Дата документу 04.03.2026 Справа № 337/3799/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №337/3799/25 Головуючий у 1-й інстанції: Кучерук І.Г.
Провадження № 22-ц/807/571/26 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Полякова О.З.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Кузнецової Анни Сергіївни на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , про стягнення 3% річних та індексу інфляції за порушення грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду, -

ВСТАНОВИВ:

У липні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , про стягнення 3% річних та індексу інфляції за порушення грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду.

Позовні вимоги мотивуючи тим, що в провадженні Запорізького апеляційного суду знаходилася справа № 337/5708/19 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визначення часток у праві спільної власності на майно, припинення права на частку у спільному майні, визнання права власності та виселення.

09 грудня 2021 року, Запорізьким апеляційним судом по справі було прийнято постанову, у відповідності до резолютивної частини якої, в тому числі постановлено: Здійснити поворот виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року в частині отримання ОСОБА_1 суми депозиту в розмірі 97746,66 грн, стягнувши цю суму з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

На підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 09.12.2021 року по справі № 337/5708/19 у відповідача ОСОБА_1 виникло грошове зобов`язання з повернення грошових коштів позивачу ОСОБА_2 у розмірі 97746,66 грн.

Як у минулих періодах так і по теперішній час, відповідач жодних грошових коштів з зазначеної суми позивачу не повернув та від виконання постанови апеляційного суду ухиляється.

У зв`язку із невиплатою відповідачем суми у розмірі 97746,66 грн позивачу, що була присуджена з нього до стягнення постановою Запорізького апеляційного суду від 09.12.2021 року по справі № 337/5708/19, позивач має право на нарахування та стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4450,82 грн за період з 18.01.2024 року по 24.07.2025 рік (день подання позовної заяви) та інфляційних нарахувань в розмірі 18322,27 грн за період з 18.01.2024 року по 24.07.2025 рік.

Оскільки, по теперішній час, відповідач продовжує утримувати у себе суму коштів у розмірі 97746,66 грн, які належать поверненню позивачу згідно постанови Запорізького апеляційного суду від 09.12.2021 року по справі № 337/5708/19, то позивач вважає за необхідне звернутися до суду з позовом про стягнення з відповідача 3 % річних та індексу інфляції за порушення грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду, за період з 18.01.2024 року по 24.07.2025 року.

На підставі вищевикладеного просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за порушення грошового зобов`язання, що виникло на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 09.12.2021 року по справі № 337/5708/19 за період з 18.01.2024 по 24.07.2025 роки суму у розмірі 22 773,09 гривень, з яких: 4 450,82 гривень 3% річних; 18 322,27 гривень інфляційні нарахування. А також стягнути судові витрати зі сплати судового збору та з надання професійної правничої допомоги.

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2025 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за порушення грошового зобов`язання 3% річних у розмірі 4450,82 грн, інфляційні нарахування у розмірі 18322,27 грн, судовий збір у розмірі 968,96 грн, усього стягнути 23742,05 грн.

Не погодившись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Кузнецової Анни Сергіївни подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував фактичні обставини справи, не перевірив дійсної наявної суми заборгованості відповідача перед позивачем з повернення коштів у сумі 97746,66 грн, а тому протиправно стягнув з відповідача інфляційні втрати та 3% річних нарахованих на зазначену суму заборгованості. Зазначає, що позивач вчиняє дії з наміром завдати шкоди іншій особі (відповідачу), а також зловживає правом в інших формах, зокрема використовує право власності у спільній квартирі на зло відповідачу, перешкоджаючи йому в реалізації його прав власника (співвласника), чинячи перешкоди, наявність яких встановлено рішеннями судів. Позивач вчиняв недобросовісні дії та поводився не справедливо.

Відповідно до відзиву на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Богач А.О. зазначає, що під час розгляду справи судом першої інстанції надано належну правову оцінку правовідносинам, що склалися між сторонами у справі, з`ясовано їх правову природу та як наслідок ухвалено обгрунтоване та законне рішення, а доводи апеляційної скарги є безпідставними та необгрунтованими. В зв`язку з наведеним, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 328, 00 грн (3 328, 00 грн Х 30 = 99 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 22 773,09 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що саме у зв`язку із невиконанням судового рішення у позивача виникло право на звернення з позовом відповідно до вимог статті 625 ЦК України, оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання та невиконання якого породжує виникнення у відповідача грошового зобов`язання перед позивачем і можливість застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого зобов`язання. ОСОБА_1 зобов`язання за постановою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 337/5708/19 у вигляді виплати ОСОБА_2 суми в розмірі 97 746,66 грн не виконав у повному обсязі, кошти позивачу не повернув, суд першої інстанції встановив правильність нарахованих на підставі статті 625 ЦК України за період з 18.01.2024 року по 24.07.2025 року в розмірі 3% річних у розмірі 4450,82 грн та інфляційних нарахувань в розмірі 18 322,27 грн за період з 18.01.2024 року по 24.07.2025 року.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується, оскільки вони не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2020 року, у тому числі, припинено право власності ОСОБА_1 , на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 .

Зобов`язано Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 , грошову компенсацію вартості 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 в розмірі 97746,66 грн, яка внесена на депозитний рахунок ОСОБА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1 в порядку припинення права власності ОСОБА_1 на частку квартири.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав не нерухоме майно, станом на 14.08.2021 року ОСОБА_2 являється власником 3/7 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 (дата реєстрації 04.11.2020 року) у тому числі і за рішенням суду ЄУН 337/5708/19 виданого 22.07.2020 року Хортицьким районним судом міста Запоріжжя (а.с.77-78).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 09.12.2021 року, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року скасовано в частині задоволення позову про припинення 1/6 частки ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 та визнання права власності на цю частку за ОСОБА_2 , а також в частині покладення обов`язку на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію цієї частки у сумі 97746,66 грн та відмовлено в задоволенні цих позовних вимог. Здійснено поворот виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року в частині отримання ОСОБА_1 суми депозиту в розмірі 97 746,66 грн, стягнувши цю суму з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до тексту Постанови Запорізького апеляційного суду від 09.12.2021 року встановлено, що згідно з інформацією № 08-02/5256 від 06.12.2021 року, наданою на ухвалу апеляційного суду, ТУ ДСА у Запорізькій області повідомило, що згідно з випискою Державної казначейської служби України від 11.01.2021 року платіжним дорученням від 06.01.2021 року № 2 кошти перераховані ОСОБА_1 в сумі 97746,66 грн.

В судовому засіданні апеляційного суду 09.12.2021 року відповідач ОСОБА_1 підтвердив отримання цих коштів та пояснив, що житло ним придбано не було, оскільки він мав намір вселитись до спірної квартири, але кошти забрав, так як, будучи безхатьком з вини позивачів, не може влаштуватись на роботу та не має ніяких доходів, тому частково витратив їх на своє харчування та існування (а.с.16-21).

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав, станом на 15.05.2025 року ОСОБА_2 являється власником 11/42 частини квартири за адресою АДРЕСА_2 (дата реєстрації 09.05.2025 року) у тому числі за рішенням суду ЄУН 337/5708/19 виданого 22.07.2020 року Хортицьким районним судом міста Запоріжжя, і постанови № 337/5708/19 виданої 09.12.2021 року Запорізьким апеляційним судом (а.с.90).

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 23.06.2021 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_2 , зняття з реєстрації, виселення та зобов`язання забрати речі особистого користування. Рішення набрало законної сили 03.08.2021 року.

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26.07.2023 року усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення.

Відповідно до Єдиного державного реєстру судових рішень, Постановою Запорізького апеляційного суду від 10.01.2024 року, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 26 липня 2023 року - залишено без змін.

