ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 756/4676/23

провадження № 61-15315св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідачка), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України»,

розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи касаційні скарги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року, додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року у складі судді Гребенюка В. В. та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Поліщук Н. В., Нежури В. А., Соколової В. В.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст вимог і підстав позовної заяви

1. У квітні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (далі - АТ «Ощадбанк») про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу.

2. Вимоги обґрунтовані тим, що з 06 жовтня 2016 року вона працювала на посаді головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення АТ «Ощадбанк».

3. Наказом від 13 березня 2023 року № 484-к її звільнено із займаної посади з 15 березня 2023 року на підставі пункту 1 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників. Вважає, що наказ про звільнення є незаконним, винесеним з порушенням вимог статей 40, 42, 49-2 КЗпП України.

4. Наказ про звільнення видано 13 березня 2023 року, що фактично позбавило її права на переведення на іншу посаду до дати звільнення - 15 березня 2023 року.

5. Зазначає, що одна із працівниць управління, яка також працювала на посаді головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості департаменту реструктуризації заборгованості, звільнилася із посади 14 березня 2023 року, а отже, відповідач мав можливість скоротити саме цю посаду, або перевести її на посаду, яка стала вакантною.

6. У порушення положень статті 42 КЗпП України відповідач не визначив працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці.

7. Крім цього, відповідач не вжив заходів з недопущення її вивільнення та не запропонував будь-які вакантні посади, які б відповідали її фаху та спеціалізації станом на день звільнення.

8. Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила поновити її на посаді головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення АТ «Ощадбанк» та стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 15 березня 2023 року і до дня ухвалення судового рішення.

Стислий виклад змісту судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

9. Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Поновлено ОСОБА_1 на посаді головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості департаменту реструктуризації та стягнення заборгованості АТ «Ощадбанк». Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 15 березня 2023 року у розмірі 1 139 481,24 грн.

10. Додатковим рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу залишено без задоволення. Стягнуто з АТ «Ощадбанк» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн та у розмірі 15 140,00 грн.

11. Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що 14 березня 2023 року позивачка звернулася до відповідача та повідомила про згоду із запропонованою вакантною посадою станом на 09 березня 2022 року, якщо така існує станом на 14 березня 2023 року. Листом АТ «Ощадбанк» повідомлено позивачку, що у списку вакантних посад допущено механічну описку - вважати правильною дату 09 березня 2023 року, а тому вакансії головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості станом на 09 березня 2023 року в списку немає, який також надіслано працівником відповідача позивачу, який є актуальним станом на 14 березня 2023 року. Установивши наведене, суд першої інстанції зробив висновок, що позивачку на момент звільнення не ознайомлено з повним переліком вакантних посад.

12. Відмовивши у задоволенні заяви позивачки про ухвалення додаткового судового рішення, суд першої інстанції вказав, що в матеріалах справи відсутні докази понесення (оплати) наданої правничої допомоги, а отже, відсутні підстави у стягненні витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 64 000,00 грн та відповідного «гонорару успіху» у вигляді 10 % від стягнутої за рішенням суду суми.

13. Також суд вказав, що вимога позивачки про відшкодування витрат на професійну (правничу) допомогу в частині стягнення 113 948,12 грн «гонорару успіху» не відповідає критерію розумності, такі витрати не мають характеру необхідних, не є співмірними з виконаною роботою, а їх відшкодування за відсутності достатнього обґрунтування з огляду на обставини цієї справи матиме надмірний фінансовий тягар для відповідача.

14. Крім того, суд зазначив, що в першій заяві по суті спору - позовній заяві не подано попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які позивачка понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

15. Постановою від 12 листопада 2025 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року та на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року та апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк», подану адвокатом Солдатенком А. М., на рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року залишив без задоволення, а рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року - без змін.

16. Апеляційну скаргу АТ «Ощадбанк», подану адвокатом Солдатенком А. М., на додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року задоволено частково. Розмір судового збору, що підлягав стягненню з АТ «Ощадбанк» на користь держави зменшив з 1 211,20 грн до 1 073,60 грн та з 15 140,00 грн до 11 394,81 грн. У іншій частині додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року залишено без змін.

17. Постанова суду апеляційної інстанції мотивована недоведеністю відповідачем факту відсутності інших вакантних посад на день звільнення позивачки порівняно з переліком посад, наданих останній 10 березня 2023 року, оскільки суду для порівняння такий перелік надано не було, а отже, твердження відповідача про незмінність такого переліку є недоведеним.

