КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3809/2026 Доповідач: Шебуєва В.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача Шебуєвої В.А.,

суддів Кафідової О.В., Оніщука М.І.,

секретар Тіткова І.Ю.,

розглянувши апеляційну скаргу адвоката Максімова Павла Олександровича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2025 року, постановлену в м. Києві в складі судді Скрипник О.Г., про залишення без задоволення клопотання ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню,-

в с т а н о в и в:

04 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ),.

Зазначив, що він є громадянином Турецької Республіки. 17.07.2010 між ним та громадянкою України ОСОБА_2 (до зміни імені - ОСОБА_3 ) на території України було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі, про що зроблено відповідний актовий запис №569 в Книзі реєстрації шлюбів та видано свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 від 17 липня 2010 року. В період шлюбу у подружжя на території України народилося троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У 2022 році у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України та з метою збереження життя та здоров`я вся сім`я була вимушена виїхати на проживання до Республіки Туреччина, де перебувала до кінця травня 2024 року. В подальшому сімейні відносини між подружжям не склались та виникли непорозуміння Він звернувся до суду за місцем їхнього проживання в Республіці Туреччина із позовною заявою про розірвання шлюбу. 21.03.2024 суддею Дуйгу ХЕКІМОГЛУ СОМУК Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) у справі №2024/242 за його позовом до ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , було прийнято рішення, яким суд постановив наступне. Беручи до уваги положення Статті 166/3 Сімейного кодексу Турецької Республіки, розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сином ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки : НОМЕР_2 , зареєстрованим у родинній книзі провінції ИСПАРТА, район МЕРКЕЗ, квартал/село ГЮЧЛЮ, том 10, родина НОМЕР_3 , персональний номер: 9 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дочкою ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_4 , зареєстрованій у тій самій родинній книзі під персональним номером 13;2. Опікуном неповнолітніх дітей сторін ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки : НОМЕР_5 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_6 та АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_7 , визначено позивача - батька дітей. Для встановлення особистих відносин між матір`ю та дітьми, опікунство над якими надано батькові, дозволяється перебування дітей разом із матір`ю з 09:30 годині ранку до 17 :30 години вечора кожної 2-ї та 4-ї суботи місяця , під час релігійних свят з 09-30 години ранку 2-го святкового дня до 17-30 години вечора3 святкового дня, під час семестрових шкільних канікул кожного року з 09:30 години понеділка першого тижня канікул до 17-30 години вечора наступної неділі, під час щорічних проміжних шкільних канікул у листопаді місяці з 09:30 години ранку першого дня канікул до 17:30 години вечора наступної неділі , а також щорічно у липні місяці, починаючи з 09:30 години ранку першого дня місяця до останнього дня місяця. Ці умови також дійсні до набуття чинності рішення. Починаючи з дати прийняття рішення протягом одного місяця, сторона, яка призначена опікуном, має звернутися до суду та пред`явити Виписку з Журналу реєстрації майна зі списком майна, яке зареєстроване на особу, яка не досягла 18 річного віку, у разі наявності такого майна або зроблених накопичень. Нагадати опікуну про відповідальність, яку він може понести у разі недбалого ставлення до розпорядження майном неповнолітньої особи згідно умов статей 360 та 361 Сімейного кодексу Турецької Республіки. Сторони не мають претензій одна до одної з питання виплат матеріальних та моральних компенсацій, а також призначення сплати на утримання. Встановлено, що позивач передав відповідачу золотий браслет вагою 95 грам та золоту обручку вагою 5 грамів у вигляді махру, а також між сторонами більше немає спірних питань щодо передачі/отримання цінних речей. Встановлено, що у сторін немає зобов`язань одна перед одною, які виникають після припинення дії регулювання майна. Протокол про розірвання шлюбу , який був підписаний сторонами 13/03/2024 року, а також заяву суду щодо встановлення особистих стосунків між батьками та спільними дітьми, прийняту та підписану сторонами, зробити додатками рішення. Не стягувати з відповідача витрати на захисника позивача через відсутність вимоги на це останнього. Збір сплачений у повному обсязі, тому інших платежів немає. Витрати на розгляд справи, які сплачені позивачем, залишити за позивачем. При набутті чинності рішення невитрачені кошти авансу повернути позивачу. Прийняте судом рішення від 21.03.2024 було оголошено сторонам 16.04.2024. 03.05.2024 вказане рішення набуло чинності, оскільки сторони його не оскаржували. Після отримання рішення він звернувся до Святошинського відділу РАЦС в м. Києві, за місцем свого проживання фактичного проживання та просив внести відомості в Державний реєстр актів цивільного стану шляхом проставлення відмітки про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб. Працівники РАЦС йому відмовили в усному порядку та повідомили, що для отримання в органах реєстрації актів цивільного стану документального підтвердження розірвання шлюбу йому необхідно звернутись із клопотанням про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

ОСОБА_1 просив визнати на території України рішення Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) у справі №2024/242, прийняте 21.03.2024 року суддею Дуйгу Хекімоглук Сомук, що набрало законної сили 03.05.2024 року, яким було розірвано шлюб між ОСОБА_1 ( ОСОБА_18 ), який був зареєстрований 17.07.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі, про що зроблено відповідний актовий запис №569 та визначено місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 з батьком ОСОБА_1 .

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2025 року залишено без задоволення клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та задовольнити клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнати на території України На думку апелянта, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання ОСОБА_1 , оскільки шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був зареєстрований в Україні, діти ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 також народилися та постійно проживали і навчалися в Україні. В дійсності діти ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 проживають разом з батьком ОСОБА_1 , а не з матір`ю ОСОБА_2 . Факт постійного проживання та постійного знаходження дітей разом з батьком ОСОБА_1 підтверджується відмітками в паспортах дітей: ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та батька - ОСОБА_1 про сумісний виїзд (виліт на літаку) 27.05.2024 року з Туреччини (Стамбул) до Молдови (Кишинів), відмітками в паспортах дітей та батька про сумісний в`їзд (приліт на літаку) 27.05.2024 року до ОСОБА_20 ), відміткою в паспорті ОСОБА_1 про в`їзд до України 28.05.2024 року. На адвокатський запит Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України 05.08.2024 року повідомив, що 28.05.2024 року ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в`їхали з Молдови на територію України. Заїжджали вони разом з батьком - ОСОБА_1 . Також 12.09.2024 року Святошинський районний суд м.Києва видав судовий наказ №759/16760/24 про стягнення з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання малолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення кожною дитиною повноліття, починаючи стягнення з 13.08.2024 року. Суду надана довідка від 31.05.2024 року про склад сім`ї ОСОБА_1 і докази укладення 31.07.2024 року ОСОБА_21 шлюбу з особою із прізвищем « ОСОБА_22 ». Після укладання шлюбу 31.07.2024 року прізвище останньої змінене на « ОСОБА_23 ». Вказаними документами доведено, що діти ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , приїхали в Україну 28.05.2024 року разом з батьком ОСОБА_1 та постійно проживають з ним ним. Мати дітей ОСОБА_2 залишалась в Туреччині, де уклала новий шлюб. ОСОБА_2 не була позбавлена можливості взяти участь у судових процесах, як в Туреччині, так і в Україні, вона була належним чином і вчасно повідомлена про розгляд справ, брала участь у розгляді справ в Туреччині та в Україні. Рішення суду Турецької Республіки від 21.03.2024 року у справі № 2024/242 було прийняте за взаємною згодою позивача ОСОБА_1 , так і відповідачки ОСОБА_2 . Реєстрація шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була зареєстрована 12 березня 2014 року в реєстрі Турецької Республіки, що підтверджує довідка від 21 березня 2024 року. Вказані документи спростовують висновки суду першої інстанції, що сім`я ОСОБА_1 вимушено проживали в Туреччині лише з 2022 року до 2024 року.

В апеляційній інстанції представник ОСОБА_1 підтримав апеляційну скаргу та просить її задовольнити.

В судове засідання інші учасники не з`явилися, повідомлені про місце і час розгляду справи, а тому судова колегія дійшла висновку про можливість слухання справи у їх відсутність.

Вислухавши пояснення представника ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 17.07.2020 року між громадянином Турецької Республіки ОСОБА_28 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та громадянкою України, ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на території України було укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м. Севастополі. Про це зроблений відповідний актовий запис №569 в Книзі реєстрації шлюбів та видано свідоцтво про шлюб НОМЕР_1 від 17.07.2010 року.

В період шлюбу у подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_21 , на території України, народилося троє дітей:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_8 , видане 27.06.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Коломиї реєстраційної служби Коломийського міського управління юстиції в Івано-Франківській області (актовий запис №339);

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_9 , видане 04.10.2011 року Відділом державної реєстрації актів про народження сімферопольського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим (актовий запис №3645);

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ( 6 років), що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_10 , яке повторно видане 07.11.2019 року Києво-Святошинським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, (актовий запис №78).

У 2022 році у зв`язку зі збройною агресією РФ проти України,сім`я ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виїхала на проживання до Республіки Туреччини, де проживала до кінця 2024 року.

Сімейні відносини у подружжя не склалися. ОСОБА_1 звернувся до суду за місцем проживання в Республіці Туреччина із позовною заявою про розірвання шлюбу.

21.03.2024 року суддею Дуйгу Хекімоглу Сомук Сімейногосуду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) у справі № 2024/242 за позовом ОСОБА_1 - НОМЕР_2 до ОСОБА_27 -НОМЕР_4, АДРЕСА_7 прийняте рішення, яким суд постановив наступне:

1. Беручи до уваги положення Статті 166/3 Сімейного кодексу Турецької республіки, розірвати шлюб між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сином ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки : НОМЕР_2 , зареєстрованим у родинній книзі провінції ИСПАРТА, район МЕРКЕЗ, квартал/село ГЮЧЛЮ, том 10, родина НОМЕР_3 , персональний номер: 9 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дочкою ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_4 , зареєстрованій у тій самій родинній книзі під персональним номером 13;

2. Опікуном неповнолітніх дітей сторін ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки : НОМЕР_5 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_6 та АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_7 , визначити позивача - батька дітей;

3. Для встановлення особистих відносин між матір`ю та дітьми, опікунство над якими надано батькові, дозволяється перебування дітей разом із матір`ю з 09:30 год ранку до 17 :30 години вечора кожної 2-ї та 4-ї суботи місяця , під час релігійних свят з 09-30 години ранку 2-го святкового дня до 17-30 години вечора3 святкового дня, під час семестрових шкільних канікул кожного року з 09:30 години понеділка першого тижня канікул до 17-30бгодини вечора наступної неділі, під час щорічних проміжних шкільних канікул у листопаді місяці з 09:30 години ранку першого дня канікул до 17:30 години вечора наступної неділі , а також щорічно у липні місяці, починаючи з 09:30 години ранку першого дня місяця до останнього дня місяця. Ці умови також дійсні до набуття чинності рішення.

4. Починаючи з дати прийняття рішення протягом одного місяця , сторона . яка призначена опікуном, має звернутися до суду та пред`явити Виписку з Журналу реєстрації майна зі списком майна, яке зареєстроване на особу, яка не досягла 18 річного віку, у разі наявності такого майна або зроблених накопичень. Нагадати опікуну про відповідальність, яку він може понести у разі недбалого ставлення до розпорядження майном неповнолітньої особи згідно умов статей 360 та 361 Сімейного кодексу Турецької Республіки.

5. Сторони не мають претензій одна до одної з питання виплат матеріальних та моральних компенсацій, а також призначення сплати на утримання.

6. Встановлено, що позивач передав відповідачу золотий браслет вагою 95 грам та золоту обручку вагою 5 грамів у вигляді махру, а також між сторонами більше немає спірних питань щодо передачі/отримання цінних речей.

7. Встановлено, що у сторін немає зобов`язань одна перед одною , які виникають після припинення дії регулювання майна;

8. Протокол про розірвання шлюбу , який був підписаний сторонами 13/03/2024 року, а також заяву суду щодо встановлення особистих стосунків між батьками та спільними дітьми, прийняту та підписану сторонами, зробити додатками рішення.

9. Не стягувати з відповідача витрати на захисника позивача через відсутність вимоги на це останнього ;

10. Збір сплачений у повному обсязі , тому інших платежів немає;

11. Витрати на розгляд справи , які сплачені позивачем, залишити за позивачем;

12. При набутті чинності рішення невитрачені кошти авансу повернути позивачу.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання на території України рішення Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) у справі №2024/242, суд першої інстанції виходив того, що вирішені вказаним рішенням суду питання відносяться до виключної компетенції українських судів. Рішення турецького рішення порушує права неповнолітніх дітей та не відповідає їх інтересам, а також суперечить публічному порядку України. Суд обґрунтував свої висновки тим, що місцем проживання колишньої дружини заявника, ОСОБА_2 є: АДРЕСА_4 , спільні діти ОСОБА_1 і ОСОБА_2 : АДРЕСА_5 , ОСОБА_19 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 проживають разом з матір`ю - ОСОБА_2 , шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 був зареєстрований 17.07.2010 року в Україні відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції у м.Севастополі, про що зроблено відповідний запис №559. В Республіці Туреччина вони проживали тимчасово - з 2022 по 2024 рік, та наразі проживають в Україні,

Колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції.

Статтею 471 ЦПК України визначено, що рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Статтею 472 ЦПК України визначено, що клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи:1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні; 3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У ч. 7 ст. 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 468 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Законом України № 2605-III (2605-14) від 05 липня 2001 року було ратифіковано Угоди між Україною та Турецькою Республікою про правову допомогу та співробітництво в цивільних справах.

Частиною 2 ст.1 Угоди між Україною та Турецькою Республікою визначено, що громадяни однієї Договірної Сторони на території другої Договірної Сторони мають право на вільний доступ до суду та інших компетентних органів для подання позовів та захисту своїх прав та інтересів щодо цивільних справ на тих самих умовах, як і громадяни другої Договірної Сторони.

Відповідно до ст. 17 Угоди між Україною та Турецькою Республікою якщо ця Угода не встановлює іншого, то суди Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати будь-які спори щодо цивільних справ, де відповідач має місце проживання. За позовами до юридичних осіб суди Договірних Сторін є компетентними, де юридична особа має орган управління чи представництво.

Якщо існує угода між сторонами, суд або суди Договірних Сторін мають юрисдикцію вирішувати будь-які спори, які виникають або можуть виникнути щодо правових відносин. Коли відповідач оспорює юрисдикцію суду до початку розгляду справи, суд Договірної Сторони припиняє провадження по справі, не дивлячись на те, що він має виключну юрисдикцію.

Коли провадження у справі між сторонами порушено, суди Договірних Сторін відповідно до положень угоди, якщо нова справа розпочата цими ж сторонами та має такі ж самі підстави, останній суд припиняє провадження у справі.

Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 23Угоди між Україною та Турецькою Республікою у справах про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя, які мають однакове громадянство на день звернення до суду, компетентні органи тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є, будуть компетентними й будуть застосовувати своє законодавство. У справах про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя, які мають однакове громадянство й проживають на території іншої Договірної Сторони, компетентні органи цієї Договірної Сторони також будуть компетентними вирішувати справу і застосовуватимуть своє законодавство. У випадку, коли один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а інший - громадянином другої, розгляд справи про розірвання шлюбу та роздільне проживання подружжя визначатиметься законодавством Договірної Сторони, на території якої вони мають спільне місце проживання.

Якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу та роздільне проживання один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони і один з них проживає на території однієї Договірної Сторони, тоді компетентні установи обох Договірних Сторін мають юрисдикцію розглядати справу. У цьому випадку вони застосовують законодавство своєї держави.

Відповідно до ст. 24 Угоди між Україною та Турецькою Республікою справи про встановлення батьківства та оспорювання батьківства, так само як і права, які мають батьки та діти з однаковим громадянством, регулюються законодавством тієї Договірної Сторони, громадянами якої вони є. Коли один із подружжя має громадянство однієї Договірної Сторони, а інший - другої Договірної Сторони, то застосовується законодавство тієї Договірної Сторони на території якої вони мають спільне місце проживання.

Якщо батьки мають місце проживання на території однієї Договірної Сторони, а дитина проживає на території другої Договірної Сторони, то їх правові стосунки будуть регулюватись законодавством Договірної Сторони батьків.

Батьківські права на дитину, батьки якої не перебувають у шлюбі, за умови відсутності спору, визначатимуться законодавством обох Договірних Сторін.

Для винесення рішення в питаннях, що вказані в пунктах 1-3 цієї статті, є компетентними установи Договірних Сторін, законодавство яких повинно застосовуватись. У разі можливості застосування законодавства обох Договірних Сторін компетентними є установи Договірних Сторін, на території якої проживає дитина.

Якщо позивач та відповідач проживають на території однієї Договірної Сторони, то є компетентними також установи цієї Договірної Сторони з дотриманням положень пунктів 1-3 цієї статті.

Відповідно до положень ст. 35 Угоди між Україною та Турецькою Республікою будь-яка Договірна Сторона визнає та виконує такі судові рішення, винесені на території іншої Договірної Сторони згідно з положеннями цієї Угоди: а) судові рішення щодо цивільних справ; б) кримінальні вироки в частині відшкодування шкоди.

Договірними Сторонами визнаються та виконуються рішення,що були винесені після набуття чинності цією Угодою.

Згідно з ст. 36 Угоди між Україною та Турецькою Республікою рішення, зазначені в статті 35 цієї Угоди, підлягають визнанню та виконанню в другій Договірній Стороні за таких умов:

a) судове рішення, винесене в будь-якій з Договірних Сторін,має бути остаточним та підлягати виконанню на її території;

b) відповідачеві належним чином повинно було бути вручено виклик згідно з законодавством Договірної Сторони, в якій було винесене судове рішення;

c) сторони в судовому розгляді не були позбавлені права захисту, їм було належним чином вручено повідомлення про виклик до суду та надана можливість бути представленими, у випадку коли вони не могли подати позов та захищатися;

d) не існує іншого остаточного судового рішення, винесеногощодо того самого предмета щодо тих самих сторін на території Договірної Сторони, від якої запитується визнання та виконання;

e) не існує незавершеного провадження у справі, яка базується на тих самих фактах, має ту саму мету та стосується тих самих сторін, у судовому органі тієї Договірної Сторони, від якої запитується визнання та виконання;

f) таке рішення не суперечить основним принципам законодавства та громадському порядку Договірної Сторони, від якої запитується визнання та виконання.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, заявник ОСОБА_1 є громадянином Турецької Республіки, має ідентифікований номер громадянина Турецької Республіки. Дружина заявника, заінтересована особа ОСОБА_2 також є громадянкою Турецької Республіки, має ідентифікований номер громадянина Турецької Республіки.

На момент звернення ОСОБА_1 до Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина), з позовом, а саме, 14 березня 2024 року, а також на момент прийняття рішення Сімейним судом №4 м. Конья (Республіка Туреччина), а саме, 21 березня 2024 року ОСОБА_1 і ОСОБА_2 проживали в Республіці Туреччині. У вступній частині рішення Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) у справі №2024/242 зазначено місцем проживання ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 .

Виходячи із положень ст.23 Угоди між Україною та Турецькою Республікою, Сімейний суд №4 м. Конья (Республіка Туреччина) був повноважним на розгляд справи з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Крім того, зі змісту рішення Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) у справі №2024/242, прийнятого 21.03.2024 року суддею Дуйгу Хекімоглук Сомук, вбачається, що ОСОБА_2 не висловлювала заперечень щодо наявності у Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) компетенції на розгляд даної справи. Справа була розглянута за взаємною згодою позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції помилково відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання на території України рішення Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) у справі №2024/242, прийнятого 21.03.2024 року суддею Дуйгу Хекімоглук Сомук, у частині розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_27 ( ОСОБА_18 ).

Колегія суддів також не може погодитися з визначеними судом першої інстанції підставами для відмови у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про визнання на території України рішення Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) у справі №2024/242, прийнятого 21.03.2024 року суддею Дуйгу Хекімоглук Сомук, в частині вирішення питання щодо визначення місця проживання дітей та порядку спілкування з дітьми ОСОБА_2 .

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з даним клопотанням в порядку, визначеному главою 2 розділу ІХ ЦПК України, що регламентує визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Зз урахуванням положень ст.ст. 64, 64-1 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відмови у добровільному виконанні рішення судів про визначення місця проживання дітей та встановлення побачень з дітьми підлягають примусовому виконанню та вчинення виконавцем певних виконавчих дій. Вирішення питань визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає примусовому виконанню, передбачено іншою главою ЦПК України - главою 1 розділу ІХ ЦПК України.

Вказані обставини є самостійною підставою для відмови у визнанні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню.

Враховуючи викладене, ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2025 року підлягає скасуванню із ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення клопотання ОСОБА_1 про визнання на території України рішення Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) у справі №2024/242, прийнятого 21.03.2024 року суддею Дуйгу Хекімоглук Сомук, що набрало законної сили 03.05.2024 року, в частині розірвання шлюбу між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сином ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки : НОМЕР_2 , зареєстрованим у родинній книзі провінції ИСПАРТА, район МЕРКЕЗ, квартал/село ГЮЧЛЮ, том 10, родина НОМЕР_3 , персональний номер: 9 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дочкою ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_4 , зареєстрованій у тій самій родинній книзі під персональним номером 13.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Максімова Павла Олександровича, який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнити частково.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15 вересня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Клопотання ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану в м. Києві Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ), про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, задовольнити частково.

Визнати в Україні рішення Сімейного суду №4 м. Конья (Республіка Туреччина) у справі №2024/242, прийняте 21 березня 2024 року суддею Дуйгу Хекімоглук Сомук, що набрало законної сили 03 травня 2024 року, в частині розірвання шлюбу між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , сином ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки: НОМЕР_2 , зареєстрованим у родинній книзі АДРЕСА_6 , том 10, родина НОМЕР_3 , персональний номер: 9 та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 дочкою ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , ідентифікаційний номер громадянина Турецької Республіки НОМЕР_4 , зареєстрованій у тій самій родинній книзі під персональним номером 13.

В іншій частині вимог клопотання ОСОБА_1 про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 02 березня 2026 року.

Суддя-доповідач Шебуєва В.А.

Судді Кафідова О.В.

Оніщук М.І.