами не погоджені.

За таких обставин, колегія суддів апеляційного суду відповідно до положень ст.376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції в оскаржений частині, тобто в частині відмови у стягненні заборгованості в сумі 47 763,92 грн, та ухвалює в цій частині нове рішення, яким стягує з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» заборгованість за кредитним договором б/н від 30 березня 2019 року в сумі 47 763,92 грн (94 141,87 46 377,95), що є частиною нестягнутого судом першої інстанції тіла кредиту та за межі заявлених позовних вимог не виходить.

Законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за тілом кредиту в сумі 46 377,95 грн не перевіряється, оскільки в цій частині рішення у апеляційному порядку не оскаржено.

Відповідно до частини тринадцятої ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За звернення до суду із позовом АТ «Універсал Банк» сплатило 3 028 грн судового збору, позов задоволений частково (на 99,99%), отже рішення суду першої інстанції в частині судових витрат зі сплати судового збору в розмірі 1 491,50 грн також скасовується та ухвалюється у цій частині нове, яким стягується з ОСОБА_1 на користь АТ «Універсал Банк» судовий збір за подання позову в сумі 3 027,70 грн, а також судовий збір за звернення до суду з апеляційною скаргою в сумі 3 633,90 грн, так як апеляційна скарга задовольняється частково також, що складає суму 6 661,60 грн.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,376,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Універсал Банк» задовольнити частково.

Рішення Корольовського районного суду м.Житомира від 20 червня 2025 року в частині відмовлених позовних вимог і стягнення судових витрат скасувати та ухвалити у цій частині нове про часткове задоволення позову.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Універсал Банк» заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 30 березня 2019 року в сумі 47 763,92 грн, а також судовий збір у сумі 6 661,60 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: