Провадження № 2/369/314/26
РІШЕННЯ

Іменем України

09.02.2026 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючої судді Пінкевич Н.С.,

секретаря Худинець Д.С.

за участі

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЕБТ ФОРС" треті особи Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал", Товариство з обмеженою відповідальністю "КАМПСІС ФІНАНС" про захист прав споживачів та визнання договорів споживчого кредиту недійсними,

в с т а н о в и в :

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 17 листопада 2017 року позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання договорів недійсними виділено в самостійне провадження.

У листопаді 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та АКІБ Укрсиббанк укладались кредитний договір, додаткові договори до кредитного договору. У якості забезпечення виконання кредитних договорів укладався між банком та ОСОБА_4 договір іпотеки, договір поруки з ОСОБА_5 . У подальшому право вимоги по кредитному договору відступлено на користь ПАТ Дельта банк.

На час укладення оспорюваних договорів він повністю довіряв банку, не вважав, що умови договору є завідомо невигідними для нього. Але згодом він дізнався про наявність заборгованості та те, що сплачені ним кошти спрямовувались не за тим призначенням, що він сплачував. І на даний час він вважає, що укладені кредитні договори є несправедливими, істотно порушують його права та відповідно до ст.ст. 203, 215, 217, 229, 236, 626, 627,628, 638, 1054 ЦК України, ст.ст.11, 18. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10 травня 2007 року мають визнатись недійсними в судовому порядку. Оскільки недійсним є основний правочин, то і недійсними є забезпечувальні правочини, що передбачено ст. 548 ЦК України.

Просили суд:

визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 (реєстраційний номер в системі обліку банку 2) від 18 червня 2008 року, укладений між ОСОБА_3 та АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є АТ УкрСиббанк, правонаступником якого згідно договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08 грудня 2011 року є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та додаткову угоду до нього №1 від 25 березня 2009 року;

визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №0 від 18 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_3 та АКІБ УкрСиббанк, правонаступником якого є АТ УкрСиббанк;

судові витрати покласти на відповідача.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 21 листопада 2017 року по справі призначено судово-економічну експертизу.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 березня 2018 року відновлено провадження по справі.

23 квітня 2018 року представником позивача подані додаткові докази для проведення експертизи.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 квітня 2018 року по справі призначено судово-економічну експертизу.

25 жовтня 2018 року до суду надійшли матеріали цивільної справи та висновок експерта КНДІСЕ за результатами проведення судово-економічної експертизи №9655/18-72 від 11 жовтня 2018 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року провадження по справі поновлено.

У судовому засіданні 10 квітня 2019 року протокольною ухвалою суду визначено подальший розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, розпочато підготовче судове засідання.

16 жовтня 2019 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову представник АТ «Дельта Банк» вказав, що всі умови кредитних договорів укладені з дотримання вимог чинного на той час законодавства, в тому числі й Закону України «Про захист прав споживачів», з позивачем погоджені всі умови, жодного тиску не вчинялось, що підтверджено підписами сторін. ОСОБА_3 ознайомлено з усіма умовами, надано можливість обрати умови кредитування, валюту кредиту на власний розсуд, на власний ризик, без будь-якого тиску. Позивач не надав доказів того, що його обмежили в отриманні повної інформації, включення до договору несправедливих умов, і в цілому порушення його права. Вважають подання такого позову має на меті лиш ухилитись від виконання зобов`язань по кредитним договорам. Просили відмовити у задоволенні позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2019 року по справі призначено судово-економічну експертизу.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. №695 від 19 листопада 2020 року щодо повторного автоматичного розподілу справи N 369/12864/17 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 199 листопада 2020 року у зв`язку з перебування судді Пінкевич Н.С. у відпустці по вагітності та пологам, вказану справу передано на розгляд судді Ковальчук Л.М.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Ковальчук Л.М. від 30 листопада 2020 року справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче провадження.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 червня 2021 року по справі призначено судово-економічну експертизу документів.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 січня 2022 року провадження по справі відновлено та призначено підготовче судове засідання.

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н.О. N 93 від 20 вересня 2023 року щодо повторного автоматичного розподілу справи N 369/12864/17 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 20 вересня 2023 року у зв`язку з припиненням повноважень судді Ковальчук Л.М.. вказану справу передано на розгляд судді Пінкевич Н.С.

Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н.С. від 25 вересня 2023 року справу прийнято до провадження в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче провадження.

У підготовчому судовому засіданні 11 жовтня 2023 року за клопотанням представника позивача адвоката Василенко Н.В., протокольною ухвалою замінено відповідача АТ УкрСиббанк на його правонаступника - Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЕБТ ФОРС" та залучено у якості третіх осіб - АТ «УкрСиббанк», ТОВ "Вердикт Капітал", ТОВ "КАМПСІС ФІНАНС".

