УХВАЛА

04 березня 2026 року

м. Київ

справа № 179/729/23

провадження № 61-2276ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя.

Заочним рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області

від 24 січня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 до ОСОБА_1 житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 .

В порядку поділу спільного майна подружжя припинено право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими спорудами за адресою:

АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житловий будинок літ. А, загальної площею 44,7 кв.м. житловою площею 30,8 кв.м., господарські будівлі та споруди : сіни, літ а, літня кухня з прибудовою, літ Б,б, сарай літ В, сарай літ Д, навіс літ Ж, сарай літ З, вбиральня, літ К, погріб, колодязь №1, огорожа з воротами та хвірткою № 2- 4, колонка № 5.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з: житловий будинок літ. А, загальної площею 44,7 кв.м. житловою площею 30,8 кв.м., господарські будівлі та споруди : сіни, літ а, літня кухня з прибудовою, літ Б,б, сарай літ В, сарай літ Д, навіс літ Ж, сарай літ З, вбиральня, літ К, погріб, колодязь №1, огорожа з воротами та хвірткою № 2- 4, колонка № 5.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в якості компенсації вартості

1/2 частини спільно нажитого майна грошові кошти в розмірі 5 614 грн та судовий збір в розмірі 1 941,60 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області

від 09 жовтня 2025 року заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення від 24 січня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя залишено без задоволення.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області

від 24 січня 2024 року залишено без змін.

У лютому 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2026 року. У касаційній скарзі заявник, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити у цій частині нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягають касаційному оскарженню.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах

з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же нормі ЦПК України.

Частиною дев`ятою статті 19 ЦПК України встановлено, що розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається відповідна заява або скарга, вчиняється процесуальна дія чи ухвалюється судове рішення.

Ціна позову у даній справі становить 536 589, що станом на 01 січня 2026 року у сукупності не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 х 250= 832 000,00 грн).

Отже, судові рішення у цій справі не підлягають касаційному оскарженню відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

У касаційній скарзі заявник посилається на підпункт а), в) пункту 2

частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності якого судові рішення у малозначній справі чи у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб підлягають касаційному оскарженню, а саме: що справа має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Проте, посилаючись на наявність зазначених обставин, заявник не додає

до касаційної скарги доказів, які б їх підтверджували та по суті не погоджується

з фактичними обставинами справи та оціненими апеляційним судом доказами,

що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Заявником не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Верховний Суд зазначає, що вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи

в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає загальнодержавне значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчий процес (референдум), обороноздатність держави, її суверенітет, найвищі соціальні цінності, визначені Конституцією України, тощо.

Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то Верховний Суд зазначає: у даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційний скарзі.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв, а справа мала виняткове значення для заявника.

Посилання заявника на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду заявника,

з оскаржуваними судовими рішеннями та не дає підстав для висновку про наявність обставин, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК

Посилання заявника на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскаржуваними судовими рішеннями та не дає підстав для висновку про наявність обставин, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи

від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка

є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023)

Ураховуючи наведене, оскільки касаційну скаргу подано на судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 24 січня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку розподілу спільного майна подружжя, стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник