ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1182/26 Справа № 201/9997/22 Суддя у 1-й інстанції - Токар Н.В. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання - Шаповалової О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції у м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Харченко Костянтин Сергійович, на заочне рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 20 серпня 2025 року, у складі судді Токар Н.В., по справі № 201/9997/22 за позовною заявою ОСОБА_1 до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та реєстрації транспортного засобу, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2022 року ОСОБА_1 звернувся через суд із позовом, пред`явленим до ФОП ОСОБА_2 , визначивши третьою особою Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області, на предмет визнання недійсним договору купівлі-продажу №6230/22/1/003655 транспортного засобу Toyota Camry від 02 серпня 2022 року, належного ОСОБА_1 , vin code НОМЕР_1 , укладеного між ФОП ОСОБА_2 (як комісіонером) з одного боку, та ОСОБА_3 (покупець); скасування державної реєстрації права власності на автомобіль Toyota Camry vin code НОМЕР_1 за ОСОБА_3 та визнання недійсним тимчасового реєстраційного талону серії НОМЕР_2 , виданого Територіальним сервісним центром №1242 про реєстрацію автомобіля Toyota Camry vin code НОМЕР_1 за ОСОБА_3 ; проведення реєстрції транспортного засобу- автомобіль марки Toyota Camry vin code НОМЕР_1 за ОСОБА_1 , надавши йому повноваження в будь-якому сервісному центрі МВС України отримати (відновити) свідоцтво про реєстрацію автомобіля Toyota Camry vin code НОМЕР_1 , а також стягнення солідарно з відповідачів судових витрат.

В обґрунтування таких вимог позивач послався на те, що йому на праві власності належав транспортний засіб автомобіль марки Toyota Camry vin code НОМЕР_1 , який він придбав на аукціоні в США та 01 квітня 2021 року зареєстрував його на своє ім`я в ТСЦ 6350 в м.Харків із номерними знаками НОМЕР_3 . Влітку 2022 року з метою отримання прибутку, позивач передав автомобіль в довірче управління компанії ТОВ «Інфінтум Інк.».

31 липня 2022 року між ТОВ «Інфінтум Інк.» та ОСОБА_4 було укладено договір оренди транспортного засобу, за умовами якого останній отримав в користування транспортний засіб Toyota Camry vin code НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_3 , строком на чотири тижні та мав сплачувати оренду плату за дні використання автомобіля. Відповідно до умов договору, орендований автомобіль мав експлуатуватись на території міста Київ та Київської області. З метою контролю пересування, на автомобілі було встановлено трекер, який дозволяв відстежувати його місце перебування.

20 серпня 2022 року позивачу стало відомо, що автомобіль виїхав за межі Київської області та перебував у місті Черкаси, Дніпро, Полтава. Встановивши по трекеру місце знаходження автомобіля в місті Полтава, було викликано поліцію з метою затримки автомобіля, та з приводу протиправного заволодіння транспортним засобом було порушено кримінальне провадження №0000539, з матеріалів якого стало відомо, що 01 серпня 2022 між ОСОБА_1 (комітентом) та ФОП ОСОБА_2 (комісіонером) було укладено договір комісії №6230/22/1/003655, відповідно до умов якого, ФОП ОСОБА_2 (комісіонер) зобов`язувалась від імені ОСОБА_1 вчинити один або декілька правочинів із продажу належного ОСОБА_1 автомобіля. На виконання умов договору комісії, та з метою подальшого протиправного відчуження майна на підставі недійсних документів та правочинів, було виготовлено Акт огляду транспортного засобу від 01 серпня 2022 року за номером 6230/22/1/003655. Позивач зазначає, що акт ним не підписувався та огляд не проводився. В подальшому, 02 серпня 2022 року між ФОП ОСОБА_2 (комісіонером) з одного боку та ОСОБА_3 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу належного ОСОБА_1 автомобіля. На підставі вказаних підроблених документів 04 серпня 2022 року було проведено державну реєстрацію права власності на автомобіль за ОСОБА_3 в ТСЦ 1242 в місті Дніпро та було видано тимчасовий реєстраційний талон серії НОМЕР_2, яким належний ОСОБА_1 автомобіль було перереєстровано за ОСОБА_3 . В подальшому, ОСОБА_3 передав право керування та розпорядження автомобілем ОСОБА_5 на підставі нотаріальної довіреності. Позивач зазначав, що жодних правочинів він не вчиняв і не підписував, та ФОП ОСОБА_2 не уповноважував на укладання договорів продажу автомобіля з третіми особами. Таким чином вважає, що свої майнові права порушеними, що належать до захисту по суду.

Заочним рішенням Чечелівського районного суду м.Дніпра від 20 серпня 2025 року в задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 , до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській області про визнання недійсним договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності та реєстрації транспортного засобу - відмовлено (а.с.121-123 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано доведеністю позивачем факту неукладання договору комісії 01 серпня 2022 року та акту технічного стану, які він не підписував, а, відтак, і не надавав своєї згода на перереєстрацію автомобіля на іншу особу, однак, суд першої інстанції вважав, що такий договір є неукладеним та його не потрібно визнавати недійсним з підстав визначених ст. 215 ЦК України. Разом з цим зазначив, що вимоги про скасування державної реєстрації права власності, як і вимоги щодо визнання недійсним тимчасового талону, виданого сервісним центром, не є належним способом захисту, враховуючи, що положеннями Інструкції про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС встановлені правила як переходу права власності на автомобіль, так і видача чи спростування видачі тимчасового талону.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 у вересні 2025 року подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове із повним задоволенням його позовних вимог, обґрунтовуючи це тим, що судом першої інстанції порушено норми як матеріального, так і процесуального права, не повно з`ясовані обставини справи, характер спірних правовідносин, що призвело до хибного висновку у справі.

Разом з цим зазначив, що договір комісії є укладеним, проте, його підписано від імені позивача ФОП ОСОБА_2 без його на те згоди та відповідних у неї повноважень, що свідчить про його недійсність у розумінні ст. 215 ЦК України, та такий правочин не може створювати жодних правових наслідків, зокрема, у вигляді укладання договору купівлі-продажу та подальшої реєстрації автомобіля на підставі такого договору. Крім того зазначив, що за рішенням суду може проводитись і державна реєстрація зміни власника автомобіля.

Інші учасники справи, своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористалися та відзиву на апеляційну скаргу не подавали, але, в силу ч.3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає її розгляду по суті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 на праві власності належав транспортний засіб автомобіль марки Toyota Camry vin code НОМЕР_1 . Вказаний транспортний засіб був придбаний на аукціоні в США та 01 квітня 2021 року позивач зареєстрував його на своє ім`я в ТСЦ 6350 в м.Харків із номерними знаками НОМЕР_3 (т.1 а.с.130).

З метою отримання прибутку, ОСОБА_1 передав автомобіль в довірче управління компанії ТОВ «Інфінтум Інк.». Відповідного договору між сторонами матеріали справи не містять.

31 липня 2022 року між ТОВ «Інфінтум Інк.» та ОСОБА_4 було укладено договір оренди транспортного засобу, за умовами якого останній отримав в користування транспортний засіб Toyota Camry vin code НОМЕР_1 д.н.з. НОМЕР_3 на чотири тижні та мав сплачувати оренду плату за дні використання автомобіля (т.1 а.с.12-14).

З метою контролю пересування, на автомобілі було встановлено трекер, який дозволяв відстежувати його місце перебування.

Згідно договору комісії №6230/22/1/003655 від 01 серпня 2022 року укладеного між ФОП ОСОБА_2 (комісіонер) та ОСОБА_3 (комітент), ФОП ОСОБА_2 зобов`язувалась від імені ОСОБА_1 укласти від свого імені договір купівлі-продажу (т.1 а.с.15). На виконання умов договору комісії було виготовлено Акт огляду транспортного засобу Toyota Camry vin code НОМЕР_1 від 01 серпня 2022 року за номером 6230/22/1/003655 (т.1 а.с.19 зворот).

Згідно договору купівлі-продажу №6230/22/000171 від 02 серпня 2022 року, укладеного між ФОП ОСОБА_2 , яка діє на підставі укладеного з власником транспортного засобу договору комісії №6230/22/1/003655 від 01 серпня 2022 року, та ОСОБА_3 здійснено продаж автомобіля марки Toyota Camry vin code НОМЕР_1 (т.1 а.с.16). На виконання умов договору було виготовлено Акт огляду реалізованого транспортного засобу Toyota Camry vin code НОМЕР_1 від 02 серпня 2022 року за номером №6230/22/000171 (т.1 а.с.19).

Із заяви, перекладеної з польської на українську мову судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 не заперечував щодо перереєстрації транспортного засобу Toyota Camry vin code НОМЕР_1 на нового власника ОСОБА_3 (т.1 а.с.18 зворот).

04 серпня 2022 року було проведено державну реєстрацію права власності на автомобіль Toyota Camry vin code НОМЕР_1 за ОСОБА_3 у ТСЦ НОМЕР_4 в місті Дніпро та було видано тимчасовий реєстраційний талон серії НОМЕР_2 (т.1 а.с.17).

В подальшому, ОСОБА_3 передав право керування та розпорядження автомобілем Toyota Camry vin code НОМЕР_1 ОСОБА_5 та/або ОСОБА_6 , що підтверджено копією нотаріальної довіреності від 16 серпня 2022 року (т.1 а.с.20 зворот).

