Справа № 136/2089/25
Провадження № 22-ц/801/380/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Присяжний О. І.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 рокуСправа № 136/2089/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Войтка Ю. Б.,

суддів Міхасішина І. В., Сопруна В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Присяжного О. І. в залі суду в м. Липовець Вінницької області в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін,

у цивільній справі № 136/2089/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину,

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся в районний суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітню дитину, в якому просить суд стягнути з останнього аліменти на його користь у розмірі 1/4 від усіх заробітків (доходів) відповідача, щомісяця, починаючи стягнення з моменту подання позову до закінчення ним навчання.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є його рідними батьками, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . На даний час позивач досягнув повноліття та є студентом першого курсу. З 01.09.2024 року по 30.06.2028 рік він прийнятий на навчання до Вінницького національного технічного університету, для здобуття освітнього ступеня «бакалавр», денної форми навчання за спеціальністю 192 «Промислове та цивільне будівництво», що підтверджується довідкою № 02-31 від 23 червня 2025 року. На сьогодні позивача матеріально забезпечує його мати ОСОБА_3 , яка немає змоги самостійно повністю утримувати його, адже її заробітна плата є не висока, а інших видів доходу вона немає. Оскільки позивач навчається на денній стаціонарній формі навчання, він не має змоги працювати та потребує матеріальної допомоги, зокрема на витрати, пов`язані з навчанням (канцелярських товарів, техніки тощо), харчуванням, витрати на проїзд, придбання одягу та інші непередбачувані витрати. Відповідач по справі не надає будь-якої матеріальної допомоги необхідної для навчання не зважаючи на те, що згідно з законодавством зобов`язаний це робити.

У поданому до суду клопотанні відповідач просив долучити до матеріалів цієї справи матеріали справи №136/2090/25, відповідно до яких відносно нього уже відкрито провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на дитину, та з їх урахуванням зменшити розмір аліментів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 у зв`язку із продовженням навчання, в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення позову - 30.10.2025 і до закінчення ним навчання, але не більше 23 річного віку.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 430 ЦПК України, рішення в частині стягнення аліментів за один місяць допущено до негайного виконання.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання щодо можливості відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), судом враховано, що відповідач є особою працездатного віку, офіційно працевлаштований та спроможний платити аліменти своїм дітям.

При цьому, судом взято до уваги, що сам по собі факт наявності обов`язку зі сплати аліментів на іншу дитину не свідчить про істотну зміну матеріального стану відповідача та не є самостійною та достатньою підставою для зменшення розміру аліментів.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, просить змінити рішення Липовецького районного суду Вінницької області в частині визначення розміру аліментів, зменшивши розмір аліментів, що стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , до частки, яка в сукупності з аліментами на іншу дитину не перевищує 1/3 доходу відповідача.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 22 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя - Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 05 січня 2026 року, після усунення відповідачем недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі, надано позивачу строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 12 січня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд першої інстанції, визначаючи розмір аліментів, формально застосував частку 1/4 доходу, не врахував наявність у відповідача іншої дитини, щодо якої одночасно розглядався спір про стягнення аліментів, а також не оцінив сукупне аліментне навантаження, яке внаслідок ухвалення двох рішень становить 50% його доходу.

На переконання апелянта, суд дійшов помилкового висновку, що сам факт відсутності на момент ухвалення рішення, остаточного рішення у справі про аліменти на іншу дитину, виключає необхідність урахування цього обов`язку, хоча ним заявлялося про існування такого спору, що свідчить про очевидну наявність ще одного утриманця.

За таких обставин визначення аліментів у розмірі 1/4 доходу на повнолітню дитину, яка навчається, у поєднанні з аліментами на неповнолітню дитину призводить до стягнення половини доходу відповідача, що порушує принцип справедливості, розумності та балансу інтересів сторін.

Крім того, суд першої інстанції не мав можливості встановити реальний фінансовий стан відповідача, оскільки довідка Пенсійного фонду України за формою ОК-5, яка підтверджує відсутність стабільного та регулярного доходу, фрагментарність зайнятості та мінімальні суми заробітку, з яких сплачувався єдиний соціальний внесок, не була подана до суду першої інстанції у зв`язку з її отриманням уже після ухвалення оскаржуваного рішення.

У зв`язку з цим, відповідно до частини другої статті 367 ЦПК України, просить апеляційний суд прийняти та оцінити зазначений доказ, оскільки він має істотне значення для правильного вирішення справи та підтверджує неспроможність відповідача нести аліментне навантаження в розмірі 50% доходу.

Узагальнені доводи і заперечення інших учасників справи

Відзив на апеляційну скаргу від позивача не надійшов, проте його відсутність, відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України, не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , батьками дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зазначено ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (а.с. 2).

Відповідно до довідки № 02-31 від 23.06.2025, виданої факультетом будівництва, цивільної та екологічної інженерії Вінницького національного технічного університету, ОСОБА_1 дійсно навчається на першому курсі денної контрактної форми навчання факультету будівництва, цивільної та екологічної інженерії Вінницького національного технічного університету, термін навчання з 01.09.2025 року по 30.06.2028 рік (а.с. 3).

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень частини першої статті 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, зазначена справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям судове рішення відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно зі статтями 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частинами першою, п`ятою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Задовольняючи позовні вимоги, судом першої інстанції враховано положення СК України у відповідності із яким, правове зобов`язання по утриманню повнолітніх дітей, які продовжують навчання покладено в рівній мірі на обох батьків, батьки зобов`язані утримувати повнолітніх дітей, які навчаються, за умови, що вони можуть надавати таку допомогу, а повнолітня дитина потребує допомоги у зв`язку із навчанням.

Також з урахуванням положень статті 182 СК України, вирішуючи питання щодо можливості відповідача надавати матеріальну допомогу повнолітній дитині, судом взято до уваги, що відповідач є особою працездатного віку, офіційно працевлаштований та спроможний платити аліменти своїм дітям.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру аліментів з підстав того, що відносно нього уже відкрито провадження за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів іншу дитину у розмірі 1/4 частини доходу, судом враховано, що відповідачем не надано належних доказів стосовно його матеріального або сімейного стану, погіршення стану здоров`я чи інших обставин, що унеможливлюють сплату аліментів у заявленому позивачем розмірі.

З висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд, оскільки судом першої інстанції обставини справи з`ясовані в обсягу, необхідному для правильного вирішення спору, відповідно до встановлених обставин, правильно визначено суть і характер правовідносин сторін та норми матеріального права, що їх регулюють.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують враховуючи наступне.

Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 53 Конституції України встановлено, що кожен має право на освіту. Повна загальна середня освіта є обов`язковою. Держава забезпечує доступність і безоплатність дошкільної, повної загальної середньої, професійно-технічної, вищої освіти в державних і комунальних навчальних закладах; розвиток дошкільної, повної загальної середньої, позашкільної, професійно-технічної, вищої і післядипломної освіти, різних форм навчання; надання державних стипендій та пільг учням і студентам.

Сімейний кодекс України виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Правовідносини щодо утримання батьками повнолітніх дочки, сина регулюються главою 16 СК України.

Відповідно до статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

За правилами частин першої, другої статті 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Статтею 200 СК України передбачено, що суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Статтею 182 СК України встановлені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів.

При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 серпня 2018 року у справі №748/2340/17 зроблено висновок по застосуванню статті 199 СК України, який полягає в тому, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

Наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину) є обов`язковою складовою сукупності юридичних фактів, на підставі яких виникає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття.

Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 753/20347/20 наголосив, що стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними 23 років.

У постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 381/2423/20 Верховний Суд дійшов висновків, що стягнення аліментів на дитину, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, потрібних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання. При визначенні розміру аліментів потрібно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Приписи цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

З системного аналізу вказаних норм слідує, що під час розгляду справ за позовом про стягнення аліментів на повнолітніх дітей, які продовжують навчання, підлягають доказуванню та встановленню обставини, зокрема, потреба повнолітньої дитини в матеріальній допомозі у зв`язку з навчанням та наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Приписами статей 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

На думку колегії суддів, суд першої інстанції, належним чином проаналізувавши вищенаведені норми та вивчивши матеріали справи, визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, врахувавши вимоги статті 182 СК України, дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача щомісячно.

За матеріалами справи, ОСОБА_2 є батьком ОСОБА_1 , який на день звернення до суду не досягнув 23 років, навчається у Вінницькому національному технічному університеті на першому курсі денної контрактної форми навчання факультету будівництва, цивільної та екологічної інженерії у зв`язку з чим він потребує матеріальної допомоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу відповідач вказував на те, що він уже має зобов`язання по сплаті аліментів на неповнолітню дитину в розмірі 1/4 частки, а тому загальний розмір аліментів буде становити 50% доходу, що порушує принцип справедливості, розумності та балансу інтересів сторін.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50% заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70%.

Присуджуючи стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання повнолітньої дитини у зв`язку із продовженням навчання в розмірі 1/4 частини заробітку позивача (25%), суд не перевищив визначений статтею 183 СК України розмір аліментів на утримання однієї дитини.

Крім того, навіть зобов`язання щодо сплати аліментів у розмірі 1/4 частки доходу (заробітку) відповідача на утримання неповнолітньої дитини, не перевищуватиме визначений законом поріг стягнень з доходу боржника на загальних підставах.

Також варто зауважити, що батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою, про що неодноразово у свої постановах наголошував Верховний Суд.

Колегія суддів вважає, що матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що присуджений судом першої інстанції розмір аліментів на утримання повнолітнього сина є для відповідача надмірним тягарем.

При цьому поданий відповідачем до апеляційної скарги новий доказ щодо його майнового стану, а саме: індивідуальні відомості з ПФУ за період з 2003 по 2024 роки за формою ОК-5, колегія суддів не приймає з огляду на таке.

Частиною третьою статті 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З матеріалів справи встановлено, що ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області від 04 листопада 2025 року відкрито провадження у справі, яка отримана відповідачем 12.11.2025 (а.с. 9-10).

Після відкриття судом першої інстанції провадження у справі відповідачем подавалось клопотання про долучення до матеріалів цієї справи матеріалів справи №136/2090/25, що свідчить про його обізнаність щодо наявного у суді позову і наявність реальної можливості подати відзив на позовну заяву із новими доказами, виклавши у ньому свої доводи та обґрунтування щодо заявлених вимог.

Однак відповідач не скористався таким правом.

Відповідно до статті 83 ЦПК України, відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Відповідно до частини п`ятої статті 178 ЦПК України до відзиву додаються, зокрема, докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються заперечення відповідача, якщо такі докази не надані позивачем.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення по справі на користь протилежної сторони. Отже, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі, а не суду.

Суд першої інстанції розглянув зазначену справу з додержанням вимог ЦПК України, тобто в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів сторін, яким надав відповідну оцінку з дотриманням вимог статті 89 ЦПК України.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 12 ЦПК України). Підстави для звільнення від доказування сторони відповідача, передбачені статтею 82 ЦПК України, у цій справі відсутні. Відповідач не надав суду першої інстанції належних, допустимих доказів у спростування позову позивача у цій справі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що наданий відповідачем новий доказ щодо його майнового стану, а саме: індивідуальні відомості з ПФУ за період з 2003 по 2024 роки за формою ОК-5 стосуються взагалі іншої застрахованої особи - ОСОБА_4 (а.с.29-31).

З урахуванням наведеного, колегія суддів не приймає зазначені вище документи як докази у справі, оскільки такі документи разом із відзивом на позовну заяву до суду першої інстанції відповідачем не подавались, стосуються іншої особи, а відтак не були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції.

За таких підстав, надавши належну правову оцінку доказам, які містяться в матеріалах справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу), щомісячно, до закінчення сином навчання, але не більше 23 річного віку, з яким погоджується апеляційний суд.

Саме такий розмір аліментів відповідатиме вимогам розумності і справедливості, буде необхідним та достатнім для забезпечення витрат на навчання і, разом із тим, співмірним з урахуванням мети аліментного зобов`язання.

Необґрунтованими є доводи скарги про неврахування судом положень статей 182, 199, 200 СК України щодо визначеного судом розміру аліментів, оскільки відповідачем не надано жодних доказів про наявність або відсутність у нього на праві власності рухомого чи нерухомого майна, а також доказів того, що він не має можливості сплачувати аліменти у встановленому судом розмірі, які, відповідно до частини першої статті 182 СК України, мали б ураховуватися при визначенні розміру аліментів.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду стосовно встановленого розміру аліментів на утримання повнолітньої дитини, який судом першої інстанції визначено правильно, з урахуванням усіх обставин, та доказів, які мають значення для справи, та містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.

У справі встановлено та не спростовано матеріалами справи, що відповідач є працездатною особою, а доказів погіршення майнового стану відповідача або відсутність достатнього заробітку (доходу) для сплати аліментів суду не надано.

Судова практика містить висновки про те, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не визначений в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини (відповідний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 вересня 2019 року у справі № 755/14148/18 та від 09 вересня 2021 року у справі № 554/3355/20).

Отже доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованості рішення суду є безпідставними, оскільки не спростовують обов`язок батька брати участь у матеріальних витратах на повнолітню дитину, яка потребує такої допомоги.

Крім того, батьки мають рівні права і обов`язки та у матеріалах справи відсутні докази, які б беззаперечно підтверджували, що відповідач не може надавати повнолітньому синові матеріальної допомоги у зв`язку з навчанням останнього.

Посилання на висновки Верховного Суду як таке із вказівкою про неоднакове застосування норм права у різних справах, хоч і у подібних правовідносинах, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм права.

Апеляційний суд враховує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Враховуючи викладене, суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги відповідає нормам матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів дійшла до висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення та відсутність підстав для його зміни з мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

За таких обставин колегія суддів, відповідно до положень статті 375 ЦПК України, вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, понесені судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції необхідно залишити за відповідачем.

Керуючись ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 26 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Ю. Б. Войтко

Судді: І. В. Міхасішин

В. В. Сопрун