суддів М. В. Мазура і С. Ю. Мартєва до постанови Великої Палати
від 11 лютого 2026 року у справі № 303/5393/23
2. При цьому конкретні порушення були наведені ЄСПЛ в таблиці в додатку до вказаного рішення і сформульовані таким чином:
«(…) Заявник також наголошував, що позов був поданий поза межами строку позовної давності, що було окремою підставою для відмови у позові.
17.07.2023 суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову, мотивуючи це тим, що центр зайнятості не довів, що заявник діяв недобросовісно, тоді як центр зайнятості не перевірив належним чином дотримання заявником усіх критеріїв для отримання допомоги по безробіттю. Суд також постановив, що строк позовної давності міг бути застосований лише тоді, коли є підстави для задоволення цивільного позову; оскільки у цій справі позов задоволено не було, потреба детально досліджувати питання строку позовної давності була відсутня.
23.01.2024 апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив постанову не на користь заявника, мотивуючи це тим, що обов`язком заявника було надати точну інформацію до центру зайнятості. Апеляційний суд не надав жодних коментарів щодо аргументів заявника про закінчення строку позовної давності для подання такого позову.
Заявник подав касаційну скаргу, але 05.03.2024 Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження, оскільки у справі був незначний «ratione valoris».
3. Тобто порушення п. 1 ст. 6 Конвенції стосувалося рішення суду апеляційної інстанції, тоді як касаційний суд відмовив у відкритті касаційного провадження через наявність процесуального фільтру, обумовленого ціною позову.
4. Велика Палата Верховного Суду своєю постановою від 11 лютого 2026 року за результатами розгляду заяви ОСОБА_1 (далі - Заявник) про перегляд у зв`язку з виключеними обставинами судових рішень скасувала постанову Закарпатського апеляційного суду від 23 січня 2024 року, ухвалу Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (далі - КЦС ВС) від 05 березня 2024 року та направила справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
5. Ми погоджуємося з висновками Великої Палати Верховного Суду про необхідність скасування рішення апеляційного суду, але не вважаємо, що в цій справі існували підстави для скасування ухвали КЦС ВС від 05 березня 2024 року.
6. Зазначеною ухвалою КЦС ВС відмовив Заявнику у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою останнього, оскільки ця скарга подана на рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто на рішення, яке згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) не підлягає касаційному оскарженню.
7. Таким чином, названа ухвала КЦС ВС не є рішенням по суті спору, не підтверджує і не спростовує законностірішень судів попередніх інстанцій, а лише констатує відсутність підстав для відкриття касаційного провадження в силу закону, тобто ця ухвала має суто процедурний характер. Скасування подібної ухвали суду касаційної інстанції потрібне лише в разі, якщо сама по собі відмова у відкритті касаційного провадження була неправомірною, а наслідком такого скасування, як правило, має бути відкриття касаційного провадження, а не направлення на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
8. Натомість констатоване порушення ЄСПЛ порушення п. 1 ст. 6 Конвенції полягало у тому, що суд апеляційної інстанції не надав жодних коментарів щодо аргументів заявника про закінчення строку позовної давності для подання такого позову. ЄСПЛ не ставив під сумнів правомірність обмеження доступу до Верховного Суду за ознакою«ratione valoris».
9. З огляду на викладене, вважаємо, що повне та ефективне поновлення прав Заявника у контексті висновків ЄСПЛ могло бути досягнуто шляхом скасування лише постанови апеляційного суду. Скасування ухвали касаційного суду про відмову у відкритті касаційного провадження не було необхідним чи доцільним.
Судді М. В. Мазур