18. Суд апеляційної інстанції також погодився із висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що адвокат Губська А. В. під час судового розгляду надавала Родіоновій О. І. послуги з правничої допомоги, представництво в суді адвокатом не здійснювалося, при зверненні до суду позивачка зазначила про те, що понесення судових витрат не очікується.

19. Колегія суддів також дійшла висновку, що позивачкою належних та допустимих доказів на підтвердження надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції не надано, представництво в апеляційній інстанції адвокатом не здійснювалося, тому сам по собі звіт про надання таких послуг не дає підстав для відшкодування цих витрат за рахунок відповідача.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Стислий виклад доводів і вимог касаційних скарг та відзивів на касаційні скарги

20. 05 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» АТ «Ощадбанк» звернулося до Верховного Суду із касаційною скаргою, що подана адвокатом Солдатенком А. М., на рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року, додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року, просило скасувати оскаржувані судові рішення та постановити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

21. Як на підставу касаційного оскарження АТ «Ощадбанк» послалося на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Так заявник зазначив, що судами першої та апеляційної інстанції не враховано такі висновки:

- щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, викладений у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2024 року у справі № 333/4779/20;

- щодо визначення поведінки, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 у справі № 461/9578/15-ц;

- щодо права на оскарження документа чи юридичного факту, викладений у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16;

- щодо зменшення розміру оплати за вимушений прогул при частковій вині працівника, викладений у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 234/15372/17, від 05 січня 2024 року у справі № 204/8655/21,від 20 березня 2024 року у справі № 132/3064/21.

22. 11 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року, додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року, просила скасувати їх у частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу та постановити у цій частині нове рішення, яким стягнути витрати на професійну правничу допомогу.

23. ОСОБА_1 як підставу касаційного оскарження зазначила, що судами застосовано норми права без урахування висновків:

- щодо застосування частини другої статті 134 ЦПК України, викладений у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2021 року у справі № 161/20630/18;

- щодо можливості зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19;

- щодо застосування критерію співмірності витрат на професійну правничу допомогу, викладений у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

24. 07 січня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала відзив на касаційну скаргу АТ «Ощадбанк», у якому зазначає, що відповідач в касаційній скарзі дослівно посилається на ті ж доводи безврахування чи відхилення позиції суду апеляційної інстанції з цього питання. Однак апеляційна інстанція обґрунтовано навела мотиви, якими керувалася при застосуванні норми права з цього питання, врахувавши обставини справи.

25. Також вказувала, що відсутні підстави вважати, що саме її дії вплинули на тривалість розгляду справи. Про те, що чоловік позивачки - ОСОБА_2 працює суддею Оболонського районного суду м. Києва, відповідач був обізнаний з часу її працевлаштування (2016 рік), оскільки такі дані надавалися в особову справу. Під час розгляду справи в Оболонському районному суді м. Києва представники відповідача тривалий час жодним чином не були проти такого розгляду справи Оболонським районним судом м. Києва, надавали документи, відзив на позов, підтримували надання запиту до Ради судів та перенесення засідання для отримання відповіді, були присутні на засіданнях, зазначали, що відводів не мають.

26. Також у своєму відзиві ОСОБА_1 просила стягнути з відповідача додаткові витрати на правову (правничу) допомогу згідно з договором № 22 про надання правової (правничої) допомоги, понесені при розгляді справи у суді касаційної інстанції, у розмірі 20 000,00 грн.

27. 08 січня 2026 року ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» подала відзив на касаційну скаргу АТ «Ощадбанк», який є ідентичний відзиву, поданому 07 січня 2026 року.

28. 07 січня 2026 року АТ «Ощадбанк» через підсистему «Електронний суд» подало відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому зазначило, що позивачка про можливі судові витрати на оплату правничої допомоги не заявляла та відповідно їх попередній розрахунок не подавала. Неподання попереднього розрахунку суми судових витрат разом з позовною заявою та зазначення нею в позовній заяві про відсутність очікування судових витрат є проявом суперечливої поведінки та підставою для відмови їй у відшкодуванні відповідних судових витрат на правничу допомогу адвоката.

29. Адвокатка Губська А. В. участі у розгляді справи не брала та жодного документа, який би підтверджував надання нею правничої допомоги, її необхідності у цій справі та неминучості витрат на її надання, матеріали справи не містять.

РУХ СПРАВИ У СУДІ КАСАЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЇ

30. Ухвалами Верховного Суду від 24 грудня 2025 року відкрито касаційні провадження у справі за касаційними скаргами АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 .

31. 27 січня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

ВСТАНОВЛЕНІ СУДАМИ ОБСТАВИНИ СПРАВИ

32. Наказом від 29 вересня 2016 року № 756-к ОСОБА_1 з 06 жовтня 2016 року призначено на посаду головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення АТ «Ощадбанк».

