КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 381/2448/24 Головуючий у суді першої інстанції - Білоцька Л.В.
Апеляційне провадження № 22-ц/824/799/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Ярошинською Іриною Анатоліївною на рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 березня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення частки в спільному майні та визнання права власності на майно,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про припинення частки в спільному майні та визнання права власності на майно.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 є власницею:

- 5/24 частки житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі рішення Макарівського районного суду від 29.10.2023 у справі № 370/2057/13-ц, що підтверджується витягом від 18.02.2014 (індексний номер витягу 17907254) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень;

- 7/16 частки на підставі свідоцтва від 23.05.2023 про право на спадщину за заповітом (бланк серії НСТ 996598), яка підтверджується витягом від 23.05.2023 з Державного реєстру речових прав (індексний номер витягу 333203625), в житловому будинку загальною площею 59,7 кв.м, у тому числі житловою - 39,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Тобто, ОСОБА_1 є власницею 31/48 (5/24+7/16) частки в житловому будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , при цьому відомості про іншого (-их) власника (-ів), які зареєстровані в Державному реєстрі речових прав в наданих на дослідження матеріалах відсутні.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 15.03.2024 року №1731/03-2024:

Дійсна (ринкова) вартість житлового будинку (літ. «А») з належними будівлями і спорудами, без врахування земельного компоненту, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 визначена в рамках порівняльного методичного підходу, в цінах станом на дату проведення дослідження становить (із заокругленням до цілих одиниць): 223 700 (двісті двадцять три тисячі сімсот) гривень, в тому числі вартість:

31/48 частки: 144 473 (сто сорок чотири тисячі чотириста сімдесят три) гривні;

17/48 частки: 79 227 (сімдесят дев`ять тисяч двісті двадцять сім) гривень.

Здійснити поділ в частках 31/48 (5/24 + 7/16) та 17/48 житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як передбачено п. 6 постанови пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 (із змінами) або із відступом від ідеальних часток не вбачається технічно можливим, оскільки:

об`ємно-планувальне рішення житлового будинку не дозволяє облаштувати дві окремі ізольовані квартири згідно часток співвласників кожна із яких буде облаштована житловою кімнатою площею не менше 14,0 кв.м, тамбуром, кухнею та санвузлом;

фізичний та технічний стан житлового будинку не дозволяє здійснити поділ житлового будинку навіть за умови відступу від часток співвласників або від вимог нормативних документів, оскільки потребує робіт по втручанню в несучі конструктивні елементи житлового будинку, які на момент проведення експертизи мають ознаки часткової втрати несучої здатності, просторової жорсткості та неспроможність сприймати додаткові навантаження, тобто, втручання в несучі конструктивні елементи без яких не можливо провести поділу будинку, можуть призвести до зниження просторової жорсткості, міцності та несучої здатності конструктивних елементів та неспроможністі сприймати додаткові навантаження і зберігати статичну непорушність. Оскільки здійснити поділ житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не вбачається технічно можливим, дослідження щодо визначення можливих варіантів поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами не проводилося.

Утримання будинку з надвірними будівлями несе виключно позивачка ОСОБА_1 . Відповідачка ОСОБА_2 за весь час не виявила бажання користуватись будинком, не утримує його, не сплачує комунальні послуги, не цікавиться ним та не ремонтує його.

Крім того, ОСОБА_2 має житло, а саме, квартиру, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав ОСОБА_2 є власником земельної ділянки :01:003:0034, площею 0,1334 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 . Крім того, ОСОБА_2 є власником і іншого майна.

Позивачка вважає, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 , яка має на праві власності інше житло.

Також спільне користування будинком неможливе, оскільки між сторонами склались не доброзичливі відносини, виникають конфлікти і непорозуміння як і з самою відповідачкою ОСОБА_2 так і з її чоловіком.

Оскільки частка відповідачки у спільному будинку є незначною, будинок є неподільною річчю та не може використовуватись сторонами спільно, істотного порушення прав відповідача у разі припинення права власності на її частку не вбачається.

Враховуючи викладене, позивач просила суд:

припинити право власності ОСОБА_2 на 17/48 частку будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 з компенсацією вартості даної частки в розмірі 79 227 грн, що була внесена ОСОБА_1 14.05.2024 та зберігається на депозитному рахунку Фастівського міськрайонного суду Київської області;

визнати право власності на 17/48 частину будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .

Стягнути з відповідачки витрати по оплаті судового збору у розмірі 1 211,20 грн.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 10 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невстановлення усіх обставин, що мають значення для вирішення справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права, просить рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 березня 2025 року скасувати, увалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що частка відповідачки у спільному майні є незначною і не може бути виділена в натурі.

Відповідно до висновку експертного дослідження, спірне майно є неподільною річчю. При цьому, спільне користування і володіння майном є неможливим.

Вказує, що суду першої інстанції проігнорував обставини самоусунення відповідачки від утримання майна, конфліктність відносин між сторонами, технічну неможливість поділу будинку, тому безпідставно відмовив у задоволенні позову.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 проти задоволення апеляційної скарги заперечила. Вказує, що рішення суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.

В судовому засіданні в апеляційному суді взяла участь відповідачка ОСОБА_2 , яка просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд апеляційної інстанції визнав за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися, оскільки їх неявка не перешкоджає апеляційному розгляду справи (ч. 2 ст. 372 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Встановлено, що рішенням Макарівського районного суду від 29.10.2023 у справі № 370/2057/13-ц за позовом ОСОБА_3 , ОСОБА_1 до Бишівської сільської ради Макарівського району Київської області, треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Реєстраційна служба Макарівського РУЮ Київської області, ОСОБА_2 про визначення права власності на спадкове майно (а.с. 26-28), визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м, житловою 39,1 кв. м (А), погріб під частиною будівлі (під В), тамбур (а), сарай (Б), сарай (В), сарай (Г), сарай (Д), літня кухня (Е), убиральня (Ж), сарай (3), ганок (а1), огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № 3, хвіртка № 4, вартістю 71 563 грн., відповідно до технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок від 20.07.2013, як на належну їй частку в спільній сумісній власності майна подружжя.

Визнано за ОСОБА_3 , право на обов`язкову частину у спадщині, що залишилося після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка складає 1/6 частину спадкового майна житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м, житловою 39,1 кв. м (А), погріб під частиною будівлі (під В), тамбур (а), сарай (Б), сарай (В), сарай (Г), сарай (Д), літня кухня (Е), убиральня (Ж), сарай (3), ганок (а1), огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № 3, хвіртка № 4, вартістю 71 563 грн, відповідно до технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок від 20.07.2013.

Визнано за ОСОБА_3 , право на 14/24 частин всього вказаного житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (1/2+1/6).

Визнано за ОСОБА_1 , право власності на спадкове майно, що залишилося після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме 5/12 частин спадкового майна (5/24 частин від всього житлового будинку) з відповідною частиною, господарських будівель та споруд, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв. м, житловою 39,1 кв. м (А), погріб під частиною будівлі (під В), тамбур (а), сарай (Б), сарай (В), сарай (Г), сарай (Д), літня кухня (Е), убиральня (Ж), сарай (3), ганок (а1), огорожа № 1, огорожа № 2, ворота № З, хвіртка № 4, вартістю 71 563 грн, відповідно до технічного паспорту на індивідуальний житловий будинок від 20.07.2013.

Також встановлено, що, відповідно до свідоцтва від 23.05.2023 про право на спадщину за заповітом (бланк серії НСТ 996598), спадкоємцем зазначеного у заповіті майна ОСОБА_3 , на 3/4 (три четвертих) частки є її дочка ОСОБА_1 . Спадщина, на яку в зазначеній частці видано це свідоцтво, складається з: 14/24 (чотирнадцяти двадцять четвертих) часток житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок - в цілому загальною площею 59,7 кв.м, у тому числі житловою площею 39,1 кв.м. Свідоцтво про право на спадщину на 3/4 (три четвертих) часток у спадщині, що становить 7/16 (сім шістнадцятих) часток житлового будинку видано на ім`я ОСОБА_1 . Свідоцтво про право на обов`язкову частку у спадщині на підставі статті 1241 Цивільного кодексу України на 7/48 (сім сорок восьмих) часток житлового будинку ще не видано (а.с. 21).

Згідно з витягом від 18.02.2014 (індексний номер витягу 17907254) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, ОСОБА_1 є власником 5/24 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,7 кв.м, у тому числі житловою площею 39,1 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 24).

Згідно з витягом від 23.05.2023 з Державного реєстру речових прав (індексний номер витягу 333203625), ОСОБА_1 власник 7/16 частки житлового будинку, з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 59,7 кв.м, у тому числі житловою площею 39,1 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 22).

Відповідно до інформації з довідки від 15.08.2023 про оціночну вартість об`єкта нерухомості з додатку № 2 про ведення єдиної бази даних звітів про оцінку (пункт 5 розділу Ш) (унікальний реєстраційний номер 201-06438983) оціночна вартість житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 59,7 кв.м, у тому числі житловою - 39,1 кв.м, введеного в експлуатацію 1957 року, на земельній ділянці площею 1800 кв.м, становить: 432 559,41 грн (оціночна вартість поліпшень - 214 253,58 грн., оціночна вартість земельної ділянки - 218 305,83 грн.).

Відповідно до пропозиції від 05.10.2023 ОСОБА_1 з метою врегулювання майнових відносин пропонує викупити у ОСОБА_2 1/4 частку в будинку АДРЕСА_1 , за ринковою ціною згідно висновку про оцінку від 15.08.2023 за 108 139,8525 грн., відповідно до положень ст. 365 Цивільного кодексу України (а.с. 39).

12.10.2023 відповідачка ОСОБА_2 надіслала позивачці ОСОБА_1 лист-відповідь на пропозицію, в якій повідомила позивача про незгоду з такою пропозицією (а.с. 41, 42).

Згідно з висновком експерта за результатами проведення будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи № 1732/03-2024 від 15.03.2024, надано наступні висновки: Дійсна (ринкова) вартість житлового будинку (літ. «А») з належними будівлями і спорудами, без врахування земельного компоненту, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 визначена в рамках порівняльного методичного підходу, в цінах станом на дату проведення дослідження становить (із заокругленням до цілих одиниць): 223 700 (двісті двадцять три тисячі сімсот) гривень, в тому числі вартість:

31/48 частки: 144 473 (сто сорок чотири тисячі чотириста сімдесят три) гривні;

17/48 частки: 79 227 (сімдесят дев`ять тисяч двісті двадцять сім) гривень.

Здійснити поділ в частках 31/48 (5/24 + 7/16) та 17/48 житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , як передбачено п. 6 постанови пленуму Верховного суду України №7 від 04.10.1991 (із змінами) або із відступом від ідеальних часток не вбачається технічно можливим, оскільки:

об`ємно-планувальне рішення житлового будинку не дозволяє облаштувати дві окремі ізольовані квартири згідно часток співвласників кожна із яких буде облаштована житловою кімнатою площею не менше 14,0 кв.м, тамбуром, кухнею та санвузлом;

фізичний та технічний стан житлового будинку не дозволяє здійснити поділ житлового будинку навіть за умови відступу від часток співвласників або від вимог нормативних документів, оскільки потребує робіт по втручанню в несучі конструктивні елементи житлового будинку, які на момент проведення експертизи мають ознаки часткової втрати несучої здатності, просторової жорсткості та неспроможність сприймати додаткові навантаження, тобто, втручання в несучі конструктивні елементи без яких не можливо провести поділу будинку, можуть призвести до зниження просторової жорсткості, міцності та несучої здатності конструктивних елементів та неспроможністі сприймати додаткові навантаження і зберігати статичну непорушність.

Оскільки здійснити поділ житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , не вбачається технічно можливим, дослідження щодо визначення можливих варіантів поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами не проводилося (а.с. 43-98).

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка стверджувала, що утриманням будинку з надвірними будівлями несе виключно вона, ОСОБА_1 , подала докази, що свідчать про сплату комунальних послуг (а.с. 105-121).

Відповідно до витягу з державного реєстру речових прав ОСОБА_2 є власником земельної ділянки :01:003:0034, площею 0,1334 Га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (а.с. 103-104).

З наданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» інформації № 062/14-1729 від 17.02.2025 судом встановлено, що ОСОБА_5 , який є чоловіком відповідачки, є власником кооперативної квартири АДРЕСА_4 (а.с. 210, 211).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Як визначено у статтях 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами першою, другою статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України та означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Згідно з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю, що, по суті, є правом двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле.

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього, він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За правилом ч.1 ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викупу пам`яток культурної спадщини; примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиції; конфіскації; припинення юридичної особи чи смерті власника.

Згідно з частинами 1, 2, 3 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне користування і володіння майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном.

Крім того, поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку.

Аналіз чинного законодавства дає змогу дійти висновку, що законодавство захищає право власності осіб на їх майно в тому числі і право власності особи на частку у спільному майні від будь-яких посягань на нього та встановлює принцип недоторканності такого майна.

Стаття 365 ЦК України все ж таки передбачає випадки припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Однак підстави такого припинення є чітко визначені у вказаній статті, мають суворо враховуватись судом при розгляді такої категорії справ, а їх перелік розширенню не підлягає.

Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Зі змісту статті 346 ЦК України, припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України умов та з урахуванням того, чи таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном.

Як роз`яснив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 14 квітня 2021 року в справі №344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19), аналіз положень ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном.

Із наданих сторонами доказів суд першої інстанції встановив, що позивачка ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є співвласницями житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в частках 31/48 та 17/48 відповідно.

Відповідно до висновку експерта за результатами будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 15.03.2024, який міститься у матеріалах справи, здійснити поділ в частках 31/48 та 17/48 житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 або із відступом від ідеальних часток не вбачається технічно можливим.

Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивачки, що припинення права власності відповідачки не завдасть істотної шкоди інтересам ОСОБА_2 .

Так, позивачка вказувала, що з 09.02.1983 року відповідачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Однак, реєстрація місця проживання за іншою адресою сама по собі не свідчить про те, що право співвласника на частку в спільному майні може бути припинено без завдання істотної шкоди інтересам такому власнику.

Позивачка також посилалась на те, що відповідачці на праві власності належить нерухоме майно, зокрема, вона є співвласницею квартири, у якій зареєстрована, оскільки за час спільного проживання ОСОБА_2 та її чоловік ОСОБА_5 набули у спільну сумісну власність кооперативну квартиру АДРЕСА_4 . Крім цього, відповідачці на праві власності належить земельна ділянка :01:003:0034, площею 0, 1334 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3

Проте, зазначене також не свідчить про наявність підстав для припинення права на частку у праві власності відповідача на будинок.

Суд першої інстанції правильно зауважив, що для оцінки того, чи є частка значною, її слід порівнювати з часткою іншого співвласника. У даному випадку частки позивачки та відповідачки становлять 31/48 та 17/48 житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами, однак умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві. Колегія суддів погоджується з доводами відповідачки, що 17/48, тобто, більше ніж третина, житлового будинку із господарськими будівлями і спорудами не є незначною.

Необґрунтованими є також посилання позивачки, що спільне користування будинком неможливе, оскільки між сторонами склались не доброзичливі відносини, виникають конфлікти і непорозуміння як і з самою відповідачкою ОСОБА_2 так і з її чоловіком, оскільки факт неприязних відносин між співвласниками майна не свідчить про наявність підстав для припинення права власності на майно одного із співвласників.

Натомість, судом встановлено, що частка відповідачки у спірному майні не є незначною і припинення права на цю частку не є таким, що не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки, тобто, відсутні підстави, передбачені ст. 365 ЦК України.

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги позивачки повторюють доводи її позовної заяви, належна оцінка яким надана судом першої інстанції, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди позивачки з висновками суду. При цьому, докази та обставини, на які посилається позивачка у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам та обґрунтовано відмовлено у задоволенні позову.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана адвокатом Ярошинською Іриною Анатоліївною залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 10 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 27 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома