ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1674/26 Справа № 183/5686/25 Суддя у 1-й інстанції - Сорока О. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Макарова М.О., Свистунової О.В.,

при секретарі - Карпенко М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2025 року у складі судді Сороки О.В.

у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , Самарівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Самарівському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), Міністерство оборони України, військова частина НОМЕР_1 про оголошення фізичної особи померлою, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вищевказаною заявою, посилаючись на те, що вона та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Дніпропетровську та фактично проживав без реєстрації за місцем мешкання батьків за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначає, що після початку повномасштабної збройної агресії російської федерації щодо держави України, 03 березня 2022 року ОСОБА_3 був призваний за мобілізацією до складу Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_2 та наказом № 47 командира військової частини НОМЕР_1 з 03 березня 2022 року, був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення, на котлове забезпечення з 04 березня 2022 року.

05 березня 2023 року ОСОБА_3 останнього разу виходив на зв`язок з рідними, повідомивши, що перебуває в м. Дружківка, Донецької області, однак разом з іншими військовими буде направлений до м. Бахмут Донецької області, де виконуватиме бойове завдання. Після чого більше на зв`язок не виходив. З того часу, інформація щодо місця його перебування та подальшої долі відсутня, як за місцем несення служби так і за місцем постійного проживання.

13 липня 2023 року вона звернулася до Новомосковського РВП ГУ НП в Дніпропетровській області із заявою, в якій зазначила, що втрачено зв`язки із її сином військовослужбовцем ЗСУ в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який виконував бойове завдання (ЖЄО від 10260 від 13 липня 2023 року) в м.Бахмут, Донецької області, останній раз виходив на зв`язок 05 березня 2023 року, на підставі чого 14 липня 2023 року Новомосковським РВП ГУ НП в Дніпропетровській області було внесено до ЄРДР відомості про заяву, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення за частиною першою статті 115 КК України, на підставі якої було порушено кримінальне провадження №0000946.

31 жовтня 2023 року від ІНФОРМАЦІЯ_3 було отримано сповіщення сім`ї № 7/393 від 27 жовтня 2023 року про те, що старший солдат ОСОБА_3 , безвісти зник 12 березня 2023 року, поблизу н.п. Бахмут Донецької області, під час ведення бойових дій.

Відповідно до висновку службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 30 травня 2023 року за фактом зникнення безвісти військовослужбовця стрільця-санітара 3 механізованого відділення, 3 механізованого взводу 4 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_3 , встановлено, що 12 березня 2023 року він зник безвісти, знаходячись в районі виконання бойових дій в м.Бахмут, Донецької області при виконанні бойового завдання військової частини НОМЕР_1 під час захисту територіальної цілісності України від російських окупаційних військ при безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України в районі ведення бойових дій, та інформація про місце перебування (знаходження) якого наразі не відома, а також відсутні відомості щодо загибелі (смерті), або знаходження у полоні даного військовослужбовця.

Відповідно до Акту службового розслідування, складеного 30 травня 2023 року в ході проведення службового розслідування було встановлено, що у вечірній час доби 05 березня 2023 року старший солдат ОСОБА_3 з іншими військовими свого підрозділу був переміщений до міста Бахмут, Донецької області, для виконання бойових завдань при безпосередньої участі в заходах національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України. Де на одній із позицій 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону був змушений відступити та зайняти іншу позицію в приміщенні гуртожитку чи то навчального закладу розташованого в південній стороні м.Бахмут, Донецької області. Де виконував певні бойові завдання близько доби під час активних штурмових дій противника. Знаходячись на третьому поверсі вказаної будівлі, 12 березня 2023 року в першій половині дня старший солдат ОСОБА_3 здійснював спостереження за ворогом, звідки безвісно зник. При собі мав автомат АКМ № ТП5917 та бронежилет і шолом. Особисті речі залишилися на позиції у підвалі. Входи в будівлю контролювались іншими військовими, які старшого солдата ОСОБА_3 не бачили. Пошуки старшого солдата ОСОБА_3 , на скільки це було можливо, результатів не дали. Згідно витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №5 від 12 червня 2024 року ОСОБА_3 з 05 вересня 2023 року має статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 20 листопада 2024 року у справі № 204/7293/24 визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Дніпропетровську, безвісно відсутнім за особливих обставин з 12 березня 2023 року.

Таким чином, починаючи з 12 березня 2023 року по теперішній час ОСОБА_3 є офіційно безвісно відсутнім за особливих обставин, більше двох років ніяких відомостей про його місце перебування немає, зв`язок відсутній, пошуки не дали жодного результату.

З урахуванням викладеного, просила оголосити померлим свого сина військовослужбовця ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12 березня 2023 року.

Рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення заяви, оскільки в даному випадку не можливо відраховувати шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, від дати ймовірної загибелі фізичної особи на території ведення активних бойових дій, оскільки внаслідок триваючих активних бойових дій ситуація на певній території може бути невизначеною та непередбачуваною й зв`язок із особою може перерватися з різних причин, особа може бути змушена змінити місце постійного проживання, перебування або потрапити в полон, що ускладнює встановлення обставин її зникнення. В умовах воєнних дій, збройного конфлікту часто бракує достовірної інформації, що унеможливлює навіть гіпотетичне визначення дати ймовірної загибелі, а відтак і об`єктивне обчислення строків для оголошення особи померлою.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася з апеляційною скаргою в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції було ухвалено внаслідок неповного з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що з 12 березня 2023 року по теперішній час ОСОБА_3 є офіційно безвісно відсутнім за особливих обставин, більше двох років ніяких відомостей про його місце перебування немає, зв`язок відсутній, пошуки не дали жодного результату, та судом не застосовано положення частини другої статті 46 ЦК України. Крім того, вказує, що наведені доводи в заяві, а також докази, які містяться в матеріалах справи свідчать про те, що суд першої інстанцій формально підійшов до розгляду даної справи, виніс оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також в супереч вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позбавивши права на справедливий судовий розгляд.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дніпропетровська.

Відповідно до акту, складеного 02 березня 2021 року депутатом Піщанської сільської ради Самарівського району Дніпропетровської області Качур Т.І., дійсно ОСОБА_3 проживав разом зі своїми батьками в будинку АДРЕСА_1 .

03 березня 2022 року, згідно наказу командира ВЧ НОМЕР_1 , ОСОБА_3 був призваний за мобілізацією до складу Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_2 та наказом № 47 командира військової частини НОМЕР_1 з 03 березня 2022 року, був зарахований до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення, на котлове забезпечення з 04 березня 2022 року.

Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, 13 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Новомосковського РВП ГУ НП в Дніпропетровській області із заявою, в якій зазначила, що втрачено зв`язки із її сином військовослужбовцем ЗСУ в/ч НОМЕР_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який виконував бойове завдання (ЖЄО від 10260 від 13 липня 2023 року) в м.Бахмут, Донецької області, останній раз виходив на зв`язок 05 березня 2023 року, а 14 липня 2023 року Новомосковським РВП ГУ НП в Дніпропетровській області було внесено до ЄРДР відомості про вчинення кримінального правопорушення за частиною 1 статті 115 КК України, на підставі якої було порушено кримінальне провадження за №0000946.

Згідно зі сповіщенням ІНФОРМАЦІЯ_3 сім`ї № 7/393 від 27 жовтня 2023 року ОСОБА_1 було повідомлено про те, що старший солдат ОСОБА_3 , безвісти зник 12 березня 2023 року, поблизу н.п. Бахмут Донецької області, під час ведення бойових дій.

Згідно Наказу командира В/Ч НОМЕР_1 №5871 від 20 березня 2023 року було призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення військової частини ІНФОРМАЦІЯ_4 старшим солдатом ОСОБА_3 .

Відповідно до висновку службового розслідування військової частини НОМЕР_1 від 30 травня 2023 року за фактом зникнення безвісти військовослужбовця стрільця-санітара 3 механізованого відділення, 3 механізованого взводу 4 механізованої роти НОМЕР_2 механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 старшого солдата ОСОБА_3 , встановлено, що 12 березня 2023 року він зник безвісти, знаходячись в районі виконання бойових дій в м.Бахмут, Донецької області при виконанні бойового завдання військової частини НОМЕР_1 під час захисту територіальної цілісності України від російських окупаційних військ при безпосередньої участі у бойових діях та забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України в районі ведення бойових дій, та інформація про місце перебування (знаходження) якого наразі не відома, а також відсутні відомості щодо загибелі (смерті), або знаходження у полоні даного військовослужбовця.