14 листопада 2023 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з доводами позову, представник відповідача ТОВ «Дебт Форс» вказав, що при укладенні оспорюваного правочину, банк надав ОСОБА_3 у повному обсязі всю необхідну інформацію, кредитний договір містить всі умови, передбачені положеннями Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про споживче кредитування», сторони узгодили всі істотні умови договору (суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплат за кредитом, порядок зміним та припинення дії договору, відповідальність сторін договору. Про дані обставини та зрозумілість умов договору вказано і в договорі, а відповідач добровільно підписав договір, не заявив відмову від договору. Також позивач пропустив строки позовної давності щодо оспорення договору, укладеного ще в 2007 році. Просили відмовити як з підстав необґрунтованості, так і з підстав пропуску строку позовної давності.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28 листопада 2023 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про забезпечення позову.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 24 червня 2024 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду.

У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав. Просив задоволити позов у повному обсязі.

У судовому засіданні представник відповідачки проти позову заперечував просив відмовити в задоволенні позову.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзиви, пояснення по суті позовних вимог, клопотань про забезпечення доказів до суду не надходило. Причини неможливості подати також суду не повідомили.

Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, приходить до наступних висновків.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

При розгляді справи встановлено, що 18 червня 2008 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого, в свою чергу, згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») укладено кредитний договір № 0, відповідно до якого надано кредит у сумі 158 200 доларів США з розрахунку 15 % річних на строк з 18.06.2008 року по 18.06.2015 року.

25 березня 2009 року між ОСОБА_3 та АКІБ «УкрСиббанк» було підписано додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0, якою було визначено кінцевий термін повернення кредиту 18.06.2016 року та погоджено новий графік погашення кредиту, який є невід`ємною частиною договору. Також погоджено у даній додатковій угоді, що для ідентифікації договору можуть застосовуватись як номер договору, зазначений при його укладанні, а саме № 0, так і реєстраційний номер договору у системі обліку Банку, а саме № 2.

Також на виконання вимог п. 2.1 вказаного кредитного договору між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») укладено договір іпотеки № 14961/6901 від 18.06.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою Зінаїдою Іванівною за реєстровим № 3400. Так, предметом іпотеки є: нежитлова будівля, магазин-кафе, загальною площею 144,5 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_4 ; земельна ділянка площею 0,02 га, кадастровий номер :01:005:0011, цільове призначення під розміщення магазину-кафе, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та належить на праві власності ОСОБА_4 як фізичній особі-підприємцю.

У зв`язку з посвідченням такого договору іпотеки 18.06.2008 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою Зінаїдою Іванівною було накладено заборону відчуження предметів іпотеки за реєстровим № 3401, а також цим же нотаріусом було внесено про це 18.06.2008 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційні записи за № 7410116, контрольна сума 9А07Д27В47, та за № 7410556, контрольна сума ГАЕ517511Г, а також до Державного реєстру іпотек реєстраційний запис № 7410653, контрольна сума 3Б2А40Г810.

Для можливості виконати п. 3.4.4 вище вказаного договору про надання споживчого кредиту № 0 від 18.06.2008 року між ОСОБА_3 , та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк») укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, згідно з яким банк зобов`язався надати боржнику, а боржник зобов`язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (кредитні кошти) у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є рівним 3 469,49 грн. та сплатити плату за користування кредитом у порядку та на умовах, зазначених у договорі. При цьому транш надається кожного календарного року, починаючи з наступного року з дати укладання договору для страхування предметів іпотеки. За використання кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі траншу, процентна ставка становить 20,90 %, після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору.

На виконання вимог п. 2.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 (реєстраційний номер в системі обліку банку 2) від 18.06.2008 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого, в свою чергу, згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») укладено договір поруки № 212002 від 18.06.2008 року.

У подальшому 25.03.2009 року між ОСОБА_4 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого, в свою чергу, згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 212002 від 18.06.2008 року, відповідно до якої сторони погодили, що сума кредитного договору 145 010,51 доларів США, що дорівнює еквіваленту 1 116 580,93 грн. за курсом НБУ, процентна ставка 15% річних, кінцевий термін виконання основного зобов`язання 18.06.2016 року.

Також на виконання вимог п. 2.1 договору про надання споживчого кредиту № 0 (реєстраційний номер в системі обліку банку 2) від 18.06.2008 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк» укладено договір поруки № 212001 від 18.06.2008 року.

У подальшому 25.03.2009 року між ОСОБА_5 та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», правонаступником якого, в свою чергу, згідно з договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року є публічне акціонерне товариство «Дельта Банк») укладено додаткову угоду № 1 до договору поруки № 212001 від 18.06.2008 року, відповідно до якої сторони погодили, що сума кредитного договору 145 010,51 доларів США, що дорівнює еквіваленту 1 116 580,93 грн. за курсом НБУ, процентна ставка 15% річних, кінцевий термін виконання основного зобов`язання 18.06.2016 року.

Відповідно до вказаних договорів поруки з урахуванням додаткових угод до них поручителі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зобов`язались перед банком відповідати за невиконання ОСОБА_3 усіх зобов`язань перед банком, що виникли з Договору про надання споживчого кредиту № 0 (реєстраційний номер в системі обліку банку 2) від 18.06.2008 року.

Докази погашення заборгованості по кредитним договорам матеріали справи не містять.

Щодо відступлення права вимоги.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 516 ЦК України передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим № 2949, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» передав (відступив) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за вище згаданими кредитним договором та договором іпотеки.

На підставі Договору N?2306/К про відступлення прав вимоги від 23.09.2020 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та ТОВ «Вердикт Капітал», право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за Договором Боржника, перейшло до ТОВ «Вердикт Капітал».

10.03.2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «КАМПІС ФІНАНС» (далі - ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС») було укладено Договір N?10-03/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту N? 0 2) від 18.06.2008 року, було відступлено до ТОВ «КАМПСІС ФІНАНС».

26.05.2023 між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАМПІС ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» було укладено договір N? 26-05/23 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, відповідно до якого права вимоги за кредитними договорами, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту N? 0 2) від 18.06.2008, було відступлено до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС».

09.08.2023 представником позивача було направлено на адресу Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» адвокатський запит.

15.08.2023 Товариство з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» направило на адресу представника позивача відповідь за N?50-08, в якій повідомило про те, що право вимоги за кредитними договорами, в тому числі за Договором про надання споживчого кредиту N? 0 2) від 18.06.2008, перейшло до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС» на підставі Договору N? 26-05/23 від 26.05.2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, що був укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «КАМІСІС ФІНАНС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДЕБТ ФОРС».

На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що кредитором по договору про надання споживчого кредиту №0 є ТОВ «Дебт Форс».

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

З пояснень сторін встановлено, що факт укладення договору, отримання грошових коштів ОСОБА_3 , а також інші учасники, не оспорював при розгляді даної справи.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із частинами першою, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами)

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Аналіз змісту цієї норми дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі.

Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 ЦК України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 цього Кодексу).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Отже, якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, у якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав.

У пунктах 19, 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року№ 9 судам роз`яснено, що відповідно до статей 229-233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18) викладено висновок, що: «надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У відповідності до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

У своєму позові ОСОБА_3 не вказує який саме пункт договору є незаконним на його думку, вцілому він вважає, що весь договір суперечить законодавству та порушує його права.

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Наприклад, якщо у оспорюваних договорах включені положення про сплату позичальником на користь банку комісій у вигляді винагороди за додатковий моніторинг погашення кредиту та за резервування ресурсів є нікчемними, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, які були чинними на момент укладення спірного кредитного договору, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи-споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже такі умови договору порушують публічний порядок. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з того, що відсутні підстави для визнання кредитних договорів недійсними, оскільки банк надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі істотні умови договору, а саме: суму кредиту, дату видачі кредиту, умови повернення кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати за кредит, порядок зміни та припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору, ОСОБА_6 особистими підписами засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів саме на умовах, що визначені договором, певний час виконував його умови, волевиявлення сторін на укладення і підписання договору були вільними.

Суд відхиляє доводи позивача про те, що є підстави для визнання кредитних договорів недійсним, оскільки такі підстави відсутні, а банк надав позичальнику у повному обсязі всю необхідну інформацію, передбачену частинами другою, четвертою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», сторони узгодили всі істотні умови договору.

Суд враховує, що ОСОБА_6 не мав заперечень щодо умов кредитного договору до початку зростання курсу долара США та звернення банком до суду з позовними вимогами до нього про стягнення кредитної заборгованості, а укладаючи кредитний договір, будь-яка сторона з`ясовує, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначає для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору.

Крім того, зростання курсу долара США - валюти кредиту, за загальним правилом, саме по собі не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки у позичальника існувала можливість передбачити в момент укладення договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти - гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті.

Крім того, слід додати, що обираючи валюту кредитування сторони кредитного договору в рівній мірі беруть на себе ризики зростання чи зменшення курсу такої валюти.

Така підстава для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, як несправедливість включення до нього умов, із посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягає доведенню на загальних підставах виходячи із принципу змагальності цивільного процесу. Тобто, ОСОБА_3 необхідно було довести суду несправедливість умов договору, і як саме оспорювані умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, проте, позивачем такі підстави не були доведені.

Самі по собі посилання та арифметичні розрахунки позивача щодо збільшення реальної вартості кредиту, виданого в іноземній валюті, не свідчать про наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду споживача щодо ціни договору.

Частинами 1-4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

У силу ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Аналізуючи надані та досліджені докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що оскільки позивач не надав суду жодного доказу на підтвердження доводів незаконності оспорюваних договорів, а тому відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визнання їх недійсними.

Обґрунтовуючи судове рішення, крім іншого, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 76-81, 83, 258, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю "ДЕБТ ФОРС" треті особи Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Товариство з обмеженою відповідальністю "Вердикт Капітал", Товариство з обмеженою відповідальністю "КАМПСІС ФІНАНС" про захист прав споживачів та визнання договорів споживчого кредиту недійсними відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення виготовлено 09 лютого 2026 року

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