Постановою про закінчення виконавчого провадження (ВП № 74358078) від 05.04.2024 року старшого державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 337/1565/22 виданого 02.02.2024 року Хортицьким районним судом м.Запоріжжя про усунення перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення ОСОБА_1 , закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням 29.03.2024 року та вселенням стягувача у квартиру АДРЕСА_1 (а.с.79), що також підтверджене інформацією про виконавче провадження ВП № 74358078 станом на 21.09.2025 року (а.с.80-81).

Рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28.03.2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , на підставі ч.2 ст.625 ЦК України 3% річних в розмірі 6177,75 грн, інфляційні втрати в розмірі 33075,26 грн, в рахунок повернення судових витрат по сплаті судового збору в сумі 1211,20 грн, витрати на правничу допомогу в сумі 3000,00 грн, усього 43464,21 грн (а.с.22-25).

Постановою Запорізького апеляційного суду від 18.10.2024 року, рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 березня 2024 року - залишено без змін (а.с.26-29).

Постановою про відкриття виконавчого провадження (ВП № 77279350) від 21.02.2025 року старшого державного виконавця Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 337/285/24 виданого 28.10.2024 року Хортицьким районним судом м.Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 43464,21 грн (а.с.97).

Відповідно до довідки від 18.07.2025 року Хортицького відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у відділі на виконанні перебуває виконавче провадження № 77279350 з примусового виконання виконавчого листа № 337/285/24 виданого 28.10.2024 Хортицьким районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 па користь ОСОБА_2 43464,21 грн. Станом на 18.07.2025 загальна заборгованість у ВП № 77279350 складає 48191,63 грн., яка складається з: 43464,21 грн - основна сума боргу, 4346,42 грн виконавчий збір, 381 грн витрати виконавчого провадження (а.с.96).

Таким чином судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 06.01.2021 року отримав кошти в сумі 97746,66 грн за рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2020 року за свою 1/6 частку квартири, та отримавши грошові кошти з депозиту оскаржив рішення суду у апеляційному порядку, в результаті чого постановою Запорізького апеляційного суду від 09.12.2021 року рішення суду першої інстанції було скасовано в частині задоволення позову про припинення 1/6 частки ОСОБА_1 у квартирі та визнання права власності на цю частку за ОСОБА_2 , а також в частині виплатити ОСОБА_1 грошової компенсацію, та відмовлено в задоволенні цих позовних вимог. Також було здійснено поворот виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22.07.2020 року в частині отримання ОСОБА_1 суми депозиту в розмірі 97746,66 грн, шляхом стягнення суми з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 .

Предметом розгляду даної справи являються вимоги позивача ОСОБА_2 про стягнення з відповідача ОСОБА_1 на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та 3% річних за період з 18.01.2024 року по 24.07.2025 року за порушення грошового зобов`язання з повернення грошових коштів в розмірі 97746,66 грн, які стягнуті з відповідача на користь позивача відповідно до постанови Запорізького апеляційного суду від 09.12.2021 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно із ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно; особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника із такої сплати.

Статтею 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції вірно виходив із того, що грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника із такої сплати. Ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат та 3 % річних на суму боргу відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19).

Передбачений ч.2 ст. 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що постановою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у справі №337/5708/19 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року у цій справі скасовано в частині задоволення позову про припинення 1/6 частки ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_1 та визнання права власності на цю частку за ОСОБА_2 , а також в частині покладення обов`язку на Територіальне управління Державної судової адміністрації України в Запорізькій області виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію цієї частки у сумі 97 746,66 грн та відмовити в задоволенні цих позовних вимог. Здійснено поворот виконання рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року в частині отримання ОСОБА_1 суми депозиту в розмірі 97 746,66 грн, стягнуто цю суму з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 . Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 22 липня 2020 року у зв`язку з відмовою у вказаній частині позовних вимог ОСОБА_2 змінено щодо стягнутого на його користь судового збору з ОСОБА_1 , зменшено його розмір з 2 795,72 грн до 840,80 грн. В частині задоволення позовних вимог про визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру АДРЕСА_1 рішення суду залишено без змін. Рішення в частині відмови у виселенні ОСОБА_1 не оскаржувалось та апеляційним судом не переглядалось.

Отже, на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року по справі №337/5708/19 у ОСОБА_1 виникло грошове зобов`язання перед ОСОБА_2 у вигляді сплати (повернення) депозитних коштів в розмірі 97 746,66 грн.

Враховуючи те, що рішенням Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2024 року з відповідача на користь позивача стягнуто інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми за період по 17.01.2024 року, та відсутність доказів повернення відповідачем позивачеві суми грошового зобов`язання, то в даній справі прострочення має місце з 18.01.2024 року по день пред`явлення позову 24.07.2025 року.

Звертаючись до суду із цим позовом, позивач вказував на те, що у зв`язку із невиплатою відповідачем суми у розмірі 97 746,66 грн позивачу, що була присуджена з нього до стягнення постановою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 337/5708/19, позивач має право на нарахування та стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 4450,82 грн за період з 18.01.2024 року по 24.07.2025 року (день подання позовної заяви) та інфляційних нарахувань в розмірі 18 322,27 грн за період з 18.01.2024 року по 24.07.2025 року.

Оскільки відповідач судове рішення щодо повернення суми коштів не виконав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення за ч.2 ст. 625 ЦК України з відповідач на користь позивача три проценти річних та інфляційних нарахувань.

Враховуючи те, що зобов`язання між сторонами встановлено постановою Запорізького апеляційного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 337/5708/19, а відповідач на час звернення позивача з даним позовом до суду не виконав дане зобов`язання, грошові кошти відповідачем неповернуті, а саме не сплатив позивачу суму депозиту в розмірі 97 746,66 грн, що не спростовано відповідачем, з урахуванням рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 18.10.2024 року,залишеним без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 18.10.2024 року, з відповідача на користь позивача стягнуто інфляційні втрати та 3 % річних від простроченої суми за період по 17.01.2024 року, тому наявні підстави про застосування до спірних правовідносин частини 2 статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних на суму боргу за період прострочення з 18.01.2024 року по 24.07.2025 року (день подання позовної заяви).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 10.04.2018 року (справа № 910/10156/17), застосовуючи положення ст. 1212 та ч. 2 ст. 625 ЦК України, зазначила, що у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей (позадоговірне зобов`язання), нараховуються 3% річних від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Позивачем суду надано розрахунок 3% річних за період з 18.01.2024 року по 24.07.2026 року який складає суму 4450,82 грн, із розрахунку 554 днів прострочення, суми боргу в 97746,66 грн, перевіривши який, суд вірно прийняв його при ухваленні рішення, оскільки він виконаний відповідно до норм діючого законодавства.

Також позивачем суду надано розрахунок інфляційних нарахувань за період з 18.01.2024 року по 24.07.2025 року і які складають суму 18322,27 грн, перевіривши який, суд першої інстанції вірно зазначив, що розрахунок позивача виконаний відповідно до норм вказаний у Законі України «Про індексацію грошових доходів населення» від 03.07.1991 року, та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою КМУ від 17.07.2003 року №1078. Правильність розрахунків відповідачем не була спростована.

Отже, розмір 3% річних становить 4450,82 грн із розрахунку: 97 746,66 грн х 3% х 554 днів прострочення (період з 18.01.2024 року по 24.07.2025 року) /365 днів; розмір інфляційних втрат становить 18322,27 грн із розрахунку: 97 746,66 грн х 1,18744654 97 746,66 грн, де 1,18744654 - сукупний індекс інфляції за весь період прострочення, визначений шляхом множення помісячних індексів за відповідний період, поділений на 100.

Таким чином, вирішуючи спір про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання, що виникло на підставі рішення суду, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального закону, тому судове рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не перевірив дійсного розміру грошового зобов`язання, а тому протиправно стягнув з Відповідача інфляційні втрати та 3% річних нарахованих на зазначену суму заборгованості є безпідставними, оскільки відповідач в рамках розгляду справи на спростування доводів позивача з приводу заявленої заборгованості, не надала жодного доказу, яким би підтверджувався факт відсутності за ним заборгованості у розмірі 97 746,66 грн, зокрема квитанції про перерахування таких коштів позивачу або в рамках виконавчого провадження, розписки про отримання таких коштів позивачем, тощо. В свою чергу, суд приймаючи рішення у цій справі, на підставі постанови Запорізького апеляційного суду від 09.12.2021 року по справі № 337/5708/19, яка є невиконаною, що не заперечувалося сторонами, доводів самого відповідача у судовому засіданні про правомірність утримання ним грошових сум за вказаною постановою, а також відсутністю доказів на спростування погашення ним такої заборгованості, вірно встановив наявність підстав для застосування у спірних правовідносинах ч.2 ст.625 ЦК України, виходячи з непогашеної суми грошового зобов`язання, що становить у розмірі 97 746,66 грн.

Крім того, на підтвердження існування суми заборгованості у розмірі 97 746,66 грн, сторона позивача надала лист Хортицького ВДВС у м. Запоріжжі Південного МУМЮ (м. Одеса) від 26.11.2025 року № 115851, відповідно до якого, за виконавчим провадженням № 77332776, за ОСОБА_1 обліковується загальна заборгованість 107 902,32 грн, яка складається, зокрема з 97 746,66 грн. основна сума боргу. Тобто та сума, з приводу якої і виник спір у цій справі щодо нарахування 3% річних та індексу інфляції. Відтак, позивач у належний спосіб здійснив нарахування 3% річних та індексу інфляції на суму у розмірі 97 746,66 грн, що свідчить про правильність поданих до суду розрахунків та як наслідок наявність правових підстав для їх врахування судом.

Щодо доводів відповідача про необхідність застосувати ч. 2, 3 ст. 13 та ч. 3 ст. 16 ЦК України до вказаних правовідносин, оскільки позивач, на його думку, вчиняє дії з наміром завдати шкоди іншій особі (відповідачу), а також зловживає правом в інших формах, зокрема використовує право власності у спільній квартирі на зло відповідачу, перешкоджаючи йому в реалізації його прав власника (співвласника), чинячи перешкоди, наявність яких встановлено рішеннями судів, не є спроможними, так як не можуть стосуватися справи щодо невиконання відповідачем грошових зобов`язань, що виникли на підставі рішення суду, яке набрало законної. Як вірно було зазначено судом першої інстанції, грошове зобов`язання відповідача ОСОБА_1 виникло 09.12.2021 року, грошові кошти відповідачем не повернуті і суду не надано будь яких доказів намагання повернути кошти, або об`єктивну неможливість їх повернення впродовж майже чотирьох років. А пояснення відповідача в судовому засідання апеляційного суду 09.12.2021 року у справі № 337/5708/19 де він підтвердивши отримання коштів з депозиту за частку квартири, мав намір вселитись до спірної квартири, а кошти частково витратив на своє харчування та існування, і разом із встановленими по даній справі обставинами, не свідчать про намір відповідача повернути кошти.

Як вірно зазначив суд першої інстанції відхиляючи посилання відповідача на те, що він зазнав непропорційного втручання у його права власності з боку позивача, що проявилося у позбавленні його права власності, позбавленні права користування та володіння власністю, позбавлення права на єдине житло, зняття з реєстрації місця проживання, що спричинило зняття відповідача з обліку в центрі зайнятості, позбавило права на отримання соціальних виплат у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю тощо, так як предметом розгляду даної справи являється відповідальність за прострочення грошового зобов`язання, а будь яких зустрічних позовних вимог відповідач не заявляв.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

При цьому, колегія суддів зауважує, що згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та інші проти Швеції» («J. K. AND OTHERS v. SWEDEN») зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Пріоритет у доказуванні надається не тому хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обгрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші, приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1статті 6Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.

Відповідно до підпункту "в" пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Кузнецової Анни Сергіївни - залишити без задоволення.

Рішення Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 28 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови,лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 04 березня 2026 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя
Подліянова Г.С. Кухар С.В. Поляков О.З.