Провадження №22-ц/812/426/26, №22-ц/812/427/26
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б. та Яворської Ж.М.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №479/110/25 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , яка підписана її представником адвокатом Васильченко Ганною Іванівною, на рішення, яке ухвалив Кривоозерський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Репушевської Олени Віталіївни у приміщенні цього суду 27 листопада 2025 року, повне судове рішення складено того ж дня, та додаткове рішення того ж суду від 12 грудня 2025 року за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У січні 2025 року Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» (далі ТОВ «СВЕА ФІНАНС») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 09 листопада 2018 року між Акціонерним товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №Z62.20758.004493185, за умовами якого відповідачка строком на 60 місяців отримала кредит у сумі 50000 грн зі сплатою 15% річних. 25 липня 2023 р. між АТ «Ідея Банк» та ТОВ «СВЕА ФІНАНС» було укладено договір факторингу №01.02-31/23, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги за зазначеним вище кредитним договором. відповідачем на підставі укладеного договору грошових коштів в сумі 50000 грн з погодженою відсотковою ставкою та іншими, передбаченими умовами договору, платежами. Відповідач виконувала кредитні зобов`язання з істотним порушенням умов договору, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 89712 грн 61 коп., яка складається з заборгованості за основним боргом у сумі 38503 грн 35 коп., заборгованості за відсотками у сумі 14089 грн 84 коп., заборгованості за іншими процентними платежами у сумі 37120 грн.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь вищевказану заборгованість та понесені судові витрати.

У відзиві на позовну заяву представник відповідачки просить задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши з ОСОБА_1 6692 грн 61 коп. заборгованості.

Відзив мотивований тим, що відповідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» положення укладеного ОСОБА_1 кредитного договору №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року про нарахування комісії є нікчемними, тому вимога про стягнення заборгованості за нарахованими та несплаченими комісіями в сумі 37120,00 грн. не підлягає задоволенню. Також представник відповідачки зазначив, що відповідно до виписки по рахунку відповідачка сплатила на користь АТ «Ідея банк» 73284,26 грн., з яких АТ «Ідея банк» зарахував як плату за обслуговування кредиту 45900,00 грн., а так як така умова в договорі про сплату комісії є нікчемною, тому цю суму слід зарахувати в погашення боргу за кредитом і тому з відповідачки слід стягнути 6692,61 грн.(52592,61 45900,00) заборгованості.

Рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2025 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «СВЕА ФІНАНС» заборгованість за кредитним договором №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року в сумі 52592 грн 61 коп. та 1420 грн 09 коп. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суд мотивував тим, що положення кредитного договору №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», пославшись також на правову позицію Верховного Суду, яка викладена у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №204/224/21, тому вважав, що відсутні підстави для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача комісії за кредитним договором. Натомість суд відхилив аргумент представника відповідачки про зменшення суми заборгованості за кредитом на 45900 грн., сплачених відповідачкою та зарахованих кредитодавцем як погашення комісії.

У грудні 2015 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник адвокат Васильченко Г.І., звернулася до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі.

Заява мотивована тим, що при поданні відзиву на позовну заяву було вказано орієнтовний розрахунок суми судових витрат, які відповідачка понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, що складали 12000 грн. витрат на професійну правничу допомогу, виходячи з вартості 1 год. роботи адвоката 2000 грн. за ознайомлення з матеріалами справи, аналіз позову з додатками, підготовку відзиву на позов, заперечення на відповідь на відзив тощо.

Посилаючись на викладене, а також, що за час розгляду справи судом відповідачка фактично понесла витрати на оплату послуг адвоката в сумі 12000 грн., заявник просив суд ухвалити додаткове рішення по справі, яким стягнути з ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 12000 грн.

Додатковим рішенням Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 12 грудня 2025 року вказану заяву ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 2000 грн витрат на правову допомогу.