20 серпня 2022 року ОСОБА_1 по трекеру стало відомо, що автомобіль знаходиться в місті Полтава, було викликано поліцію з метою затримки автомобіля, та з приводу протиправного заволодіння транспортним засобом було порушено кримінальне провадження №0000539 від 20 серпня 2022 року.

Згідно ухвали суду від 13 травня 2024 року було витребувано у Відділу поліції №2 Полтавського РУП ГУНП в Полтавській області оригінали наступних документів: договір комісії №6230/22/1/003655 від 01 серпня 2022 року, укладений між ФОП ОСОБА_2 та начебто ОСОБА_1 ; акт технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер №6230/22/1/003655 від 01 серпня 2022 року; згоду позивача на переєстрацію автомобіля (складена на польській мові з перекладом) (т.1 а.с.224).

За клопотанням представника позивача, згідно ухвали суду від 16 січня 2025 року, у справі призначена судово-почеркознавча експертиза (т.2 а.с.40-41).

Згідно висновку експерта №1342 від 28 квітня 2025 року було встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у договорі комісії №6230/22/1/003655 від 01 серпня 2022 року, розташований на другому аркуші документа, в графі «Комітент ОСОБА_1 » виконаний не ОСОБА_1 .. Підпис від імені ОСОБА_1 в акті технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер № 6230/22/1/003655 від 01 серпня 2022 року, розташований в графі «Комітент (довірена особа)» у рядку « ОСОБА_1 » виконаний не ОСОБА_1 .. Підпис від імені ОСОБА_1 у згоді на перереєстрацію автомобіля від 17 серпня 2022 року (складена на польській мові з перекладом), розташований на першому аркуші документа, у рядку під друкованим текстом «Zalaczam kopie mojego paszporty.», виконаний не ОСОБА_1 (т.2 а.с. 68-89).

Суд першої інстанції, з`ясовуючи характер спірних правовідносин, зазначив про те, що позивач не мав волі на укладення правочину з відчуження належного йому автомобіля та не бажав настання наслідків у вигляді переходу права власності на транспортний засіб до третіх осіб, оскільки договір комісії №6230/22/1/003655 від 01 серпня 2022 року, на підставі якого ФОП ОСОБА_2 продала автомобіль, він не підписував, що підтверджено відповідною експертизою. Також суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, вважав договір комісії неукладеним, а, відтак, і таким, що не належить визнавати недійсним по суду на підставі ст. 215 ЦК України. Крім того вважав, що державна реєстрація права власності на автомобіль та видача і скасування тимчасового талону відбувається у відповідності до Інструкції Державтоінспеції та не потребує додаткового встановлення.

Колегія суддів погоджується як з встановленими фактичними обставинами у справі, так і з висновками суду першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 205 ЦК України).

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно з абзацом першим частини першої, частин другої та третьої статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 цього Кодексу.

За положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (абзац перший частини першої статті 216 ЦК України).

Згідно з абзацом першим частини першої статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом.

Статтею 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Тлумачення вищенаведених норм ЦК України свідчить, що обов`язковим елементом двостороннього правочину є дії його сторін щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, тобто правочин не може бути визнаний таким, що відбувся, без цілеспрямованих дій його сторін, які є вираженням їх волевиявлення.

Отже, основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.

Коли ж відсутній факт вираження волевиявлення стороною двостороннього правочину, можна говорити про відсутність обов`язкового суб`єкта цивільних правовідносин та, як наслідок, констатувати відсутність фактичної підстави для виникнення договірних правовідносин.

Тобто, на відміну від укладених правочинів, у цьому випадку не виникає самої можливості піддати юридичній оцінці об`єктивно відсутній юридичний факт (цілеспрямовану дію), існування якого було б зумовлено юридично значимим волевиявленням учасника цивільних правовідносин.

Натомість у випадку недійсності чи нікчемності правочину насамперед йдеться про юридичну кваліфікацію об`єктивно наявного та вираженого у певний спосіб волевиявлення суб`єкта права щодо виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин.

Таким чином, на відміну від неукладеного правочину, оспорюваний та нікчемний правочин є такими, що відбулися, а його сторони виразили своє волевиявлення на зміну цивільних правовідносин.

Конструкція частини третьої статті 203 ЦК України визначає наявність волевиявлення учасника правочину обов`язковим і безумовним елементом, додержання якого є необхідним для чинності правочину. При цьому таке волевиявлення має бути: 1) вільним; 2) відповідати внутрішній волі учасника правочину.

В пунктах 7.5-7.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) зазначено, що порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини.

Як у частині першій статті 215, так і у статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину.

У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю на вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.

Отже, тлумачення частини третьої статті 203 ЦК України дає підстави стверджувати, що вона застосовується лише тоді, коли існує хоча б якесь волевиявлення учасника правочину. Якщо процес формування його волі відбувся під впливом (тиском) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують, за приписами частини першої статті 215 ЦК України це є підставою для визнання правочину недійсним.