Відповідно до Акту службового розслідування, складеного 30 травня 2023 року в ході проведення службового розслідування було встановлено, що у вечірній час доби 05 березня 2023 року старший солдат ОСОБА_3 з іншими військовими свого підрозділу був переміщений до міста Бахмут, Донецької області, для виконання бойових завдань при безпосередньої участі в заходах національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації проти України. Де на одній із позицій 4 механізованої роти 2 механізованого батальйону був змушений відступити та зайняти іншу позицію в приміщенні гуртожитку чи то навчального закладу розташованого в південній стороні м.Бахмут, Донецької області. Де виконував певні бойові завдання близько доби під час активних штурмових дій противника. Знаходячись на третьому поверсі вказаної будівлі, 12 березня 2023 року в першій половині дня старший солдат ОСОБА_3 здійснював спостереження за ворогом, звідки безвісно зник. При собі мав автомат АКМ № ТП5917 та бронежилет і шолом. Особисті речі залишилися на позиції у підвалі. Входи в будівлю контролювались іншими військовими, які старшого солдата ОСОБА_3 не бачили. Пошуки старшого солдата ОСОБА_3 , на скільки це було можливо, результатів не дали. Згідно витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин №5 від 12 червня 2024 року ОСОБА_3 з 05 вересня 2023 року має статус особи, зниклої безвісти за особливих обставин.

Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 листопада 2024 року у справі № 204/7293/24 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м.Дніпропетровську, визнано безвісно відсутнім за особливих обставин з 12 березня 2023 року.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти при особливих обставинах, ОСОБА_3 значиться зниклим безвісти у зазначеному реєстрі.

Згідно з частиною 1 статті 15, частиною 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 3 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою.

Відповідно до частини 1 статті 306 ЦПК України у заяві про визнання фізичної особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою повинно бути зазначено: для якої мети необхідно заявникові визнати фізичну особу безвісно відсутньою або оголосити її померлою; обставини, що підтверджують безвісну відсутність фізичної особи, або обставини, що загрожували смертю фізичній особі, яка пропала безвісти, або обставини, що дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку.

Фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. Фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті (частини друга, третя статті 46 ЦК України).

Статтею 47 ЦК України визначено, що правові наслідки оголошення фізичної особи померлою прирівнюються до правових наслідків, які настають у разі смерті.

Особливістю цієї категорії справ є те, що висновок суду про оголошення громадянина померлим ґрунтується на юридичному припущенні смерті особи.

Особа може бути оголошена в судовому порядку померлою у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть цієї особи. На цьому наголошено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 31 травня 2023 року у справі № 177/11/20, від 07 листопада 2023 року у справі № 607/159/23.

У постановах від 26 квітня 2023 року у справі № 337/3725/22, від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 Верховний Суд дійшов висновків, що підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, можуть бути зокрема письмові докази; речові докази, у тому числі звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; показання свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі при обставинах, що загрожували їй смертю.

Вочевидь вказаний перелік доказів не є вичерпним та може бути конкретизований у кожній справі залежно від встановлених у ній обставин.

Подібні висновки висловлені у постанові Верховного Суду від 25 жовтня 2023 року справі № 607/1612/23 (провадження № 61-6323св23).

Звертаючись до суду, заявниця зазначала, що рішення суду їй необхідне для реалізації права на увіковічення пам`яті про свого сина, оформлення спадкових прав та реалізації права на отримання частини одноразової грошової допомоги, у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.

Однак, слід зазначити, що суд не констатує смерть фізичної особи, а оголошує фізичну особу померлою у судовому порядку у разі встановлення обставин, зазначених у частині другій статті 46 ЦК України, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.

Оголошення судом громадянина померлим усуває невизначеність у правовідносинах за участю особи, яка тривалий час є відсутньою.

Водночас частиною другою статті 20 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» передбачено, якщо особа, зникла безвісти за особливих обставин, оголошена померлою, але її останки не знайдено, проведення розшуку не припиняється до встановлення її місце перебування, місця поховання чи місце знаходження останків такої особи.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 11 грудня 2024 року у справі №755/11021/22 зробила висновок про те, що воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану»).

За змістом статті 1 Закону України від 06 грудня 1991 року № 1932-XII «Про оборону України» (станом на час виникнення правовідносин у цій справі): - воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози та забезпечення національної безпеки, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень; - бойові дії - форма застосування з`єднань, військових частин, підрозділів (інших сил і засобів) Збройних Сил України, інших складових сил оборони для вирішення бойових (спеціальних) завдань в операціях або самостійно під час відсічі збройної агресії проти України або ліквідації (нейтралізації) збройного конфлікту, виконання інших завдань із застосуванням будь-яких видів зброї (озброєння); - воєнні дії - організоване застосування сил оборони та сил безпеки для виконання завдань з оборони України; - район воєнних (бойових) дій - визначена рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України частина сухопутної території України, повітряного або/та водного простору, на якій впродовж певного часу ведуться або/та можуть вестися воєнні (бойові) дії.

Відповідно бойові дії є однією із форм воєнних дій. Ці категорії співвідносять як ціле (воєнні дії) та частина (бойові дії). Тому воєнні дії, які законодавець згадує у частині другій статті 46 ЦК України, не обмежуються лише бойовими діями.

Законодавець у 2018 році вніс зміни до частини другої статті 46 ЦК України, доповнивши частини другу і третю статті 46 після слів «воєнними діями» словами «збройним конфліктом».

Із пояснювальної записки до проєкту Закону про правовий статус осіб, зниклих безвісти: «Беручи до уваги триваючий збройний конфлікт на території України та його наслідки як для населення в цілому, так і для окремих осіб, найбільш доцільним є прийняття окремого закону, який визначатиме правовий статус осіб, зниклих безвісти, та забезпечуватиме правове регулювання відносин, пов`язаних з обліком цих осіб та їх розшуком, з метою максимального подолання руйнівних наслідків конфлікту».

Збройний конфлікт - це збройне зіткнення між державами (міжнародний збройний конфлікт, збройний конфлікт на державному кордоні) або між ворогуючими сторонами в межах території однієї держави, як правило, за підтримки ззовні (внутрішній збройний конфлікт) (пункт 7 частини першої статті 1 Закону України від 21 червня 2018 року № 2469-VIII «Про національну безпеку України»).

Потрібно наголосити на тому, що законодавець розмежовує категорії «воєнні дії», «збройний конфлікт» і «воєнний стан». Частина друга статті 46 ЦК України послуговується категоріями «воєнні дії» і «збройний конфлікт», а не «воєнний стан». Тому немає підстав пов`язувати початок перебігу строків, зазначених у частині другій статті 46 ЦК України, із введенням, припиненням або скасуванням воєнного стану в Україні.

Велика Палата Верховного Суду для з`ясування змісту припису речення другого частини другої статті 46 ЦК України «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців» використовує телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норми права.

Телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норм права зосереджується на цілі та призначенні законодавчого припису, враховуючи права й законні інтереси суб`єктів і суспільні інтереси.

Мета досліджуваної правової норми полягає у забезпеченні балансу між правовою визначеністю та захистом прав зниклої особи. З одного боку, законодавець хоче запобігти поспішному оголошенню особи померлою, оскільки це може спричинити значні правові наслідки, як-от відкриття спадщини. З іншого - потреба у відновленні правової визначеності стає особливо актуальною у випадках зникнення в умовах активних бойових дій, коли значно зростає ризик загибелі.

Правова мета встановлення спеціальних строків полягає в тому, що визначені частиною другою статті 46 ЦК України два роки від дня закінчення воєнних дій, збройного конфлікту або шість місяців потрібні для розшуку особи та вжиття заходів для її повернення із зони воєнних дій, збройного конфлікту або з інших держав і територій. Дворічний або шестимісячний строки обумовлені тим, що в багатьох випадках під час воєнних дій, збройних конфліктів загибель або зникнення осіб відбувається в умовах невизначеності, на територіях, де тривають активні бойові дії, або в тимчасово окупованих регіонах, що ускладнює вирішення питання розшуку фізичної особи. І навіть за наявності цих строків очевидність щодо зникнення безвісти або загибелі особи може залишатися невідомою. Однак саме для розв`язання таких проблем і застосовуються юридичні фікції.

