Провадження № 22-ц/801/425/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Воробйов В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 рокуСправа № 127/34036/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Стадника І. М.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», в інтересах якого діє представник Клименко Тарас Васильович на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Воробйова В. В. в залі суду в місті Вінниця, дата складення повного тексту рішення 18 грудня 2025 року,

в цивільній справі № 127/34036/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Короткий зміст вимог

В жовтні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» (далі ТОВ «Бізнес Позика») звернулося в суд з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.07.2024 між позивачем та відповідачем укладено договір № 504359-КС-002 про надання кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 Законом України «Про електронну комерцію». ТОВ «Бізнес позика» 30.07.2024 направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір № 504359-КС-002 про надання кредиту та 30.07.2024 ОСОБА_1 прийняв (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 504359-КС-002 про надання кредиту, на умовах визначених офертою.

Зі своєї сторони ТОВ «Бізнес позика» направило ОСОБА_1 через телекомунікаційну систему одноразовий ідентифікатор UA-4108, на номер телефона НОМЕР_1 (що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), котрий боржником було введено/відправлено.

Відповідно до п. 1 договору кредиту, ТОВ «Бізнес Позика» надає позичальнику грошові кошти в розмірі 18 000,00 грн. на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених договором кредиту та правил про надання грошових коштів у кредит.

Згідно з умовами договору кредиту, сторони визначили, що плата за користування кредитом є фіксованою та становить процентів за кожен день користування кредитом.

Пунктом 2 кредитного договору визначено, що протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховуються на залишок заборгованості по кредиту, наявну на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, із урахуванням видачі кредиту та дня повернення кредиту згідно графіка платежів.

Пунктом 3 кредитного договору встановлений графік платежів, які має здійснювати позичальник для належного виконання умов кредитного договору.

ТОВ «Бізнес позика» свої зобов`язання за договором кредиту виконало та надало позичальнику грошові кошти в розмірі 18 000,00 грн., шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_2 , котру позичальник вказав при заповненні анкетних даних в особистому кабінеті, що підтверджується довідкою про перерахування коштів.

Зважаючи на ті обставини, що відповідач ОСОБА_1 належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у нього станом на 09.10.2025 утворилась заборгованість за договором № 504359-КС-002 в розмірі 50521,21 грн., що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту 17901,87 грн., суми прострочених платежів по процентах 32519,34 грн.

Зазначені обставини стали підставою для звернення до суду із вимогою про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Бізнес позика» заборгованість за договором №504359-КС-002 про надання кредиту від 30.07.2024, що становить 13554,45 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції встановив, що між сторонами укладено договір № 504359-КС-002 від 30.07.2024 про надання споживчого кредиту в електронній формі, за яким відповідач отримав 18 000,00 грн та належним чином не виконав обов`язок щодо їх повернення.

Разом з тим, суд врахував Закон України «Про споживче кредитування» (в редакції Закону № 3498-ІХ), яким з 20.08.2024 встановлено граничний розмір денної процентної ставки не більше 1 % на день. Оскільки позивач здійснив нарахування процентів за ставкою 1,5 % у період, коли діяло обмеження 1 %, суд визнав розрахунок у цій частині завищеним та здійснив перерахунок.

Суд також врахував, що відповідач сплатив 11 700,00 грн, які підлягають зарахуванню з урахуванням допустимого розміру процентів: 2 700,00 грн комісія, 4 554,45 грн проценти, 4 445,55 грн тіло кредиту.

З огляду на встановлений залишок заборгованості суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача 13 554,45 грн, як суми, підтвердженої доказами та визначеної відповідно до вимог закону.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

У грудні 2025 року представник ТОВ «Бізнес Позика» подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції змінити в частині стягнення заборгованості за кредитним договором з 13 554,45 грн на грошову суму в розмірі 50 421,21 грн. В решті рішення залишити без змін.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 29 грудня 2025 для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М.В., Стадник І. М.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано матеріали цивільної справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 15 січня 2026 року справу призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Основними доводами апеляційної скарги є твердження про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, зокрема положень Закону України «Про споживче кредитування», які регулюють питання обмеження розміру денної процентної ставки.

Скаржник зазначає, що суд першої інстанції помилково ототожнив поняття «денна процентна ставка», визначене частиною четвертою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», з процентною ставкою за один день користування кредитом, яка передбачена умовами кредитного договору. На думку апелянта, зазначені поняття мають різну правову природу та різний механізм визначення, у зв`язку з чим висновки суду про нікчемність умов договору є необґрунтованими.

В апеляційній скарзі вказується, що пунктом 2.4 кредитного договору встановлено саме процентну ставку за день користування кредитом, тоді як «денна процентна ставка» у розумінні Закону України «Про споживче кредитування» є розрахунковим показником, який визначається за формулою, закріпленою у частині четвертій статті 8 цього Закону, з урахуванням усіх платежів за кредитом та строку його користування. Таким чином, на переконання скаржника, застосування обмеження, передбаченого частиною п`ятою статті 8 Закону, можливе лише після здійснення відповідного розрахунку денної процентної ставки за встановленою законом формулою, а не шляхом формального порівняння процентної ставки, визначеної договором, з граничним розміром у 1 відсоток.

Апелянт наголошує, що у разі здійснення розрахунку денної процентної ставки відповідно до вимог частини четвертої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» фактичний розмір денної процентної ставки за спірним договором становить 0,95 %, що не перевищує максимального розміру, встановленого законом, а відтак відповідає вимогам чинного законодавства.

Крім того, у скарзі зазначається, що висновки суду першої інстанції в частині процентів ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм Закону України «Про споживче кредитування», а також норм Цивільного кодексу України та Цивільного процесуального кодексу України, зокрема щодо, на думку апелянта, безпідставного втручання суду у договірні відносини сторін та фактичного зменшення розміру процентів за користування кредитом, які нараховуються протягом строку кредитування.

Також апелянт посилається на неналежне дослідження судом першої інстанції доказів, наявних у матеріалах справи, зокрема розрахунків заборгованості, які, на переконання скаржника, підтверджують відповідність умов кредитного договору вимогам Закону України «Про споживче кредитування». У зв`язку з цим зазначається, що підстав для ототожнення понять «денна процентна ставка» у розумінні Закону та процентної ставки за день, встановленої кредитним договором, не існує.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 30.07.2024 між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 шляхом обміну електронними повідомленнями укладено договір №504359-КС-002 про надання кредиту, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію».

За умовами договору кредитодавець надає позичальнику грошові кошти в розмірі 12000,00 грн., строк дії договору - 24 тижнів, стандартна процентна ставка за кредитом в день - 1,50000000 фіксована, знижена процентна ставка за кредитом в день 1,15012500, фіксована. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку (п. 2.4. договору кредиту).

ТОВ «Бізнес Позика» направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти кредитний договір.

ТОВ «Бізнес позика» надало позичальнику грошові кошти в розмірі 12 000,00 грн, шляхом перерахування на банківську картку позичальника № НОМЕР_2 (що зазначено позичальником у своїй анкеті в особистому кабінеті), що підтверджується довідкою ТОВ «ПрофітГід» щодо здійснення переказу грошових коштів.

Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №504359-КС-002 від 30.07.2024 заборгованість відповідача станом на 08.10.2025 складає 50421,21 грн., що складається з: суми заборгованості за кредитом 17901,87 грн., суми заборгованості за відсотками 32519,34 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Рішення суду першої інстанції оскаржується виключно в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по кредитному договорі у сумі 36 866,76 грн,, а в іншій частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі 13554,45 грн. жодною зі сторін не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України апеляційний суд у цій частині рішення суду першої інстанції не переглядає.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції в повній мірі відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Між сторонами виник спір з приводу повернення грошових коштів, отриманих в кредит, та відповідальності за неналежне виконання зобов`язань позичальником.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору, щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 липня 2024 року між ТОВ «Бізнес позика» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 504359-КС-002 в електронній формі через інформаційно-комунікаційну систему позивача. Під час оформлення договору відповідач зазначив власні персональні дані, пройшов процедуру ідентифікації в системі кредитодавця, підтвердив ознайомлення та згоду з умовами кредитування, після чого ввів одноразовий ідентифікатор (SMS-код), що відповідно до вимог законодавства є електронним підписом одноразовим ідентифікатором та підтверджує його вільне, усвідомлене і добровільне волевиявлення на укладення правочину.