Частково задовольняючи заяву про стягнення на користь відповідачки витрат на професійну правничу допомогу, суд виходив з того, що заявлений розмір витрат на правову допомогу не є пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову та значення справи для сторін, матеріали справи не містять великої кількості документів на дослідження, збирання б яких адвокат витратив значний час, а спір для кваліфікованого юриста є незначної складності, у спорах такого характеру судова практика є сталою, великої кількості законів та підзаконних актів, які підлягають застосуванню, спірні правовідносини не передбачають, участь в судових засіданнях адвокат приймав лише раз в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_1 - адвокат Васильченко Г.І. просить рішення суду та додаткове рішення суду змінити, стягнути з відповідачки на користь позивача 6692 грн заборгованості, а додатковим рішенням - стягнути з позивача 12000 грн в рахунок відшкодування витрат на правову допомогу в суді першої інстанції.

Апеляційна скарга на рішення суду мотивована тим, що згідно виписки АТ «Ідея банк» від 25 липня 2023 року за період з 09 листопада 2018 року по 25 липня 2023 року, наданої позивачем, представник відповідачки порахував, що остання сплатила на користь АТ «Ідея Банк» 73284 грн 26 коп., з яких АТ «Ідея Банк» зараховано як плату за обслуговування кошти у розмірі 45900 грн., але оскільки така умова кредитного договору є нікчемною, то цю суму слід зарахувати в погашення тіла кредиту. Тому відповідачка має заборгованість перед АТ «Ідея Банк», правонаступником якого є ТОВ «СВЕА ФІНАНС», у розмірі 6692 грн 61 коп. (38503 грн 35 коп. + 14089 грн 26 коп. = 52592 грн 61 коп., 52592 грн 61 коп. - 45900 грн. = 6692 грн 61 коп.). Крім того, ухвалою суду першої інстанції було витребувано у позивача детальний розрахунок заборгованості за кредитним договором №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року, але станом на день розгляду справи ухвала суду не була виконана. Адвокат відповідачки вважає, що позивач навмисно не надав детальний розрахунок боргу, щоб суд не зміг встановити сплату відповідачкою коштів у розмірі 45900 грн, як плату за обслуговування кредиту. ОСОБА_2 наголошує, що будь-яка особа, у якої знаходиться доказ, повинна видати його на вимогу суду. Особи, які не мають можливості подати доказ, який витребовує суд, або не мають можливості подати такий доказ у встановлені строки, зобов`язані повідомити про це суд із зазначенням причин протягом п`яти днів з дня вручення ухвали. Згідно з часиною 1 статті 146 ЦПК України у разі неподання письмових, речових чи електронних доказів, що витребувані судом, без поважних причин або без повідомлення причин їх неподання суд може постановити ухвалу про тимчасове вилучення цих доказів державним виконавцем для дослідження судом, а у відповідності до ч. 1 ст. 148 ЦПК України - постановити ухвалу про стягнення з представника відповідача штрафу в дохід державного бюджету в сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Проте суд першої інстанції не постановив ухвалу про тимчасове вилучення цих доказів та не стягнув з позивача штрафу, що, на думку представника відповідача, є порушенням норм процесуального права.

Щодо додаткового рішенням адвокат Васильченко Г.І. зазначає, що суд в порушення норм процесуального права неправомірно зменшив розмір витрат на правову допомогу. Таке необґрунтоване зменшення є втручанням у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом, що суперечить принципу свободи договору, закріпленому в положеннях статті 627 ЦК України, принципу pacta sunt servanda та принципу захисту права працівника або іншої особи на оплату та своєчасність оплати за виконану працю, закріпленому у статті 43 Конституції України. Так, Верховний Суд в постанові від 22 жовтня 2025 року по справі №761/415/24 зазначив, що за відсутності клопотання іншої сторони суд не може зменшити розмір витрат на правничу допомогу. Також адвокат вказує, що висновки суду щодо непропорційності заявленого розміру витрат на правову допомогу предмету спору, з урахуванням ціни позову та значенням справи для сторін, не відповідають обставинам справи.

Позивач відзивів на апеляційні скарги не подав.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду та додаткове рішення першої інстанції відповідають наведеним вимогам закону не повною мірою.

Як убачається з матеріалів справи і таке установив суд першої інстанції, 09 листопада 2018 року Акціонерне товариством «Ідея Банк» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №Z62.20758.004493185 (далі Договір), відповідно до пункту 1.1. якого Банк надає позичальнику кредит (грошові кошти) на поточні потреби в сумі 50000,00 грн. а позичальник зобов`язується одержати кредит і повернути його разом з процентними платежами (процентами і платою за обслуговування кредитної заборгованості) згідно із графіком платежів (а.с. 14-17).

Сторони погодили, що Банк надає кредит у день підписання даного договору строком на 60 місяців, датою видачі кредиту є дата списання коштів з позичкового рахунку для зарахування на банківський поточний рахунок позичальника (пункт 1.2).

Згідно положень пунктів 1.3, 1.4. договору за користування кредитом позичальник сплачує річну змінювану процентну ставку в розмірі, що визначається як змінна частина ставки, збільшена на 5,5% (маржу банку). Станом на день укладення договору змінна частина ставки становить 9,5%, що разом з маржею банку становить змінювану процентну ставку в розмірі 15%.

Також у пункті 1.10 Договору передбачено, що за обслуговування кредиту Банком, що включає в себе надання інформації по рахунку позичальника з використанням телефонних каналів зв`язку, а саме - зі стаціонарних телефонів по Україні, в контакт-центрі, шляхом направлення СМС-повідомлень щодо суми платежу за цим Договором, щодо зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо; надання інформації по рахунку позичальника із використанням засобів електронного зв`язку шляхом направлення інформації про стан рахунку на адресу електронної пошти позичальника; опрацювання запитів позичальника, що направлені Банку позичальником із використання різних каналів зв`язку тощо позичальник сплачує плату за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно в терміни та в розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором.

25 липня 2023 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна», яке в подальшому змінило найменування на ТОВ «СВЕА ФІНАНС» як фактором та Акціонерним товариством «Ідея Банк» як клієнтом було укладено договір факторингу № 01.02-31/23, відповідно до якого клієнт відступає фактору право вимоги, а фактор набуває право вимоги, що належить клієнту і стає кредитором за кредитними договорами, укладеними між клієнтом і боржниками в розмірі портфеля заборгованості, фактор же одержує право вимагати від боржників належного виконання всіх грошових зобов`язань боржників за кредитними договорами (а.с. 35-48).

Відповідно до витягу з реєстру боржників до договору факторингу ТОВ «СВЕА ФІНАНС» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року (а.с. 53-56).

Згідно витягу з реєстру боржників №1 до договору факторингу від 25 липня 2023 року №01.02-31/23 заборгованість відповідачки становить 89712,61 грн., що складається із: заборгованості за тілом кредиту в розмірі 38503,35 грн., заборгованості за відсотками в розмірі 14089,26 грн. та заборгованості за комісіями - 37120,00 грн. Саме таку заборгованість позивач як новий кредитор за Договором просив стягнути з відповідачки

Вирішуючи питання законності та обґрунтованості висновку суду першої інстанції, який частково задовольнив позовні вимоги, колегія суддів виходить з таких міркувань.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України.

Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2 статті 1050 ЦК України).

Оскільки позичальник ОСОБА_1 в повному обсязі у передбачені Договором терміни та порядку кредитні кошти не повернула в повному обсязі, суд вважав, що є підстави для стягнення заборгованості.

Щодо умов укладеного сторонами договору про нарахування комісії.

Згідно Договору позичальник ОСОБА_1 зобов`язана сплачувати Банку за обслуговування кредиту, що включає в себе надання інформації по рахунку позичальника щодо суми платежу, зарахування платежу в погашення заборгованості за кредитом тощо щомісячно в терміни та в розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором (пункт 1.10.).

Як убачається зі змісту пункту 6 Договору («Графік щомісячних платежів за кредитним договором»), плата з комісії за обслуговування кредиту нараховувалась Банком щомісячно протягом строку кредитування в розмірі від 1895 грн. (перший місяць) до 1010 грн. (останній, 60 місяць кредитування).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої удової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18)).

Недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті "нівелювання" правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі) (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 21 грудня 2021 року в справі № 148/2112/19 (провадження № 61-18061св20)).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах.

Тлумачення частини першої статті 203 ЦК України свідчить, що під змістом правочину розуміється сукупність умов, викладених в ньому. Зміст правочину, в першу чергу, має відповідати вимогам актів цивільного законодавства, перелічених в статті 4 ЦК України. Втім більшість законодавчих актів носять комплексний характер, і в них поряд із приватно-правовими можуть міститися норми різноманітної галузевої приналежності. За такої ситуації необхідно вести мову про те, що зміст правочину має не суперечити вимогам, встановленим у приватно-правовій нормі, хоча б вона містилася в будь-якому нормативно-правовому акті, а не лише акті цивільного законодавства. Під вимогами, яким не повинен суперечити правочин, мають розумітися ті правила, що містяться в імперативних приватно-правових нормах (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2022 року в справі № 613/1436/17 (провадження № 61-17583св20)).

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги (частини перша та друга статті 633 ЦК України).

Договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору (частина перша статті 634 ЦК України).

Споживчий кредит (кредит) - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 11 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування»).

Тобто, споживчим є будь-який кредит наданий споживачу для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит (частини перша та друга статті 11 Закону України «Про споживче кредитування»).

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 740/3852/19 (провадження № 61-7745св21) зазначено, що: «відповідно до частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Однак, у випадку невизнання іншою стороною такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У такому разі суд своїм рішенням не визнає правочин недійсним, а лише підтверджує його недійсність у силу закону у зв`язку з її оспоренням та невизнанням іншими особами. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21) зазначено, що: «31.14. 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

31.15. Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними, проте, враховуючи ультраактивну форму дії Закону України «Про захист прав споживачів», визначені ним наслідки включення до договору споживчого кредиту умови, якою встановлено плату за надання інформації щодо кредиту, підлягають перевірці на відповідність змісту положень Закону України «Про споживче кредитування».

31.16. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

31.17. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

31.18. Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

31.19. На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит(далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

31.20. Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, -щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

31.22. Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, уключаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

31.23. Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

31.24. Додатком 2 до протоколу Комітету з управління активами, пасивами і тарифами ПАТ «Ідея Банк» № 119.2 від 02 жовтня 2017 року (діяв на момент укладення оспорюваного договору) затверджено тарифи банку, у тому числі щодо послуг з кредитування. Тарифи передбачають такі послуги за обслуговування кредитної заборгованості: обслуговування кредитної лінії (визначення вартості послуги обумовлено умовами договору), видача довідок про кредитну заборгованість (50 грн), надання довідки про рух по рахунку (виписка по одному рахунку) (50 грн), надання довідки про рух по всіх рахунках кредитної угоди (історія договору) (75 грн), детальна розшифровка заборгованості за кредитом (150 грн), зміна дати щомісячного чергового платежу (100 грн), надання нового графіку щомісячних платежів за зверненням позичальника (100 грн), видача завірених печаткою банку копій кредитних договорів та додатків на них (за кожну), які зберігаються в архіві (50 грн), надання термінової послуги (200 грн).

31.25. У кредитних відносинах економічною метою кредитодавця є повернення суми кредиту та одержання процентів за користування кредитом. Кредитодавець заінтересований у своєчасному виконанні позичальником обов`язків за кредитним договором, для чого позичальник має бути поінформований про строки i суми належних платежів.

31.29. З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

32.3. Розмір плати за обслуговування кредиту визначений у пункті 6 кредитного договору (у графіку щомісячних платежів) та змінюється залежно від погашення кредиту: перший платіж за обслуговування кредиту становить 1 923 грн 49 коп., останній - 118 грн 61 коп.

32.2. Пунктом 1.4 кредитного договору ОСОБА_1 встановлено плату за надання інформації щодо кредиту без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

32.4. Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

32.8. Враховуючи те, що позивачу встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, Велика Палата дійшла висновку про те, що положення пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Ідея Банк», щодо обов`язку позичальника сплачувати плату за обслуговування кредиту щомісячно в терміни та у розмірах, визначених графіком щомісячних платежів за кредитним договором, є нікчемними.

33.5. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то суд зазначає цей висновок у мотивувальній частині судового рішення в якості обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення.

34.3. З огляду на встановлені у справі обставини, а також сформульовані у цій постанові висновки щодо нікчемності пунктів 1.4 та 6 кредитного договору, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне у порядку застосування наслідків виконання нікчемного правочину зобов`язати ПАТ «Ідея Банк» здійснити перерахунок заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором від 19 червня 2018 року № Р24.00301.004034055 з огляду на нікчемність пунктів 1.4 та 6 цього договору, що забезпечує захист інтересу позивача у правовій визначеності».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22) зазначено, що : «згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

У справі, яка переглядається, в кредитному договорі зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця, які пов`язані виключно з отриманням інформації щодо стану рахунку відповідачки та платежів за Договором. Надання щомісяця інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено, що суперечить приписам частин першої та другої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування», тому що таку інформацію споживач має право отримувати безоплатно.

За такого суд першої інстанції дійшов висновку, що положення кредитного договору №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредиту є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а тому відмовив у стягненні з відповідачки комісії в розмірі 37120 грн. 48 коп., оскільки така вимога є необґрунтованою.

Натомість суд відхилив аргумент відповідачки про те, що у зв`язку із нікчемністю умов договору щодо сплати комісії за обслуговування кредиту слід перерахувати заборгованість за Договором, зменшивши її на суму платежів, які нею вносились та були безпідставно зараховані кредитодавцем на погашення комісії.

Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції є помилковим, суперечить попередньому висновку суду про нікчемність умови Договору щодо нарахування позичальнику комісії за обслуговування кредиту, виходячи з того, що нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення, а тому у банка не було законних підстав для нарахування ОСОБА_1 до сплати комісії. За такого сплачені нею суми, які кредитодавець зарахував як погашення комісії за обслуговування кредиту, мають бути враховані при розрахунку заборгованості за Договором, тобто на загальну суму таких платежів слід зменшити суму загальної заборгованості, що підлягає стягненню.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Так, враховуючи положенням статей 89, частини 4 статтіт265 ЦПК України належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Суд першої інстанції не виконав цього процесуального обов`язку, усунувся від перевірки належним чином заперечень представника відповідачки, пославшись на те, що позивач не виконав вимоги ухвали суду від 19 червня 2025 року про витребування детального розрахунку заборгованості за кредитним договором №Z62.20758.004493185.

Згідно із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц (провадження № 61-517св18), від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), доказами, які підтверджують наявність заборгованості за кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно зі статтями 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Відповідно до пункту 1 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (далі Положення № 75), первинним є документ, який містить відомості про операцію.

До первинних документів бухгалтерського обліку в банках відносяться, зокрема, виписка порахунку про рух коштів.

Відповідно до пункту 1.19-1 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», який був чинним на день виникнення спірних правовідносин, меморіальний ордер - розрахунковий документ, який складається за ініціативою банку для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунка платника і внутрішньобанківських операцій відповідно до цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України.

Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Пунктом 62 Положення № 75передбачено, що виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписка з рахунка особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 грудня 2021 року у справі № 752/14554/15-ц, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц.

