Справа №442/8862/25
Провадження №2/442/218/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої судді Павлів З.С.,

з участю секретаря судових засідань Федишина Б.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей,

встановив:

Стислий виклад позиції позивача.

21.11.2025 представник ОСОБА_1 адвокат Теслюк Я.О. звернулась до суду з позовом, в якому просить визначити місце проживання дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з нею - їх мамою.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, за час якого у них народились дві доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно з рішенням суду шлюб між ним розірвано. Проте, у колишнього подружжя наявний спір щодо визначення місця проживання дітей. На теперішній час доньки ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживають з матір?ю у Королівстві Іспанія, де отримали відповідні дозвільні документи на проживання. Мати належним чином виконує свої батьківські обов?язки, повністю самостійно опікується дітьми, присвячує їм увесь свій вільний час. Малолітні ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відвідують школу, гуртки, успішно навчаються, і в цьому велика заслуга матері, яка сприяє та заохочує доньок до освіти. Мати забезпечує дітям якнайкращі умови для проживання та розвитку. Щодо участі батька у виховані доньок, то відповідач ніколи не приділяв ім достатньо уваги, а завжди був зайнятий вирішенням своїх особистих питань. Відколи позивачка з дітьми виїхала з України, він не підтримував сім?ю ні фінансово, ні морально. Відповідач надає дітям мінімальну допомогу (фактично більше року), не утримує, участі у вихованні не приймає. Минулий досвід спільно проживання продемонстрував, що відповідач не зможе забезпечити дітям потрібного виховання.

Вважає, що у даних спірних правовідносинах, найкращим інтересам дітей відповідатиме саме проживання з матір?ю. Дві доньки - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , завжди були біля матері. З перших днів життя у них існує найтісніший емоційний зв?язок, і, власне, лише мати здатна забезпечити дівчаткам правильне виховання, догляд, фізичний та духовний розвиток. Для дівчаток материнська опіка, турбота, ніжність є життєвонеобхідними та формують відчуття безпеки і довіри до світу. Позбавлення малолітніх дітей матері поруч, підриватиме їх душевну рівновагу. Зазвичай, саме у матері дівчатка наслідують поведінку, звички, цінності. Саме формуванню у доньок самооцінки, соціальні ролі, розумінню гендерної ідентичності.

Позивачка є фізичною особою-підприємцем, має постійне джерело доходів, є здоровою і дбає про стан здоров?я та навчання дітей, має постійне зареєстроване місце проживання разом з доьнками. Позивачка не має на утриманні інших осіб, а тому володіє усіма, визначеними законом та суспільною мораллю, можливостями необхідними для забезпечення належного розвитку та добробуту дітям.

Стислий виклад позиції (заперечень) відповідача.

19.12.2025 ОСОБА_2 подав до суду відзив на позовну заяву, в якій просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 разом з матір`ю ОСОБА_1 на час дії воєнного стану в Україні. Зазначає, що позовні вимоги заперечує частково, оскільки позивачка виїхала з дітьми за кордон з метою захисту дітей від небезпеки, пов`язаною із вторгненням росії на територію України. Стверджує, що твердження позивачки про те, що він ніколи не приділяв достатньо уваги їхнім дітям, не підтримував сім`ю ні фінансово, ні морально, а також не приймає участі у вихованні дочок і не утримує їх не відповідає дійсності. Він дуже любить своїх дітей, вони є сенсом його життя і мотивують його бути для них найкращим батьком. Йому подобається проводити з ними час, дарувати їм подарунку, приносити радість у їхнє життя. Він завжди брав участь у вихованні дочок і продовжує з ними якнайчастіше бачитися і спілкуватися, незважаючи на відстань між місцями їхнього проживання, оскільки неодноразово відвідував їх в Королівстві Іспанія, а також завжди проводив час з дітьми, коли вони приїжджають в Україну. Діти до нього дуже прихильні. Зазначає, що не заперечує проти того, щоб діти поїхали з матір`ю, тому що бажає їм справді безпечного середовища, а тому не заперечує проти визначення місця проживання їх з матір`ю в Королівстві Іспанія на час дії воєнного стану.

Інші процесуальні дії у справі.

Ухвалою судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24.11.2025 позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі. Постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 22.12.2025. Залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дрогобицької міської ради.

29.12.2025 позивач подала до суду відповідь на відзив. Вважає, що спосіб захисту «визначення місця проживання дітей з матір`ю на період дії воєнного стану» суперечить законодавству, не відповідає завданню цивільного судочинства та не є ефективним, оскільки у даній категорії справи суд вирішує з ким з батьків будуть проживати діти, а не те де чи за якою адресою. Вважає, що відповідач не довів наявності підстав для визначення місця проживання дітей з матір`ю виключно на період дії воєнного стану, а обмеження місця проживання дітей з матір`ю часовими рамками - на час дії воєнного стану, породжуватиме нечіткість судового рішення та юридичну невизначеність.

07.01.2026 на адресу суду надійшов лист з Відділу - служби у справах дітей Виконкому Дрогобицької міської ради від 31.12.2025 №1378, згідно з яким на комісії з питань захисту прав дитини 29.12.2025 розглядалась ухвала суду про надання висновку щодо розв`язання спору - визначення місця проживання малолітніх дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з матір`ю ОСОБА_1 . Згідно поданих пояснень батьків дітей ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - спір між ними про визначення місця проживання дітей ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відсутній. Відповідно висновок відділом- службою у справах дітей не складався.

Ухвалою суду від 12.01.2026 підготовче провадження в справі - закрито, призначено справу до судового розгляду на 06.02.2026.

Представник позивачки адвокат Теслюк Я.О. в судовому засіданні позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просить позов задоволити.

Представник відповідача адвокат Партика О.В. в судовому засіданні зазначила, що її довіритель не заперечує проти визначення місця проживання дітей з матір`ю, однак просить обмежити такий часом дії на території України воєнного стану.

Представник Відділу - служби у справах дітей Виконкому Дрогобицької міської ради подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Фактичні обставини, встановлені судом.

Сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі, проте на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 11.12.2024 шлюб між ними розірвано.

За час шлюбу у подружжя народились ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Дане стверджується копіями Свідоцтв про народження Серія НОМЕР_1 та серія НОМЕР_2 .

Сторонами визнано та не заперечується, що на даний час діти проживають разом з матір`ю в Королівстві Іспанія.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Згідно з ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч.ч.2, 7-9 ст.7СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статей 18, 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Відповідно до п.п. 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

За приписами ст.9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У §54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст.35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року, заява №2091/13 у справі «М.С. проти України», йдеться про визначення «інтересів дитини», її місця у взаємовідносинах між батьками. У цьому рішенні ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи з об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які наділяли б будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідна правова позиція висловлена Верховним судом у постанові від 14 квітня 2021 року по справі №716/591/19.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Законодавство Україні, і міжнародне право, виходить із необхідності дотримання принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Цей принцип закріплений в статті 3 Конвенції про права дитини та статті 155 Сімейного кодексу України. Найкращі інтереси дитини мають бути предметом основного піклування батьків та пріоритетом для будь-яких органів установ, організацій та судів в усіх діях щодо дітей.

Суд - це фактично останній інструмент, який підлягає використанню при вирішенні сімейних спорів, коли спір неможливо вирішити іншим шляхом.

У постанові Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі №654/4307/19 наголошено, що при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

Згідно ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У відповідності до ст.14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Водночас розлучення має відбутися таким чином, щоб батько і матір як і раніше співпрацювали при виконанні батьківських обов`язків.

Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла 14 років, визначаються нею самою.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Проте, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) зроблено висновок, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При цьому під забороною розлучення дитини зі своєю матір`ю в контексті Декларації прав дитини слід розуміти не обов`язковість спільного проживання матері та дитини, а право на їх спілкування, турботу з боку матері та забезпечення з боку обох батьків, у тому числі й матері, прав та інтересів дитини, передбачених цією Декларацією та Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року. У частині першій статті 3 цієї Конвенції закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. При цьому положення вказаної Конвенції, яка ратифікована Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У постанові Верховного Суду від 29.07.2020 у справі №310/3195/18 висловлена наступна правова позиція: «Отже, при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v.UKRAINE, № 31111/04, §54, ЄСПЛ, від 07.12.2006). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v.UKRAINE, № 10383/09, §100, ЄСПЛ, від 16.07.2015).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 грудня 2020 року у справі №487/2001/19-ц (провадження №61-12667св20) зазначено: «вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності».

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17.

Як встановлено судом при дослідженні доказів у справі, фактично спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дітей, які фактично з нею і проживають, батько проти цього не заперечує, відвідує дітей, бере участь у їхньому житті, не вимагав та не вимагає змінити місце проживання дітей.

За встановлених обставин, суд не вбачає, щоб на день звернення до суду з даним позовом та на час розгляду справи по суті у сторін існував чи існує реальний спір щодо місця проживання дітей.

На думку суду, зверненню до суду з позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той з батьків, хто звертається до суду з таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини і з цього приводу між ними існує спір.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 10.07.2024 у справі №127/16211/23.

Схожих висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 10.12.2024 у справі №299/8679/23.

З приводу покликань представника відповідача про обмеження визначення місця проживання дітей з матір`ю на час дії воєнного стану, суд вважає, що обмеження в часі місця проживання дітей з матір`ю часовими рамками - на час дії воєнного стану, породжуватиме нечіткість судового рішення та по суті, вирішуватиме спір, який лише, можливо, виникне в майбутньому.

Водночас, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачу, що у випадку зміни обставин чи його позиції щодо визначення місця проживання його дочок, він має право на звернення до суду з відповідним позовом.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-81, 247, 258, 259, 264, 265, 268 ЦПК України,

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дітей - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 09.02.2026.

Суддя Павлів З.С.