Цього ж дня між сторонами укладено Додаткову угоду, відповідно до якої відповідачу додатково надано кредитні кошти у сумі 6 000,00 грн. Таким чином, загальний розмір наданого кредиту склав 18 000,00 грн.

Підписавши кредитний договір та Додаткову угоду в електронній формі, відповідач погодився з усіма істотними умовами правочину, у тому числі щодо розміру процентної ставки, строків повернення кредиту та порядку здійснення платежів, і взяв на себе зобов`язання щодо належного виконання умов договору.

Факт перерахування позивачем кредитних коштів у загальній сумі 18 000,00 грн на банківську картку, реквізити якої були зазначені відповідачем під час оформлення договору, підтверджується матеріалами справи та не спростований належними і допустимими доказами. Відповідач не заперечував факту укладення кредитного договору, не оспорював належності використаних засобів зв`язку чи банківського рахунку, а також не надав доказів, які б свідчили про відсутність його волевиявлення або про неотримання ним кредитних коштів.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами цивільно-правових зобов`язань, що ґрунтуються на договорі № 504359-КС-002 від 30.07.2024, укладеному відповідно до вимог законодавства про електронну комерцію та споживче кредитування. Факт укладення договору, отримання відповідачем кредитних коштів та неналежного виконання ним обов`язку щодо їх повернення підтверджений належними доказами, у зв`язку з чим у позивача виникло право на судовий захист порушеного майнового інтересу.

При цьому наявність кредитних правовідносин, факт отримання відповідачем грошових коштів та сам факт їх неповернення сторонами не заперечуються і в апеляційному порядку не оскаржуються. Вказані обставини є встановленими та такими, що не підлягають повторному доказуванню в суді апеляційної інстанції.

Апеляційне оскарження стосується виключно частини рішення суду першої інстанції, якою відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором у сумі 36 866,76 грн, тобто спору щодо правильності визначення розміру заборгованості та правомірності нарахування окремих платежів. Саме в цій частині рішення підлягає перевірці судом апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Бізнес Позика» зводяться до твердження про те, що передбачений кредитним договором № 504359-КС-002 від 30 липня 2024 року розмір денної процентної ставки не перевищує 1 %, а суд першої інстанції нібито помилково ототожнив поняття «денна процентна ставка» та «процентна ставка за день користування кредитом».

Зазначені доводи апеляційної скарги, з урахуванням встановлених у справі обставин та вимог чинного законодавства, не заслуговують на увагу з таких підстав.

Як убачається з матеріалів справи, звертаючись із позовом, позивач просив стягнути з відповідача не лише суму основного боргу, а й заборгованість за процентами як складову повної вартості кредиту. Отже, предметом судового розгляду було, зокрема, питання правомірності визначення та нарахування процентів, а також відповідності їх розміру вимогам імперативних норм законодавства.

Судом першої інстанції встановлено, що за умовами договору строк кредитування становить 24 тижні; стандартна процентна ставка визначена у розмірі 1,50000000 % на день (фіксована), знижена 1,15012500 % на день (фіксована), при цьому процентна ставка є незмінною протягом строку дії договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку (п. 2.4. договору кредиту). Водночас пунктом 2.11 договору визначено денну процентну ставку у розмірі 1,16 %, а загальні витрати за кредитом 23 569,40 грн. ( п. 2.9).

Згідно з розрахунком позивача, проценти нараховувалися з 30.07.2024 по 14.01.2025: з 30.07.2024 по 01.10.2024 у розмірі 1,15012500 % щоденно; з 02.10.2024 по 14.01.2025 у розмірі 1,5 % щоденно. Загальна сума нарахованих процентів становить 41 421,21 грн. Крім того, нараховано комісію за видачу кредиту у розмірі 2 700,00 грн.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно виходив із того, що правове регулювання спірних правовідносин здійснюється відповідно до вимог Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на момент укладення договору.

Частиною п`ятою статті 8 зазначеного Закону (у редакції Закону № 3498-IX від 22 листопада 2023 року, чинній з 24 грудня 2023 року) встановлено імперативну норму, відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої згідно з частиною четвертою цієї статті, не може перевищувати 1 %.

Зі змісту статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» убачається, що законодавець чітко розмежував та водночас пов`язав між собою такі категорії, як реальна річна процентна ставка, денна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача. Так, частиною першою цієї статті визначено, що реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів Національного банку України, а частиною другою передбачено, що для цілей обчислення як реальної річної процентної ставки, так і денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом.

Пунктом 17 Прикінцевих та Перехідних положень Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Перехідні положення законопроєкту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроєкту.

Частиною другою розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону (яким, зокрема, доповнено п. 17 розділ IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування») поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.

Перехідні положення законопроекту застосовуються, у разі якщо потрібно врегулювати відносини, пов`язані з переходом від існуючого правового регулювання до бажаного, того, яке має запроваджуватися з прийняттям нового закону. При цьому перехідні положення повинні узгоджуватися з приписами прикінцевих положень, що стосуються особливостей набрання чинності законом чи окремими його нормами. Норми тимчасового та локального характеру, якщо вони присутні в законі, також включаються до перехідних положень законопроекту.

Оскільки спірний договір укладено 30.07.2024, на момент його укладення діяло обмеження 1,5 %, а починаючи з 20.08.2024 року 1 %. Таким чином, після 20.08.2024 нарахування будь-яких загальних витрат за кредитом, які у перерахунку за формулою частини четвертої статті 8 Закону призводять до перевищення 1 % на день, є таким, що суперечить імперативним приписам закону.

Частиною четвертою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t х 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.

Пунктом 1-2 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» визначено поняття «денна процентна ставка» як загальні витрати за споживчим кредитом за кожний день користування кредитом, виражені у процентах від загального розміру виданого кредиту.

Колегія суддів звертає увагу, що відповідно до пунктів 1-2 частини першої статті 1 та частини четвертої статті 8 Закону денна процентна ставка є розрахунковою величиною, яка визначається як співвідношення загальних витрат за кредитом до загального розміру кредиту та строку користування ним. Отже, денна процентна ставка є похідним показником від загальних витрат, а не самостійною договірною умовою, довільно визначеною сторонами.

Водночас саме кредитодавець зобов`язаний сформувати структуру загальних витрат таким чином, щоб обчислена за встановленою формулою денна процентна ставка не перевищувала встановлений законом максимум. Зазначений обов`язок має імперативний характер і не може бути змінений домовленістю сторін.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до пункту 2.11 договору про надання кредиту, з урахуванням формули, передбаченої частиною четвертою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», кредитодавцем було визначено та підтверджено розмір денної процентної ставки у 1,16 %, що перевищує граничний показник 1 %, встановлений законом після 20.08.2024. Зазначена обставина підтверджується змістом самого договору та не спростована апелянтом належними і допустимими доказами.

Водночас законодавець імперативно встановив, що загальні витрати за споживчим кредитом, у тому числі проценти за користування кредитом, повинні бути розраховані кредитодавцем таким чином, щоб максимальний розмір денної процентної ставки не перевищував 1 %.

З огляду на приписи частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору, які обмежують права споживача порівняно з передбаченими законом гарантіями, є нікчемними.

Отже, умова договору щодо визначення денної процентної ставки у розмірі 1,16 % у частині її застосування після встановлення законом граничного розміру 1 % правомірно визнана судом такою, що не підлягає застосуванню.

З наданого позивачем розрахунку вбачається, що проценти: з 30.07.2024 по 01.10.2024 нараховувались у розмірі 1,150125 % щоденно; з 02.10.2024 по 14.01.2025 у розмірі 1,5 % щоденно. Загальна сума нарахованих процентів становить 41 421,21 грн.

Оцінюючи наведений розрахунок, суд дійшов висновку про його часткову невідповідність вимогам закону, оскільки за період з 21.08.2024 по 10.09.2024 проценти мали нараховуватись з урахуванням встановленого граничного обмеження 1 % на день, тоді як позивачем застосовано вищу ставку. Вказана обставина призвела до завищення розміру процентів, що підлягали стягненню.

Саме з урахуванням наведеного суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що проценти за період після 20.08.2024 підлягають перерахунку виходячи з максимально допустимого розміру 1 % на день. Застосування позивачем ставки 1,5 % у період, коли діяло обмеження 1 %, призвело до завищення розміру заявленої до стягнення заборгованості.

Крім того, відповідно до умов договору та додаткової угоди, відповідачу було нараховано комісію за видачу кредиту у розмірі 2 700,00 грн (15 % від суми кредиту).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач здійснив часткове погашення заборгованості у загальному розмірі 11 700,00 грн, які позивачем були зараховані таким чином: 2 700,00 грн у рахунок погашення комісії; 8 901,87 грн у рахунок погашення процентів та 98,13 грн у рахунок погашення тіла кредиту.

Водночас, надаючи правову оцінку черговості та обсягу зарахування платежів, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність їх перерозподілу з урахуванням фактично допустимого розміру процентів відповідно до вимог закону.

Крім того, суд правильно врахував здійснені відповідачем платежі у сумі 11 700,00 грн та здійснив їх перерозподіл з урахуванням фактично допустимого розміру процентів:

2 700,00 грн комісія; 4 554,45 грн проценти у межах дозволеної ставки та 4 445,55 грн у рахунок погашення тіла кредиту.

У результаті проведеного перерахунку суд визначив залишок заборгованості у сумі 13 554,45 грн, що відповідає вимогам матеріального права та принципу справедливого балансу інтересів сторін.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права та про помилкове ототожнення понять «денна процентна ставка» і «процентна ставка за день користування кредитом» є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції виходив саме з правової природи денної процентної ставки як розрахункової величини, що визначається через загальні витрати за кредитом та підлягає імперативному законодавчому обмеженню.

Підстав для скасування рішення суду в оскарженій частині колегія суддів не вбачає.

Твердження ТОВ «Бізнес Позика» в апеляційній скарзі про те, що денна процентна ставка за договором фактично становить 0,95 % та відповідає вимогам закону, ґрунтуються на довільному перерахунку, який суперечить умовам самого кредитного договору, зокрема пункту 2.11, яким прямо зафіксовано інший розмір денної процентної ставки. Доказів внесення змін до договору в цій частині матеріали справи не містять.

Наведені судом першої інстанції у рішенні розрахунки розміру процентів, здійснені з урахуванням максимально допустимої денної процентної ставки у 1 %, в апеляційній скарзі не спростовані, а доводи апелянта зводяться до переоцінки встановлених судом обставин та незгоди з правовою оцінкою, наданою судом першої інстанції.

За таких обставин апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права, надав належну оцінку зібраним у справі доказам та обґрунтовано відхилив вимоги позивача у частині стягнення процентів за користування кредитом понад розмір, визначений законом. Доводи апеляційної скарги ТОВ «Бізнес Позика» в цій частині фактично зводяться до незгоди апелянта з правовою оцінкою доказів, наданою судом першої інстанції, та спрямовані на переоцінку встановлених судом обставин, що саме по собі не є підставою для скасування або зміни судового рішення.

При цьому апеляційний суд звертає увагу на те, що Закон України «Про споживче кредитування» не оперує поняттям «процентна ставка в день». Законодавцем визначено виключно поняття денної процентної ставки як розрахункової величини, що обчислюється відповідно до формули, встановленої частиною четвертою статті 8 цього Закону, та для якої встановлено імперативне обмеження максимального розміру. Отже, посилання апелянта на розмежування «процентної ставки в день» та «денної процентної ставки» не ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових та процесуальних підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції в оскарженій частині.

Інші доводи апеляційної скарги є аналогічними викладеним позовній заяві, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. М. Стадник