33. 13 січня 2023 року на електронну адресу позивачки надійшло попередження про скорочення її посади та повідомлення про наявність вакантних посад в АТ «Ощадбанк» на поточну дату із зазначенням, що звільнення відбудеться 15 березня 2023 року.

34. 10 березня 2023 року на електронну адресу позивачки направлено список вакантних посад в АТ «Ощадбанк» станом на 09 березня 2022 року.

35. 14 березня 2023 року ОСОБА_1 повідомила про згоду на переведення на вакантну посаду головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості, якщо така вакантна посада існує станом на 14 березня 2023 року.

36. Цього ж дня на електронну адресу позивачки надійшов лист про те, що у тексті повідомлення, яке позивачка отримала 10 березня 2023 року, допущена механічна помилка, а саме вказано дату 09 березня 2022 року. Насправді малася на увазі дата 09 березня 2023 року, про що свідчить сам файл у вкладенні, який має назву «Вакансії 09.03.2023». Вакансії головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості станом на 09 березня 2023 року в списку немає, відповідно переведення на зазначену посаду неможливе. Актуальний список вакантних посад на 09 березня 2023 року продубльовано та зазначено, що він не змінився.

37. Наказом від 13 березня 2023 року № 484-к ОСОБА_1 звільнено з посади головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення АТ «Ощадбанк» 15 березня 2023 року у зв`язку із скороченням чисельності або штату працівників, пункт 1 статті 40 КЗпП України. У графі підстава вказано: рішення правління АТ «Ощадбанк» від 06 грудня 2022 року (протокол № 35, питання № 180) «Про централізацію функцій підрозділів реструктуризації заборгованості та стягнення, зміни в організації виробництва і праці в АТ «Ощадбанк», рішення наглядової ради АТ «Ощадбанк» (протокол від 27 грудня 2022 року № 80, питання № 4), наказ АТ «Ощадбанк» від 10 січня 2023 року № 43-к, попередження про скорочення від 13 січня 2023 року, пропозиції вакантних посад від 13 січня 2023 року та від 10 березня 2023 року.

38. Згідно з довідкою від 05 червня 2023 року середньоденна заробітна плата позивачки становить 2 133,86 грн.

39. Матеріали справи містять перелік посад, що підлягали скороченню, станом на 14 березня 2025 року та станом на 15 березня 2023 року.

40. Згідно з наказом від 14 березня 2023 року № 500-к про звільнення ОСОБА_3 15 березня 2023 року її звільнено з посади головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення АТ «Ощадбанк» за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України).

41. Наказом від 15 березня 2023 року № 535-к ОСОБА_4 переведено на посаду головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення АТ «Ощадбанк» з 16 березня 2023 року.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Право, застосоване судом, та оцінка доводів касаційної скарги

42. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

43. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

44. Відповідно до частини четвертої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується.

45. Припинення трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу можливе лише у разі скорочення чисельності або штату працівників (пункт 1 частини першої статті 40 КЗпП України).

46. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

47. Частиною другою статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

48. Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва та праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

49. Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.

50. При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється в зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи - інша наявна робота.

51. Роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.

52. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

53. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року в справі № 800/538/17 (провадження № 11-431асі18) зроблено висновок, що «з приписів частини першої статті 40, частин першої та третьої статті 49-2 КЗпП випливає, що власник або уповноважений ним орган одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці зобов`язаний запропонувати працівникові всі наявні вакантні посади, які він може обіймати відповідно до своєї кваліфікації. Тобто роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, які відповідають зазначеним вимогам, що існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. З огляду на викладене, оскільки обов`язок із працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом усього періоду і існували на день звільнення».

54. Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 02 серпня 2018 року у справі № 465/2454/16, від 06 травня 2020 року у справі№ 487/2191/17, від 11 квітня 2018 року у справі № 520/10385/16 та висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 01 липня 2015 року у справі № 6-491цс15 та від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.

55. Установлено, що у відповідача дійсно мали місце зміни в організації виробництва і праці, а саме скорочення чисельності та штату працівників, у тому числі і посади, яку обіймала позивачка.

56. 13 січня 2023 року, тобто за 2 місяці до звільнення позивачки з роботи як того вимагає положення статті 49-2 КЗпП України, ОСОБА_1 особисто була ознайомлена з попередженням про наступне вивільнення з роботи з 15 березня 2023 року.

57. Водночас, як правильно зазначили суди попередніх інстанцій, сторона роботодавця не довела, що виконала належними чином свій обов`язок по працевлаштуванню позивачки, чия посада підлягала скороченню. .

58. 10 березня 2023 року позивачці направлено перелік вакантних посад із зазначенням «9.03.2022». Надалі листом повідомлено позивачку, що у списку вакантних посад допущено механічну описку - правильно уважати дату «09.03.2023», а тому вакансії головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості станом на 09 березня 2023 року в списку немає, який також надіслано АТ «Ощадбанк» позивачці, який є актуальним станом на 14 березня 2023 року.

59. Разом з тим відповідачем не надано суду переліку посад, які були направлені позивачці із зазначенням «9.03.2022», як і не надано для порівняння запропоновані відповідачем вакантні посади повідомленням від 10 березня 2023 року.

60. Більше того, за встановлених у справі обставин з 15 березня 2023 року було звільнено іншу працівницю з посаду головного юрисконсульта управління стягнення заборгованості департаменту реструктуризації заборгованості та стягнення АТ «Ощадбанк» за угодою сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України), тобто з тієї посади, згоду на переведення на яку надала позивачка, і на наступний день на цю посаду переведено іншу працівницю.

61. Оскільки звільнення з підстав, зазначених у пункті 1 статті 40 КЗпП України, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу (частина друга цієї статті), то, врахувавши встановлені у справі фактичні обставини, Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що роботодавець не виконав належним чином вимог частини третьої статті 49-2 КЗпП України, бо не запропонував ОСОБА_1 всі вакансії за відповідною професією (спеціальністю) з урахуванням освіти, кваліфікації, досвіду позивача від дати повідомлення про наступне вивільнення до дня звільнення включно.

62. З огляду на викладене Верховний Суд не аналізує інші аргументи відповідача щодо помилковості висновків судів про незаконність звільнення позивача. Відсутні дані, що до 13 березня 2023 року включно відповідач ознайомлював позивачку з переліками відповідних вакантних посад, від яких остання відмовилася.

63. Оскільки суди правильно виснували про наявність підстав для скасування наказу про звільнення позивачки, то обґрунтованим є задоволення також вимоги про поновлення на роботі.

64. У касаційній скарзі АТ «Ощадбанк» зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не враховували висновки щодо застосування частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України, викладеного у постанові Верховного Суду від 27 серпня 2024 року у справі № 333/4779/20.

65. Так, у зазначеній постанові сформульовано висновок про те, що власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантні посади чи роботу за відповідною професією або спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо та яка з`явилася на підприємстві протягом цього періоду й існувала на день звільнення.

66. Разом з тим висновки судів, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать вказаним висновкам Верховного Суду. Наведений висновок повною мірою врахований судами, які встановили, що відповідач не довів факту відсутності інших вакантних посад по день звільнення позивачки порівняно з переліком таких посад, наданих електронним повідомленням від 10 березня 2023 року. Такий перелік для порівняння судам надано не було, а отже, доводи АТ «Ощадбанк» про незмінність такого переліку є недоведеним.

67. У касаційній скарзі АТ «Ощадбанк» стверджує, що суди першої та апеляційної інстанції не врахували висновки щодо визначення поведінки, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, що викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 у справі № 461/9578/15-ц та щодо права на оскарження документа чи юридичного факту, викладеного у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 450/2286/16.

68. Зазначені доводи заявник обґрунтовує тим, що перелік вакантних посад від 15 березня 2023 року, як і перелік від 14 березня 2023 року, надані банком до суду за клопотанням ОСОБА_1 , яка, ознайомившись з ними під час розгляду справи у суді першої інстанції, про наявність вакантних посад як підстави позову в суді першої інстанції не заявляла, а тому ці обставини не підлягали розгляду судом апеляційної інстанції.

69. Верховний Суд відхиляє зазначені доводи заявника, оскільки суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив із того, що хоча відповідач в цілому повідомив позивачку про наступне вивільнення та дотримався вимог статті 42 КЗпП України, однак не довід, що запропонував усі наявні вакансії на час її звільнення, хоча це було його обов`язком, а отже, суд констатував порушення відповідачем норм трудового законодавства України при звільненні позивача за пунктом 1 статті 40 КЗпП України.

70. АТ «Ощадбанк» у касаційній скарзі стверджує, що суди не застосували висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 234/15372/17, від 05 січня 2024 року у справі № 204/8655/21, від 20 березня 2024 року у справі № 132/3064/21, щодо зменшення розміру оплати за вимушений прогул при частковій вині працівника.

71. Обґрунтовуючи недобросовісність дій позивачки, відповідач вказує на звернення із цим позовом до Оболонського районного суду міста Києва, у якому працює чоловік позивачки, у зв`язку із чим суддями цього суду заявлено самовідводи та справу передано до Подільського районного суду міста Києва.

72. В оцінці доводів заявника щодо неврахування судами зазначених висновків, Верховний Суд вказує на те, що реалізація позивачкою передбаченого законом права на вибір підсудності відповідно до частини першої статті 28 ЦПК України не може розцінюватися як зловживання процесуальними правами чи підстава для негативних процесуальних наслідків, а отже, відсутні підстави для зменшення розміру оплати за вимушений прогул при частковій вині працівника.

73. Відхиливши доводи, суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги АТ «Ощадбанк».

Щодо касаційної скарги ОСОБА_1 (оскарження додаткового рішення)

74. Суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу (частина перша статті 270 ЦПК України).

75. Додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас, додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 червня 2018 року в справі № 756/4441/17).

76. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 зазначено, що «за загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення. Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі».

77. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

78. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина восьма статті 141 ЦПК України).

79. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема: змагальність сторін; диспозитивність відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункти 4, 5, 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

80. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша - друга статті 133 ЦПК України).

81. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частини третя-п`ята статті 137 ЦПК України).

82. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

83. У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

84. Велика Палата Верховного Суду вже вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

85. Верховний Суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).

86. Відповідно до частини другої статті 134 ЦПК України у разі неподання стороною попереднього розрахунку сум судових витрат, суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком сплаченого судового збору.

87. Звертаючись до суду із позовом у квітні 2023 року, позивачка зазначила про те, що понесення судових витрат не очікується.

88. Заяву про відшкодування судових витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, зроблено позивачкою усно в судовому засіданні 19 березня 2025 року, що занесено до протоколу судового засідання. 04 квітня 2025 року ОСОБА_1 подала заяву про ухвалення додаткового рішення із долученням документів.

89. Втім, як установлено судами, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що адвокаткою Губською А. В. під час судового розгляду надавались ОСОБА_1 послуги з правничої допомоги, представництво в суді адвокаткою не здійснювалося, отже, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для відшкодування стороні позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 64 000 грн та 113 948, 12 грн гонорару успіху адвоката.

90. Висновки судів відповідають статтям 134, 137, 141 ЦПК України, висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21, у постанові Верховного Суду від 08 січня 2025 року у справі № 742/3390/23.

91. Висновки у справах, на які міститься посилання у касаційній скарзі ОСОБА_1 , і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та поданих доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Щодо відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у суді касаційної інстанції

92. У поданому до Верховного Суду відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заявила про відшкодування їй понесених у суді касаційної інстанцій витрат на правничу допомогу, розмір яких складає 20 000,00 грн.

93. Для підтвердження цих витрат ОСОБА_1 надала квитанцію про оплату № 3, акт наданих послуг від 05 січня 2026 року та звіт про обсяг виконаних робіт від 05 січня 2026 року.

94. Відповідно до звіту (детального опису робіт (наданих послуг)) адвокатом надані такі послуги: підготовка проєкту касаційної скарги (6 год) - 12 000,00 грн; підготовка проєкту відзиву на касаційну скаргу, консультування щодо процесуальних дій при розгляді касаційних скарг (4 год) - 8 000,00 грн.

95. Враховуючи те, що касаційна скарга, подана ОСОБА_1 , підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані нею судові рішення - без змін, тому відсутні правові підстави для відшкодування заявниці витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді касаційної інстанції за подання касаційної скарги.

96. Щодо відшкодування витрат за надання правничої допомоги за підготовку відзиву на касаційну скаргу, то Верховний Суд дійшов висновку, що такі вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають критеріям розумності та співмірності.

97. Відзив на касаційну скаргу має незначний обсяг - 3 сторінки, не містить складного правового обґрунтування щодо вимог касаційної скарги АТ «Ощадбанк», а його зміст є повторенням правової позиції, викладеної у судових рішеннях судів попередніх інстанцій та відзиву на апеляційну скаргу, поданого до суду апеляційної інстанції Родіоновою О. І.

98. За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що витрати у розмірі 8 000,00 грн за підготовку трьох сторінок відзиву є явно завищеним, не підтверджують необхідність саме такого обсягу часу та зусиль адвоката, а тому не відповідають критерію реальності та розумності адвокатських послуг.

99. З урахуванням наведеного, Верховний Суд відмовляє у відшкодуванні таких витрат.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

100. Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

101. Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

102. Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги є необґрунтованими.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційні скарги Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» та ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 квітня 2025 року, додаткове рішення Подільського районного суду міста Києва від 11 квітня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року залишити без змін.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції відмовити.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: О. В. Ступак

О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара