Справа № 444/917/24 Головуючий у 1 інстанції: Мікула В.Є.
Провадження № 22-ц/811/2084/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Підлужного В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Великомостівської міської ради Львівської області на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 14 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Великомостівської міської ради Червоноградського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно, -

в с т а н о в и в:

В березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 , Великомостівської міської ради Червоноградського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про що 27.03.2018 Купичвільською сільською радою Жовківського району Львівської області здійснено відповідний актовий запис №5.

Після смерті ОСОБА_3 у державного нотаріуса Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області Галань О.Я. відкрито спадкову справу, згідно якої спадкоємцями до спадкового майна являються ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - донька померлого та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син померлого.

Відповідно до договору про розподіл спадкового майна від 22.11.2023р., що укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що посвідчений державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області Галань О.Я.:

1) у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перейшло:

-житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 ;

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0339, площа (га): 0.5239, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення;

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0046, площа (га): 1.4606, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення;

-земельна ділянка, кадастровий номер: :09:000:0130, площа (га): 0.3376, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення;

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0340, площа (га): 0.508, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Жовківський р., с/р Купичвільська;

2) у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перейшло:

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0099, площа (га): 0.5638, дата державної реєстрації земельної ділянки: 29.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення;

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0098, площа (га): 0.9187, дата державної реєстрації земельної ділянки: 29.12.2014, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення;

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0334, площа (га): 0.4935, Дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення.

На вищевказані земельні ділянки зі сторони нотаріуса видано свідоцтва про право спадщину та проведено відповідну державну реєстрацію, проте надано відмову щодо житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 та відповідної земельної ділянки на якій такий знаходиться, що зумовлює необхідність звернення до суду.

Як вбачається із даних поземельної книги, житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка під таким ів АДРЕСА_1 рахувався за ОСОБА_4 ,1925 р.н. як головою колгоспного двору. Спадкодавець ОСОБА_4 та в подальшому його син ОСОБА_3 , який прийняв спадщину за життя не оформив права власності на такий житловий будинок та земельну ділянку.

Просила суд визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживає: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 виданий Жовківським РВ УМВС України у Львівській області від 15.01.2002р. РНОКПП: НОМЕР_2 , - право власності в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на житловий будинок під літ. «А-1», заг. пл. 80,8 м.кв., житл. пл. 49,8 м.кв., веранду літ. «а2», веранду літ. «аЗ», сходи літ. «а4», сходи літ. «а5», господарську будівлю з літньою кухнею літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральню літ. «Д», погріб літ. «пг», колодязь літ. «к» та земельну ділянку, що під такими спорудами знаходиться пл. 0,61га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскаржуваним рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 14 жовтня 2024 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що проживає: АДРЕСА_2 , паспорт НОМЕР_1 виданий Жовківським РВ УМВС України у Львівській області від 15.01.2002р. РНОКПП: НОМЕР_2 , - право власності в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на житловий будинок під літ. «А-1», заг. пл. 80,8 м.кв., житл. пл. 49,8 m2, веранду літ. «а2», веранду літ. «аЗ», сходи літ. «а4», сходи літ. «а5», господарську будівлю з літньою кухнею літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральню літ. «Д», погріб літ. «пг», колодязь літ. «к» та земельну ділянку, що під такими спорудами знаходиться пл. 0,61га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду оскаржив відповідач - Великомостівська міська рада Львівської області, яка в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду в частині визнання права власності на земельну ділянку площею 0,61 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зокрема покликається на те, щовідповідно до виписки з по господарської книги села Купичволя Великомостівської міської ради Львівської області №17-17/7 від 12.01.2024 року, долученої позивачкою до матеріалів справи, за адресою АДРЕСА_1 тип господарства: колгоспний двір, при будинку наявна земельна ділянка, яка перебуває в користуванні площею 0,61 га. З зазначеного вбачається те, що спірна земельна ділянка у власність передана не була.

Звертає увагу на те, що спірна земельна ділянка не має кадастрового номера, вона не сформована, межі та площа ділянки не визначені, а відтак позовні вимоги щодо визнання права власності на таку земельну ділянку, яка ще не є сформованою, є неправомірними. Земельна ділянка може бути об?єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Відтак суд при ухваленні оскаржуваного рішення покликається на статті закону, які застосовуються до земельних ділянок, які є об?єктом цивільних прав, а спірна земельна ділянка такою не являється. Як було зазначено вище, дані норми застосовується для сформованої земельної ділянки. Проте в даному випадку йдеться про несформовану земельну ділянку, з невизначеними межами, площею, відсутнім кадастровим номером. що унеможливлює визнання права власності на неї.

Просить рішення суду скасувати в частині визнання права власності на земельну ділянку та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

В судове засідання, сторони не з`явилися, будучи повідомленими належним чином у відповідності до ст. 128 ЦПК України.

22 грудня 2025р. від Апелянта - Великомостівської міської ради Львівської області надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі.(а.с.166-167)

23 лютого 2026р. від ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 надійшов письмовий відзив, в якому останні просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін, а також клопотання про розгляд справи без їх участі.

Отже, з урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване судове рішення відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка користується зазначеною земельною ділянкою та відповідним житловим будинком з господарськими спорудами, що на такій знаходиться, що не суперечить суспільним інтересам та не порушує прав інших осіб, оскільки остання, як спадкоємець вступила в управління спадковим майном проте юридично оформити свої права не може, що зумовило необхідність звернення до суду. При цьому, суд керуючись ст..ст.120,125 ЗК України та ст..377 ЦК України, виходив з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання за нею право власності в порядку спадкування після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 на житловий будинок під літ. «А-1», заг. пл. 80,8 м.кв., житл. пл. 49,8 m2, веранду літ. «а2», веранду літ. «аЗ», сходи літ. «а4», сходи літ. «а5», господарську будівлю з літньою кухнею літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральню літ. «Д», погріб літ. «пг», колодязь літ. «к» за адресою: АДРЕСА_1 не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 у справі № 186/1743/15-ц, згідно якої, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно із ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.

При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Колегія суддів виходить з того, що визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин, поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений частиною першою статті 1270 ЦК України строк.

У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про спадкування" від 30 травня 2008 року роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).

Частина 5 ст. 1268 ЦК України передбачає, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про що 27.03.2018 Купичвільською сільською радою Жовківського району Львівської області здійснено відповідний актовий запис №5.

Після смерті ОСОБА_3 у державного нотаріуса Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області Галань О.Я. відкрито спадкову справу, згідно якої спадкоємцями до спадкового майна являються ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 - донька померлого та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 - син померлого.

Відповідно до договору про розподіл спадкового майна від 22.11.2023р.(а.с.96), що укладений між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що посвідчений державним нотаріусом Жовківської державної нотаріальної контори Львівської області Галань О.Я.:

1) у власність ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 перейшло:

-житловий будинок з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 ;

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0339, площа (га): 0.5239, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення;

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0046, площа (га): 1.4606, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення;

-земельна ділянка, кадастровий номер: :09:000:0130, площа (га): 0.3376, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення;

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0340, площа (га): 0.508, дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення, що знаходиться за адресою: Львівська обл., Жовківський р., с/р Купичвільська;

2) у власність ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перейшло:

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0099, площа (га): 0.5638, дата державної реєстрації земельної ділянки: 29.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення;

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0098, площа (га): 0.9187, дата державної реєстрації земельної ділянки: 29.12.2014, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення;

-земельна ділянка кадастровий номер: :07:000:0334, площа (га): 0.4935, Дата державної реєстрації земельної ділянки: 25.06.2015, орган, що здійснив державну реєстрацію земельної ділянки: Відділ Держземагенства у Жовківському районі, цільове призначення: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, землі сільськогосподарського призначення.

На вищевказані земельні ділянки зі сторони нотаріуса видано свідоцтва про право спадщину та проведено відповідну державну реєстрацію, проте надано відмову щодо житлового будинку з господарськими будівлями в АДРЕСА_1 .(а.с.106)

Як вбачається із Виписки з погосподарської книги, житловий будинок з господарськими будівлями та земельна ділянка під таким в АДРЕСА_1 рахувався за ОСОБА_4 , 1925 р.н. як головою двору. При будинку 0,61 га земельна ділянка в користуванні(а.с.13)

Спадкодавець ОСОБА_4 та в подальшому його син, ОСОБА_3 , який прийняв спадщину за життя не оформили права власності на такий житловий будинок та земельну ділянку, що під таким будинком знаходиться у встановлену Законом порядку. Однак, перебування житлового будинку та відповідної земельної ділянки під таким у фактичному володінні та користуванні спадкодавців підтверджується даними з погосподарських книг, що не заперечується сторонами.

Згідно пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України положення зазначеного Кодексу застосовуються до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України 2003 року, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Оскільки правовідносини виникли до набрання новим Кодексом чинності, то суд при розгляді керується положеннями ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до законодавства, чинного на момент виникнення спірних відносин, колгоспний двір був сімейно-трудовим об`єднанням осіб, які використовували майно двору для ведення підсобного господарства і сімейних потреб.

Згідно із частиною першою статті 120 ЦК УРСР майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності.

Правильне застосування судами норм статей 120, 123 ЦК УРСР передбачає з`ясування питання про віднесення будинку до відповідної суспільної групи господарств.

Вказаний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-350цс15.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що житловий будинок під літ. «А-1», заг. пл. 80,8 м.кв., житл. пл. 49,8 m2, веранду літ. «а2», веранду літ. «аЗ», сходи літ. «а4», сходи літ. «а5», господарську будівлю з літньою кухнею літ. «Б», сарай літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральню літ. «Д», погріб літ. «пг», колодязь літ. «к» що знаходиться за адресою: Львівська область, Червоноградський р-н, за адресою: АДРЕСА_1 , належав колгоспному двору, що складався із 6-ох членів, головою якого був спадкодавець ОСОБА_4 , 1925 р.н. та члени колгоспного двору: дружина ОСОБА_6 ,1932 р.н., Син ОСОБА_3 , 1958 р.н., ОСОБА_7 , 1964 р.н., ОСОБА_8 ,1985 р.н., Внук ОСОБА_2 ,1987 р.н..

Зважаючи на той факт, що після смерті голови двору ОСОБА_4 , в управління спадковим майном вступив ОСОБА_3 , а після смерті останнього ОСОБА_1 , а отже до останньої перейшло відповідне право в силу закону.

Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Аналогічне положення закріплене статтею 120 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин.

При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.

Відповідний висновок висловлений у постановах Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року у справі N 6-2цс15, від 13 квітня 2016 року у справі N 6-253цс16, від 12 жовтня 2016 року у справі N 6-2225цс16.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі N 689/26/17 сформульовано висновки про те, що при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, що була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності.

Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів", висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на земельну ділянку, оскільки згідно із законодавством, яке діяло до 1991р. землекористування громадян, які проживають у сільській місцевості, засвідчується записами в земельно-шнурових книгах сільськогосподарських підприємств і організацій та по господарських книгах сільських Рад(ч.5 ст.20 ЗК Української РСР 1970р.). При цьому у п.7 Прикінцевих та перехідних положень ЗК України закріплено, що громадяни та юридичні особи, що одержали у власність, у тимчасове користування, в тому числі на правах оренди, земельні ділянки у розмірах, що були передбачені раніше діючим законодавством, зберігають права на ці земельні ділянки.

Вказана правова позиція знайшла відображення у Постанові Верховного суду від 24 листопада 2020р. у справі №308/6368/15-а, в якій суд касаційної інстанції, взявши до уваги рішення Конституційного суду України від 22 вересня 2005р. №5-рп/2005 про забезпечення державного захисту прав землекористувачів, набутих свого часу відповідно до чинного на той час законодавства, та встановлені судом обставини користування позивачами земельною ділянкою на підставі записів у по господарській книзі, дійшов висновку про доведеність прав користувачів на земельну ділянку.

Також у справі №710/417/21, Верховний суд на підставі положень ст..20 ЗК Української РСР 1970 р., зробив висновок про наявність доказів на підтвердження права користування земельною ділянкою, оскільки таке право підтверджувалось відповідними записами у по господарській книзі.

Відтак, доводи апеляційної скарги, «що задоволення позовних вимог суперечить нормам безоплатної передачі земельних ділянок, передбачених ст..121 ЗК України», колегія суддів вважає неспроможними, оскільки законність використання земельної ділянки її користувачем може бути підтверджена випискою з по господарської книги, що правомірно встановлено судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального і процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається апелянт в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанцій, відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 369, 374, ст. 375, ст. ст. 381, 382 ЦПК України, Львівський апеляційний суд, -

у х в а л и в :

апеляційну скаргу Великомостівської міської ради Львівської області - залишити без задоволення.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 14 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено 04 березня 2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.