Набрання договором чинності є моментом у часі, коли починають діяти права та обов`язки за договором, тобто коли договір (як підстава виникнення правовідносин та письмова форма, в якій зафіксовані умови договору) породжує правовідносини, на виникнення яких було спрямоване волевиявлення сторін (див. постанову Верховного Суду України від 07 червня 2017 року у справі № 6-872цс17).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для цього виду договорів не вимагалася (абзац перший частини другої статті 639 ЦК України).

Підпис на правочині, для якого визначено обов`язкову письмову форму, виконує функцію підтвердження волевиявлення сторони, зафіксованого у тексті цього правочину. При цьому підпис є обов`язковим атрибутом письмової форми правочину.

З огляду на зміст частини четвертої статті 203, частини першої статті 215, частини першої статті 218 ЦК України закон не пов`язує недійсність правочину з недотриманням установленої для нього обов`язкової письмової форми, частиною якої є підпис сторін.

Водночас укладеність договору пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх істотних його умов (див. частину першу статті 638 ЦК України). Належним підтвердженням досягнення сторонами згоди щодо визначених у договорі умов є, зокрема, їх підписи.

Абзац другий частини першої статті 218 ЦК України визначає право заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину та встановлює, що такий факт може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, окрім показань свідків.

Відповідно до частини другої статті 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Тобто ЦК України передбачає можливість вважати дійсним договір, укладений з дефектами його письмової форми, зокрема й підпису, за таких умов: 1) узгодження сторонами його істотних умов, що також включає в себе волевиявлення сторін на укладення відповідного договору; 2) виконання чи часткове виконання сторонами умов договору. Розглядаючи подібні спори, суди повинні з`ясовувати, чи існує підтвердження укладення і виконання такого договору. Якщо існує, то є підстави вважати такий договір дійсним і обов`язковим для сторін, якщо ні - то договір є неукладеним.

Наведене узгоджується з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), про те, що не можна вважати неукладеним договір після його повного чи часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону та залежно від установлених обставин вирішити питання щодо наслідків його часткового чи повного виконання сторонами.

На переконання Великої Палати Верховного Суду, засоби, визначені абзацом другим частини першої статті 218 ЦК України, можуть бути використані також для доведення факту вчинення правочину, що сприятиме захисту права іншої сторони правочину, який фактично відбувся, від зловживань у вигляді оспорювання факту вчинення цього правочину лише з огляду на відсутність підпису.

Неукладеність договору у зв`язку з недотриманням установленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину волевиявлення на його укладення, про що може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).

Отже, відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Підсумовуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відсутність (підроблення) підпису сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення, свідчить про неукладеність такого правочину.

Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним у силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів, щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину, або ж їх відновлювати.

Належним способом захисту права особи, майно якої вибуло з її законного володіння за неукладеним договором купівлі-продажу, є віндикаційний позов - витребування майна із чужого незаконного володіння чи від добросовісного набувача.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом.

Колегія суддів відзначає, що саме таких вищенаведених висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 листопада 2024 року у справі №204/8017/17 у роз`ясненні розмежування, зокрема, неукладеного правочину та належного способу захисту порушених прав з підстав підробленості підпису на такому правочині.

Колегія суддів наголошує, що чітко визначені межі поняття та ознак неукладеного правочину, що не породжує жодних юридичних наслідків, спростовують доводи скаржника щодо необхідності визнання договору комісії недійсним, тоді як суд першої інстанції вірно встановив, що правочин, щодо якого позивач просить скасування, є неукладеним та не потребує додаткового визнання його недійсним.

Разом з цим помилковими та необгрунтованими є доводи скаржника і про скасування державної реєстрації права власності та тимчасового талону, оскільки такі дії є прямим втручанням в дискреційні повноваження Державтоінспекції, які керуються у своїй діяльності, зокрема, Порядком державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388, та Інструкцією про порядок здійснення підрозділами Державтоінспекції МВС державної реєстрації, перереєстрації та обліку транспортних засобів, оформлення і видачі реєстраційних документів, номерних знаків на них, затвердженої наказом МВС України від 11 серпня 2010 року № 379.

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що такі вимоги заявлені позивачем у спосіб, що не передбачений законом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із положеннями статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

З наведеного вище колегія суддів доходить висновку, що скаржник не довів належними та допустимими доказами як суду першої інстанції, так і колегії суддів, що заявлені ним вимоги відповідають ст. 16 ЦК України, враховуючи, що з приводу неукладеного правочину належить звертатись із вимогами витребування майна з чужого незаконного володіння, як про це зазначила Велика Палата Верховного Суду.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Харченко Костянтин Сергійович - залишити без задоволення.

Заочне рішення Чечелівського районного суду м.Дніпра від 20 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені "24" лютого 2026 року.

Повний текст постанови складено "04" березня 2026 року.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна