Номер провадження4-с/205/2/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 року м. Дніпро

Новокодацький районний суд міста Дніпра в складі:

головуючого судді Курбанової Н.М.,

за участю секретаря Вольф В.М.,

розглянувши в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

заінтересована особа Друга Дніпровська державна нотаріальна контора

ВСТАНОВИВ:

Представник заявниці адвокат Забара А.В. звернулась до суду в інтересах ОСОБА_1 зі скаргою на бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому раойнах міста Дніпра Південного межрегіонального управління Міністрества юстиції (м. Одеса) та просить визнати протиправною бездіяльність уповноваженої особи Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра по не зняттю арешту з майна ОСОБА_1 , накладеного на 60/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , накладеної на підставі постанови про арешт майна боржника та заборону його відчудження від 24.09.2003 року.Зобов`язати уповноважену особу Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра винести постанову про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , а саме на домоволодіння АДРЕСА_1 , стягнути судові витрати.

В обгрунтування скарги представник зазначила, що в квітні 2024 року ОСОБА_1 стало відомо, що на її житловий будинок накладений арешт, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 376623748. В інформаційній довідці Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вказано, що арешт накладений 09.08.2006р. на підставі ухвали Ленінського народного суду від 19.01.1996 року та на підставі постанови ВДВС Ленінського району м. Дніпропетровська від 14.08.2003p. Отже, арешт був накладений на підставі двох різних документів, виданим по двом різним провадженням та по двом різним справам. Справа №205/14959/24 була відкрита за позовом ОСОБА_1 про оскарження арешту, накладеного на підставі ухвали Ленінського народного суду від 19.01.1996 року. Скарга, яка є предметом розгляду цієї справи подалась про оскарження арешту, накладеного на підставі постанови ВДВС Ленінського району м. Дніпропетровська від 14.08.2003р. Відповідно до вказаної постанови ВДВС Ленінського району м. Дніпропетровська від 14.08.2003р., вона була видана на виконання виконавчого листа №2-24 від 02.03.2001р. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 судових юридичних збитків в сумі 634 грн., і саме по цій постанові накладений арешт на 60/100 частин домоволодіння. Отже, ОСОБА_1 була стороною виконавчого провадження, по якому ухвалювалось рішення про накладення арешту, який по сьогодні не знятий. 21.11.2024р представником заявниці направлене клопотання на адресу начальника ВДВС, де описувалась вся ситуація та було заявлене клопотання про винесення рішення про зняття арешту з майна ОСОБА_1 , який накладений в 2003 році, однак по сьогодні є накладеним, хоча виконавче провадження вже не існує. Відповідь на вказане клопотання не надійшла. Отже, існують всі підстави для звернення скаржниці за захистом своїх прав в судовому порядку.

На сьогодні відсутні будь-які відкриті виконавчі провадження на виконання виконавчого листа № 2-24 від 02.03.2001 р., а тому залишається незрозумілим продовження існування арешту на майно скаржниці. Скаржниця вважає, що продовження існування такого арешту по виконавчому провадженню, яке давно закрите та списане є непомірним втручанням в її майнові права на вільне володіння та користування своїм нерухомим майном. Отже, існують всі підстави для задоволення скарги в повному обсязі. Крім того, стягувач за цим виконавчим провадженням ОСОБА_2 померла.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02.12.2024 року вказану скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання.

Ухвалами Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11.02.2025 року, 28.03.2025 року, 12.09.2025 року було задоволено клопотання представника заявника адвоката Забара А.В. про витребування актового запису про смерть ОСОБА_2 , стягувача по справі.

Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Друга Дніпровська державна нотаріальна контора повідомлялися про день та час лсхуання справи через систему «Електронний суд».

Суд, дослідивши матеріали скарги, приходить до наступних висновків.

Згідно зі статтею 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VІІІ, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Пунктом першим частини першої статті 3 Закону № 1404-VІІІ передбачено, що примусовому виконанню підлягають рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Відповідно до частини першої статті 5 Закону № 1404-VІІІ, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".

Частиною першою статті 13 Закону № 1404-VІІІ встановлено, що під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою статті 18 Закону №1404-VIII визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження», сторони виконавчого провадження мають права оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно ч. 1 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження», а саме, рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно ч.ч.1,2,3 ст.57 Закону України «Про виконавче провадження», редакція що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Судом встановлено, що заявниці на підставі договорів купівлі-продажу від 05 квітня 1996 року належить 60/100 домоволодіння АДРЕСА_1 ( а.с. 8-29).

Згідно витягу з Державного реєстру речових право на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на 60/100 частин будинку АДРЕСА_1 , на підставі постанови про арешт від 14.08.2003 року ВДВС Ленінського районі м. Дніпропетровська накладено арешт, реєстраційний номер 4783684. Підстава ухвала без номеру від 19.01.1996 року Ленінського нарсуду м. Дніпропетровська ( а.с.30-31).

На адвокатський запит Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомило, що не має можливості ідентифікувати підстави накладення арештів, оскільки станом на 09.07.2024 року в автоматизованій системі виконавчих проваджень (АСВП) відсутня інформація щодо виконавчих проваджень з примусового виконання виконавчих документів відносно ОСОБА_1 , а виконавчі провадження знищено. ( а.с.32-33).

Згідно відповіді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.07.2024 року вих.01-22/221/2024, відповідно до алфавітних показників архіву Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за 1995-1997 роки, ОСОБА_1 не була стороною цивільних справ у вказаному суді. ( а.с.35).

Згідно відповіді на адвокатський запит КП «Дніпропетровське міське бюро технічної інвентаризації» від 08.08.2024 року за № 9362, в інвентаризаційній справі за адресою АДРЕСА_1 відсутня ухвала від 19.01.1996 року, на підставі якої було накладено арешт на нерухоме майно за вказаною адресою ( а.с.37).

Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у відповіді від 04.10.2024 року за № 5/5-295, на адвокатський запит, повідомило, що у нього відсутні документи, які стали підставою для реєстрації в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, оскільки зберігання реєстраційних справ до 01 січня 2013 року не належить до компетенції Департаменту( а.с.39).

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 02.03.2001 року було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (а.с.87-90).

24.10.2024 року за вих 763/01-16 Друга Дніпровська державна нотаріальна контора направила постанову від 14.09.2003 року ВДВС Ленінського району м. Дніпропетровська про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесену на підставі виконавчого листа, виданого 02.03.2001 року Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судових витрат та судових збитків в розмірі 634 гривні ( а.с.45). Вказаною постановою було накладено арешт на 60/100 домоволодіння АДРЕСА_1 .

21 листопада 2024 року ОСОБА_1 направила до Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) клопотання про зняття арешту, накладеного на 60/100 будинку АДРЕСА_1 ( а.с.46-47).

12.12.2024 року за підписом начальнику відділу Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) було відмовлено у знятті арешту з домоволодіння у зв`язку із безпідставністю ( а.с.64-65).

Згідно відповіді ВДРАЦС по Новокодацькому та Чечеловському районах у місті Дніпрі від 22.10.2025 року, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , померла15.04.2013 року, актовий запис № 603 від 18.04.2013 року , складений Амур-Нижньодніпровським відділом ДРАЦС ( а.с.266).

Судом встановлено, що станом на день розгляду справи відносно ОСОБА_1 відсутні відкриті виконавчі провадження, за даними органу ДВС виконавче провадження відносно ОСОБА_1 з виконання виконавчого листа №2-24, виданого 02.03.2001 р. Жовтневим районним судом м.Дніпропетровська про стягнення з ОСОБА_1 634 гривень знищене, виконавче провадження завершене, стягувач ОСОБА_2 померла у 2013 році, проте витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів рухомого майна свідчить про існування обтяжень на майно, яке належить боржнику у вигляді арешту майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1ст. 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Як передбачено ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

До того ж, ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, також наголошується на безумовному праві фізичних та юридичних осіб мирно володіти своїм майном.

У рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року визначено, що кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопменте ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю.

Статтею 391 ЦК України закріплено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як зазначено в Постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року, у справі № 6- 709цс16, згідно з положенням ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у Законі України «Про виконавче провадження» органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII)).

Отже, виконання судового рішення є заключним етапом цивільного процесу щодо захисту порушеного права чи законного інтересу особи, що звернулась до суду за захистом.

Під час виконавчого провадження заміна сторони виконавчого провадження відбувається на підставі статті442 ЦПК України. Частинами першою та другою статті ЦПК України, визначено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. За змістом пункту 5 частини першої статті 34 Закону № 1404-VIII виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону.

Смерть боржника слід розглядати як вибуття однієї зі сторін виконавчого провадження. Велика Палата Верховного Суду вважає, що вказаними нормами права, виходячи з їх системного тлумачення, передбачено заміну сторони виконавчого провадження (у разі її смерті) правонаступником.

Відтак процесуальне правонаступництво у виконавчому провадженні у разі смерті боржника (фізичної особи) є цілком можливим.

У разі смерті фізичної особи-сторони виконавчого провадження виконавець повинен перевірити, чи допускають відповідні правовідносини правонаступництво, чи ні. Якщо ж виконавче провадження було закінчене виконавцем, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника, і виконавець при цьому не врахував відповідні вимоги чинного законодавства щодо можливого правонаступництва боржника, постанову про закінчення виконавчого провадження можна оскаржити в судовому порядку. У разі задоволення скарги можна вирішувати питання щодо заміни сторони виконавчого провадження правонаступником, у тому числі у зв`язку зі смертю боржника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17(пункти 78-79).

Закон № 1404-VIII передбачає обов`язок державного виконавця зупинити виконавче провадження та вирішити питання про залучення правонаступників, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво, як у справі № 523/2357/20. Положення щодо закінчення виконавчого провадження у разі смерті боржника (пункт 3 частини першої статті 39 Закон № 1404-VIII) слід розуміти так, що вони стосуються, зокрема, випадків, коли правовідносини не допускають правонаступництва.

Така правова позиція викладена у Постанові Верховної Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі №523/2357/20.

Аналогічні висновки встановила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.11.2020 у справі №916/617/17:

Дотримуючись засад законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності виконавчого провадження, його гласності та відкритості, виконавець зобов`язаний вживати передбачених чинним законодавством заходів щодо примусового виконання рішень, належного вчинення виконавчих дій.

Отримавши дані про смерть фізичної особи - сторони виконавчого провадження, виконавець має отримати підтвердження чи спростування таких даних, звернувшись відповідно до пункту 3 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII із запитом до органу державної реєстрації актів цивільного стану згідно з компетенцією останнього, визначеного Законом України від 01 липня 2010 року № 2398-VI «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Після отримання даних про смерть сторони виконавчого провадження виконавець має звернутися до компетентних органів/осіб для отримання відомостей про заведення спадкової справи, видачу свідоцтва про право на спадщину. Це дасть змогу виконавцеві з`ясувати, які особи як спадкоємці померлої сторони виконавчого провадження зверталися за отриманням спадщини та що саме ними було успадковано згідно зі свідоцтвом про право на спадщину.

Отже, виконавець, установивши на підставі відповідних доказів факт смерті фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має вчинити дії щодо отримання даних, необхідних для вирішення питання про заміну такої сторони її спадкоємцями та надалі за заявою сторони звернутися до суду з відповідним поданням про заміну сторони виконавчого провадження.

Смерть, оголошення померлою або визнання безвісно відсутньою фізичної особи, яка була стороною виконавчого провадження, має виступати підставою для його закінчення лише коли виконання обов`язків такої особи чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження, виконавче провадження підлягає закінченню у разі: припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 34 ЗУ «По виконавче провадження», виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі звернення виконавця та/або заінтересованої особи до суду із заявою про заміну вибулої сторони правонаступником у порядку, встановленому частиною п`ятою статті 15 цього Закону, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. У разі якщо сторона виконавчого провадження змінила найменування (для юридичної особи) або прізвище, ім`я чи по батькові (для фізичної особи), виконавець, за наявності підтверджуючих документів, змінює своєю постановою назву сторони виконавчого провадження.

За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Оскільки спірні відносини у даній справі допускають правонаступництво, тому державний виконавець повинен був після отримання даних про смерть боржника, звернутися до компетентних органів для отримання відомостей про заведення спадкової справи, видачу свідоцтва про спадщину, і у разі наявності спадкоємців зупинити виконавче провадження та вирішити питання про залучення правонаступників.

Жодних дій з моменту смерті стягувача ОСОБА_2 у 2013 році державним виконавцем проведено не було, а виконавче провадження було знищене, як завершене.

Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Згідно з положеннями п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Частиною 5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження», редакція що діяла на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Відповідно до п.1 ч. 1. ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень здійснюється державним реєстратором, яким у відповідності до п.3 ч.1 ст. 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» є також і державний виконавець.

Отже, відсутність відкритого виконавчого провадження з виконання рішення суду дає підстави для звільнення майна з під арешту.

У зв`язку з тим, що арешт майна, яке належить ОСОБА_1 , існує неправомірно, вона не може реалізувати свої права та інтереси щодо арештованого майна, яке належить їй на праві власності.

Такий висновок суду узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 27.03.2020 року у справі № 817/928/17.

Відповідно до п. 5 Постанови Пленуму ВССУ від 03.06.2016р. №6 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» (далі Постанова) у разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VІ ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог статті 181 Кодексу адміністративного судочинства України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник (учасник кримінального провадження, на майно якого накладено арешт) не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення питання. З огляду на те, що арешт був накладний по виконавчому провадженню, де заявниця була стороною виконавчого провадження, то вона подала скаргу в порядку, визначеному розділом VI ЦПК України. Таким чином, відсутні підстави для залишення скарги без розгляду.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 липня 2021 року у справі № 2-356/12 (провадження № 61-5972 св19), від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 26 січня 2022 року у справі № 127/1541/14-ц (провадження № 61-2829св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 січня 2023 року у справі № 127/1547/14-ц (провадження № 61-12997св21), в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2023 року у справі № 2-3600/09 (провадження № 61-12406св21) викладено правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном. В постанові Верховного Суду від 28.08.2024р. по справі № 947/36027/21 суд зазначив, що «.. Встановивши вищенаведені обставини, оскільки зазначений виконавчий лист повторно не пред`являвся до примусового виконання і строки його пред`явлення до виконання закінчилися ще до набрання чинності Законом № 1404-VIII, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного висновку про задоволення скарги ТзОВ «Сігма Транс», так як збереження арештів, накладених державними виконавцями з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у право на мирне володіння майном боржника ТзОВ «Сігма Транс».

При цьому суд враховує те, що наявність протягом тривалого часу (більше 20 років) нескасованого арешту на майно боржника ОСОБА_1 , за умови відсутності виконавчого провадження, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що скарга є законною, обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню, оскільки орган ДВС не вчинив жодних дій щодо скасування вчиненого запису про припинення обтяження, а тому останній повинен бути скасовано в судовому порядку.

Згідно ч.2 ст.451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Судові витрати по справі відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.450,451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність уповноваженої посадової особи Другого Павобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м.Одеса) про не зняття арешту з майна боржника та оголошення заборони на його відчуження - задовольнити.

Зобов`язати уповноважено посадову особу Другого Правобережного відділу Державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з нерухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , накладеного на підставі постанови про арешт від 14.08.2003 року ВДВС. Ленінського району м. Дніпропетровська, заборона 1590/2003; реєстраційний номер обтяження: 3577414 від 09.08.2006 р., вид обтяження: арешт нерухомого майна, опис предмета обтяження: 60/100 домоволодіння АДРЕСА_1 , власник ОСОБА_1

На ухвалу може бути подано апеляційну скаргу до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя Н.М. Курбанова

.