Проте, сам по собі розрахунок заборгованості не відноситься до первинних банківських документів і відображає методику нарахування позивачем заборгованості, але не відображає операції з надходження кредитних коштів на рахунки клієнта та їх повернення.

У справі, яка переглядається до позовної заяви долучена виписка по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 26-34), яка є належним доказом отримання кредитних коштів, надходження коштів на погашення заборгованості, наявності заборгованості боржника, обрахування її складових та розміру.

Зокрема, згідно цієї виписки, в якій відображені: отримання позичальником ОСОБА_1 кредиту та надходження на погашення нею заборгованості за Договором із зазначенням, які суми, на які обов`язкові платежі зараховані банком.

Зокрема, згідно виписки по рахунку ОСОБА_1 на погашення комісії за обслуговування кредиту банк зарахував зі сплачених позичальником сум 45900 грн., як правильно зазначив у відзиві на позовну заяву представник відповідачки.

Тому колегія суддів приймає доводи апеляційної скарги на рішення суду та вважає, що є підстави для зменшення суми заборгованості, що стягнута судом першої інстанції в розмірі 52592 грн. 61 коп. за Договором, на 45900 грн. сплаченої відповідачкою на рахунок кредитодавця комісії, що становить 6692 грн.

Враховуючи, що при ухваленні рішення в оскаржуваній частині суд неповно встановив обставини, що мають суттєве значення для вирішення спору, помилково застосував положення матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушив вимоги процесуального закону, внаслідок чого неправильно визначив розмір заборгованості за кредитом, що підлягає стягненню з відповідачки, рішення суду необхідно змінити відповідно до положень пунктів 1, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено, наявні підстави для зміни розподілу судових витрат, який зробив суд першої, а також необхідно здійснити розподіл судових витрат, які понесла відповідачка в апеляційній інстанції пропорційно до задоволених вимог.

Так, позовні вимоги апеляційним судом задоволені частково, на 7,5%.

За подання позовної заяви позивач сплатив 2422 грн. 40 коп. судового збору, тому з відповідачки слід стягнути на його користь 181 грн. 68 коп. (2422 грн. 40 коп.х7,5%).

Відповідачка в апеляційній скарзі просила про зменшення розміру стягнення на 45900 грн., що становить 51% від заявленої у позові суми заборгованості, а тому з урахуванням положень частини 4 статті 6, підпункту 6 пункту 1 частини 2, частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір», мала б сплатити за подання апеляційної скарги 1853 грн. 14 коп. (3028х150%х51%х0,8), натомість сплатила 2906 грн. 88 коп.

Тому поверненню на користь ОСОБА_1 підлягає 1853 грн. 14 коп., а повернення зайво сплачених коштів відбувається за правилами статті 7 Закону України «Про судовий збір».

З урахуванням положень частини 10 статті 141 ЦПК України остаточно з ТОВ «СВЕА ФІНАНС» на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1671 грн. 46 коп. (1853 грн. 14 коп. - 181 грн. 68 коп.).

Щодо додаткового рішення суду стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Частково задовольнивши заяву, яка була подана представником позивачки, про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення з позивача на користь відповідачки 12000 витрат на оплату професійної правничої допомоги, суд вважав, що заявлений розмір витрат на правову допомогу не є пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін та складністю справи.

Вирішуючи питання обґрунтованості та законності таких висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з таких міркувань.

Відповідно до частини 1 статті 264 ЦПК України до питань, які вирішує суд під час ухвалення рішення, віднесено те як розподілити між сторонами судові витрати.

Частиною 1 статті 270 ЦПК України передбачено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі статтею 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, законом визначено критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

У справі, яка переглядається, у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 окрім вимог по суті спору щодо зменшення розміру заборгованості за Договором просила суд стягнути з позивача 12000 грн. витрат на правничу допомогу, зазначивши, що докази понесених витрат будуть подані відповідно до положень частини 8 статті 141 ЦПК України.

Після ухвалення рішення судом першої інстанції відповідачка, в інтересах якої діяв її представник адвокат Васильченко Г.І., подала заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення вартості витрат на професійну правничу допомогу 12000 грн., долучивши наступні докази понесених позивачкою витрат на правничу допомогу: договір про надання правничої (правової) допомоги №1 від 26 квітня 2025 року; акт про надання правової допомоги від 10 грудня 2025 року; детальний опис робіт (наданих послуг) від 10 грудня 2025 року, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги за Договором №1 від 26 квітня 2025 року, укладеним між адвокатом Васильченко Г.І. та ОСОБА_1 , платіжні інструкції про сплату ОСОБА_1 коштів, ордер адвоката Васильченко Г.І.

Так, відповідно до договору про надання правничої (правової) допомоги №1 від 26 квітня 2025 року сторони домовились, що клієнт зобов`язується сплатити адвокату гонорар в порядку почасової оплати, виходячи з розрахунку вартості 1 година правничої допомоги 2000 грн., 1 судодень 2000 грн. (а.с. 147-148).

Відповідно до детального опису робіт (наданих послуг) адвокат Васильченко Г.І. за договором №1 від 26 квітня 2025 року виконала наступні роботи (надала послуги): дистанційне ознайомлення з матеріалами справи № 479/110/25 1 година, підготовка, складання та направлення відзиву на позовну заяву 4 години, участь одному судовому засіданні (а.с. 145).

Згідно із платіжними інструкціями від 28 квітня 2025 року на суму 2000,00 грн., від 29 травня 2025 року на суму 5000,00 грн., від 17 травня 2025 року на суму 3000,00 грн., від 04 травня 2025 на суму 2000,00 грн. відповідачка сплатила адвокату Васильченко Г.І. загалом 12000 грн. ха надання правової допомоги (а.с. 141-143, 146).

Згідно з частинами другою, четвертою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 25 березня 2024 року у справі № 686/4996/23 (провадження № 61-15625св23).

Крім того, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 17 січня 2024 року у справі № 757/555/22-ц, провадження № 61-10724св23, від 14 лютого 2024 року у справі № 161/14183/22, провадження № 61-15443св23, від 18 березня 2024 року у справі № 357/1559/22, провадження № 61-16351св23.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).

Апеляційний суд погоджується з доводом апеляційної скарги про те, що за відсутності клопотанням іншої сторони суд не може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Такі висновки відповідають висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22).

З урахуванням того, що подані позивачкою докази щодо обсягу та вартості наданих адвокатом послуг в якості правничої допомоги в суді першої інстанції підтверджують реальність цих послуг, їх вартість, сплату відповідачкою витрат на професійну правничу допомогу та за відсутності клопотання позивача щодо зменшення розміру витрат з посиланням на неспівмірність заявленої відповідачкою суми витрат на професійну правничу допомогу обсягу наданих адвокатом послуг, складності справи, ціні позову, наявні підстави для стягнення з позивача 12000 грн. витрат на отриману ОСОБА_1 правничу допомогу в суді першої інстанції.

За такого оскільки при ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції помилково застосував норми процесуального закону, його необхідно в силу вимог пункту 4 статті 376 ЦПК України змінити, стягнути з позивача на користь відповідачки 12000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , які підписані її представником адвокатом Васильченко Ганною Іванівною, задовольнити.

Рішення Кривоозерського районного суду Миколаївської області від 27 листопада 2025 року та додаткове рішення того ж суду від 12 грудня 2025 року змінити.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС», , 6732 грн 61 коп. заборгованості за кредитним договором №Z62.20758.004493185 від 09 листопада 2018 року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «СВЕА ФІНАНС», , місцезнаходження: 03126, місто Київ, бульвар Вацлава Гавела, 6, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , 1671 грн. 46 коп. судового збору та 12000 грн. витрат на оплату професійної правничої допомоги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: Т.Б. Кушнірова

Ж.М. Яворська

______________________________________________

Повна постанова складена 10 лютого 2026 року