Речення друге частини другої статті 46 ЦК України не конкретизує обставини, за яких суд може застосувати скорочений шестимісячний строк замість дворічного, зазначеного у реченні першому цієї частини. Водночас суд може послатися на шестимісячний строк у разі наявності істотних підстав для припущення, що фізична особа загинула внаслідок воєнних дій, збройного конфлікту, і без обґрунтованих підстав очікувати, що з часом обставини зміняться або з`являться нові дані щодо місцезнаходження цієї особи.

Важливим під час розгляду цієї справи є історичний контекст виникнення приписів частини другої статті 46 ЦК України. Його аналіз дозволяє зрозуміти, які суспільні та правові умови стали підґрунтям для її впровадження, а також як зміни у законодавстві відбивають потреби суспільства в різні часові періоди.

Законодавець доповнив чинний ЦК України реченням другим частини другої статті 46 ЦК України задля врегулювання ситуацій, коли у суду є достатні істотні підстави вважати, що на основі доказів у конкретній справі фізична особа - з надзвичайно великою вірогідністю - є дійсно померлою (загиблою), і що впродовж двох років, зазначених у частині першій цієї статті, про особу не буде додаткових відомостей як про живу.

Частину другу статті 46 ЦК України потрібно тлумачити з урахуванням динамічного характеру суспільних відносин, які в умовах воєнних дій, збройних конфліктів зазнають швидких і непередбачуваних змін. Це вимагає оперативного реагування з боку суду для забезпечення ефективної охорони прав і законних інтересів осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси. Стислість строків вирішення такої категорії справ та ухвалення судових рішень у досліджуваній категорії справ стає особливо важливою в умовах, коли йдеться про встановлення правового статусу осіб, які зникли безвісти під час воєнних дій, збройного конфлікту, оскільки затримки в правовому реагуванні можуть призвести до погіршення ситуації для постраждалих осіб, їхніх родин і суспільства загалом.

Тож тлумачення згаданої правової норми має сприяти швидкому відновленню стану правової визначеності та забезпеченню справедливості.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що словосполучення «від дня закінчення воєнних дій», особливо у контексті широкомасштабної збройної агресії рф проти України, потрібно розуміти як визначення строку тривалістю в шість місяців, який потрібно обраховувати передусім від дня закінчення активних бойових дій на певній території України.

Визначення шести місяців як мінімально потрібного строку відображає необхідність обґрунтованого періоду для пошуку зниклої особи, враховуючи особливі обставини зникнення, зокрема під час активних бойових дій. Встановлення такого строку дозволяє зменшити ймовірність того, що особа, яка може бути ще живою, буде передчасно визнана померлою.

Швидкоплинні зміни суспільних відносин та життєвих обставин, зокрема на території активних бойових дій, впливають на можливість встановлення фактичного місця перебування зниклої особи. Тому, застосовуючи телеологічний підхід до тлумачення досліджуваної норми права, можна зробити висновок, що строк у шість місяців потрібно відраховувати від дня закінчення активних бойових дій на місці (території) ймовірної загибелі фізичної особи. Це забезпечує більш обґрунтований підхід до визначення моменту, коли зникнення фізичної особи (з надзвичайно високим ступенем вірогідності) можна вважати остаточним і невідворотним, що відповідає меті законодавчого регулювання - забезпеченню справедливості та правової визначеності для всіх зацікавлених сторін у таких суспільних відносинах.

Оголошення фізичної особи померлою пов`язується з виникненням у її родичів та інших заінтересованих осіб прав і законних інтересів, як-от: право на спадкування майна, отримання соціальних виплат, призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, припинення шлюбу, припинення зобов`язань, пов`язаних із такою особою, або інші матеріальні чи нематеріальні інтереси, пов`язані зі смертю цієї особи, тощо. Зазначене рішення також має важливе значення для правового статусу членів сім`ї, їх соціального забезпечення та можливості розпоряджатися майном особи, яка була оголошена померлою. Це оголошення має наслідки й для договірних зобов`язань, кредитних відносин і будь-яких інших правочинів, у яких брала участь особа, оскільки це може вплинути на вимоги кредиторів та інші правовідносини, пов`язані із зобов`язаннями.

Тому суд, зважаючи на конкретні обставини справи, повинен застосовувати норми права, які сприяють досягненню справедливого та передбачуваного результату. Правило про мінімальний шестимісячний строк дозволяє використовувати правові приписи до специфічних умов з огляду на активні бойові дії, соціальний контекст і правову невизначеність, яка виникає внаслідок збройної агресії рф.

Конкретні воєнні дії мають територіальну і часову характеристики. Джерелом офіційної інформації про ці характеристики є Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309.

У цьому Наказі № 309 зазначені (1) території, на яких ведуться (велися) бойові дії, зокрема: (а) території можливих бойових дій; (б) території активних бойових дій; (в) території активних бойових дій, на яких функціонують державні електронні інформаційні ресурси; (2) тимчасово окуповані рф території України. До того ж цей Наказ містить інформацію про дату початку та завершення бойових дій на відповідній території.

Отже, суди можуть використовувати дані, зокрема з Наказу № 309, для визначення часових характеристик ведення воєнних дій на конкретній території України.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що обрахування шестимісячного строку, зазначеного у реченні другому частини другої статті 46 ЦК України, від дня припинення або скасування воєнного стану в Україні загалом або закінчення воєнних дій, збройного конфлікту на усій її території суперечило б принципу правовладдя (верховенства права) та його складовій - правовій визначеності.

Шестимісячний строк, який у цьому випадку обраховується з дня закінчення активних бойових дій, виконує функцію своєрідного запобіжника, спрямованого на захист прав та інтересів фізичної особи, яка може перебувати в невідомому місці або тимчасово не мати змоги вийти на зв`язок з різних причин, пов`язаних з обставинами воєнних дій, збройного конфлікту. Така правова гарантія запобігає передчасному оголошенню особи померлою, враховуючи, що в умовах війни можуть бути численні фактори, які заважають встановленню фактичного місця перебування людини. Цей строк забезпечує можливість з`ясування додаткових обставин або отримання нової інформації про зниклу особу, що сприяє уникненню помилкових судових рішень, які могли б призвести до негативних правових наслідків для самої особи, її родичів і суспільства загалом.

З урахуванням викладеного та на підставі належним чином оцінених доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погоджується колегія суддів про відмову у задоволенні заяви, оскільки в даному випадку не можливо відраховувати шестимісячний строк, передбачений частиною другою статті 46 ЦК України, від дати ймовірної загибелі фізичної особи на території ведення активних бойових дій, оскільки внаслідок триваючих активних бойових дій ситуація на певній території може бути невизначеною та непередбачуваною й зв`язок із особою може перерватися з різних причин, особа може бути змушена змінити місце постійного проживання, перебування або потрапити в полон, що ускладнює встановлення обставин її зникнення. В умовах воєнних дій, збройного конфлікту часто бракує достовірної інформації, що унеможливлює навіть гіпотетичне визначення дати ймовірної загибелі, а відтак і об`єктивне обчислення строків для оголошення особи померлою.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не звернув належної уваги на те, що більше двох років ніяких відомостей про місце перебування сина немає, зв`язок з ним відсутній, пошуки не дали жодного результату, та судом не застосовано положення частини другої статті 46 ЦК України, якою передбачено, що фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій, а тому з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців, тому наявні підстави для задоволення заяви, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки наведені доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги про те, що надані докази, які містяться в матеріалах справи свідчать про те, що суд першої інстанцій формально підійшов до розгляду даної справи, виніс оскаржуване рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також в супереч вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позбавивши права на справедливий судовий розгляд, є безпідставними, оскільки дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не порушує доступ скаржника до правосуддя, а навпаки гарантує дотримання процесуальних прав сторін та відповідає правовим висновкам Верховного Суду, які застосовані під час розгляду даної справи.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржником норм процесуального закону.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 24 лютого 2026 року

Повний текст судового рішення складено 04 березня 2026 року.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: М.О. Макаров

О.В. Свистунова