КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 758/8418/25 Головуючий у І інстанції Войтенко Т.В.
Провадження №22-ц/824/3987/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

03 березня 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Голуб С.А., Писаної Т.О.,розглянувши в приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києвавід 01 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженої відповідальністю «Житлово-Будівельна компанія «Управдом» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року позивач звернувся до суду з даним позовом, який обґрунтовував тим, що позивач є експлуатуючою компанією, яка здійснює обслуговування будинку АДРЕСА_1 .

Відповідач є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Внаслідок порушення відповідачем своїх обов`язків щодо своєчасної оплати вартості спожитих житлово-комунальних послуг за період часу з 01 травня 2019 року по 01 травня 2025 року, які позивач надавав відповідачу, у останнього виникла заборгованості в загальному розмірі 26 442,94 грн, яка складається: сума боргу за спожиті житлово-комунальні послуги - 17 736,28 грн, збитків від інфляції - 7 108,94 грн, 3% річних - 1 597,72 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги у зазначеному розмірі.

Рішенням Подільського районного суду м. Києвавід 01 жовтня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» 17736,28 грн боргу за спожиті комунальні послуги, 2030,99 грн судового збору та 2000,00 грн витрат на правову допомогу, а разом стягнуто 21 767,27 грн. В решті позовних вимог позивачу відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, 30 жовтня 2025 року ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин справи, просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ухвалюючи рішення суду про часткове задоволення позову суд першої інстанції не врахував подані відповідачем заяви щодо заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та щодо опитування учасників справи у якості свідків, чим порушив право відповідача на справедливий та неупереджений розгляд.

Суд зробив суперечливі висновки, вказавши в ухвалі про відкриття провадження справи, що перебуває у провадженні, як справу незначної складності, а ухвалюючи рішення встановив її складність, та дійшов висновку про необхідність витрат значного часу для складання повного тексту рішення суду.

Вказала, що суд розглянув справу за відсутності відповідача, яка фізично не змогла прибути у судове засідання 01 жовтня 2025 року о 09 год 00 хв, оскільки про відбій повітряної тривоги, оголошеної 01 жовтня 2025 року о 07 год 20 хв, було повідомлено 01 жовтня 2025 року о 08 год 50 хв, тобто за 10 хвилин до початку судового засідання, що підтверджується даними порталу «Київ Цифровий». Зазначене також позбавило можливості відповідача подати завчасно заяву про відкладення судового засідання.

Відповідач вважає, що у даному випадку суд повинен був керуватися пріоритетом збереження життя і здоров`я учасника справи та сприяти в реалізації відповідачем процесуальних прав, зокрема участі у судовому засіданні.

У апеляційній скарзі вказала, що оскільки повне рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року станом на 30 жовтня 2025 року не вручено їй, тому після отримання повного тексту оскаржуваного рішення нею будуть подані доповнення до апеляційної скарги.

03 грудня 2025 року ОСОБА_1 подала доповнення до апеляційної скарги, у яких зазначила, що заявлений позивачем розмір позовних вимог в частині сплати послуг утримання будинку та прибудинкової території становить різницю у нарахуванні в результаті неодноразової зміни тарифів позивачем, з чим вона категорично не погоджується, хоча не заперечує свого зобов`язання по сплаті наданих послуг відповідно до умов укладених договорів.

Суд не надав належної правової оцінки правовідносинам між сторонами, встановленим укладеним між ними договором про надання послуг з утримання будинку та прибудинкової території (договір-1), не врахувавши умови цього договору, а також не вказавши на відповідні норми права, згідно яких судом було прийнято рішення, яке фактично суперечить умовам укладеного договору-1. Не врахував, що на дату укладення договору-1 (тобто на дату 09.04.2019 року) був чинним Закон України «Про житлово - комунальні послуги» № 1875-ІV, відповідно до якого позивач є балансоутримувачем та одночасно виконавцем послуг з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій і також одночасно споживачем послуг постачання електричної енергії та виробником теплової енергії. У той же час вказаним законом не передбачено право ані виконавця, ані балансоутримувача, що виконує функцію виконавця, самостійно на власний розсуд в односторонньому порядку встановлювати тарифи на житлово - комунальні послуги, оскільки цей закон, що вже втратив чинність, встановлював певні принципи державного регулювання цін/тарифів на житлово - комунальні послуги.

Також судом не було встановлено у повній мірі якими актуальними нормами матеріального права регулюються правовідносини між сторонами у справі.

Судом першої інстанції прийнято до уваги внутрішні накази позивача про зміну (підвищення) тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, але не обґрунтовано правомірність застосування позивачем до існуючих договірних правовідносин з відповідачем таких нових (підвищених) тарифів, що встановлені ним самостійно в односторонньому порядку.

Крім того судом було допущено вибірковий підхід до застосування норм матеріального права, зокрема щодо норм ЦК України, якими мотивоване рішення суду, але не враховано положення ст. ст. 627, 632, 651 - 654 ЦК України, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Матеріали справи не містять доказів на підтвердження вчинення позивачем дій, направлених на зміну або розірвання укладеного між сторонами договору - 1 в передбаченому законом порядку.

Зазначила, що зобов`язання відповідача перед позивачем виконано у повному обсязі на суму 27 015,16 грн, а тому відсутні законні підстави для стягнення суми в розмірі 7 466,64 грн.

Зокрема виконаними є зобов`язання відповідача перед позивачем згідно договору про надання послуг з централізованого опалення (договір-2), оскільки станом на момент подання позовної заяви показники лічильника тепла квартирного становлять 1,943 Гкал, та є незмінними з лютого 2021 року, так як у квартирі ніхто не проживає через незавершені ремонтні роботи.

Лічильник тепла перебуває у справному стані, проходить регулярну повірку відповідними установами. При цьому матеріалами справи підтверджено сплату відповідачем 4960,98 грн за послуги централізованого опалення. Позивач безпідставно збільшив нарахування за лютий 2025 року більш ніж у 20 разів, що свідчить про недобросовісне виконання ним обов`язків як виконавця комунальних послуг.

У відзиві на апеляційн скаргу ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» заперечує проти доводів відповідача, вказуючи на їх безпідставність та не обгрунтованість.

Представник позивача Іконос Д. В. у відзиві зазначив, що доводи апеляційної скарги щодо нерозгляду заяв відповідача спростовуються змістом рішення суду, яке нею оскаржується. Суд розглянув ці заяви у встановленому законом порядку та із дотриманням проценсуальних норм закону.

Вказав, що суд здійснив всебічний розгляд справи та ухвалив рішення з урахуванням усіх обставин справи, позицій сторін та дослідив усі докази.

Крім того, учасники справи перебували у рівних умовах, що не перешкодило представнику позивача бути присутнім у судовому засіданні, а відповідач скористалася своїм правом та подала відзив на позовну заяву, у якому виклала свої доводи та заперечення проти позову.

Крім того представник позивача у відзиві заявив клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу, понесені в суді апелційної інстанції у розмірі 9000,00 грн.

У відповіді на відзив позивача на апеляційну скаргу відповідач вказала, що відзив позивача фактично є заявою про відшкодування витрат на правничу допомогу, які не можуть бути стягнуті з відповідача, оскільки надана правнича допомога АО «Лігал Кейс» не може бути підтверджена лише на підставі акту наданих послуг та детального опису, підписаних адвокатом Безсмертним О.О.

Також відповідач вказав на неспівмірність заявлених витрат на правничу допомогу, вважаючи їх розмір завищеним. У задоволенні заяви позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу просить відмовити.

Згідно ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За правилами п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ураховуючи вищевикладене, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині його оскарження та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3 , відтак споживачем послуг, що надає позивач.

ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» є виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідач 09 квітня 2019 року підписала Договір № 1.3/227 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, відповідно до п. 11 якого взяла на себе зобов`язання оплачувати послуги у встановлений договором строк - до 20 числа місяця, що настає за розрахунковим (п.5 договору), які надаються ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом».

Згідно умов договору, предметом цього договору є забезпечення виконавцем надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, який знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , а споживачем забезпечення своєчасної оплати таких послуг за встановленим тарифом у строк та на умовах, що передбачені цим договором.

Відповідно до додаткової угоди №1 до Договору № 1.3/227 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 07 травня 2019 року, сторони погодили, що до моменту укладення споживачем прямих договорів із виконавцями послуг з електропостачання і централізованого водопостачання та водовідведення, споживач компенсує виконавцю вартість використаної електроенергії та вартість послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за показниками приладів обліку та встановлених тарифах виконавців даних послуг.

Наказом ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» від 31 травня 2023 року №17/2 про встановлення тарифів, у зв`язку із підвищенням вартості електроенергії, з 1 червня 2023 року було встановлено тарифи на послугу з утримання будинків та прибудинкової території - 12,72 грн за 1 кв.м.

Наказом ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» від 31 травня 2024 року №10 про встановлення тарифів, у зв`язку із підвищенням вартості електроенергії, з 01 червня 2024 року було встановлено тарифи на послугу з утримання будинків та прибудинкової території - 15,57 грн за 1 кв.м.

Наказом ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» від 02 грудня 2024 року № 25 про встановлення тарифів, з 01 січня 2025 року було встановлено тарифи на послугу з утримання будинків та прибудинкової території - 18 грн за 1 кв.м.

09 квітня 2018 року відповідачем було укладено Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, відповідно до п. 1 якого сторонами погоджено, що виконавець зобов`язується своєчасно надавати споживачеві відповідної якості послуги з централізованого опалення, постачання гарячої води, а споживач зобов`язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Також ОСОБА_1 , як власник кв. АДРЕСА_3 , підписала Договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води, відповідно до якого взяла на себе зобов`язання оплачувати такі послуги.

Судом встановлено, що відповідач не в повному обсязі вносить оплату за надані послуги, внаслідок чого виникла заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01 травня 2019 року по 01 травня 2025 року становить: 7466,64 - квартплати, 10 224,60 грн - за опалення; 45,04 грн - за опалення МЗК.

Перевіришив наданий позивачем розрахунок заборгованості, суд першої інстанції дійшов висновку про правильність нарахування ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» заборгованості відповідачу за надані послуги, що не було спростовано ОСОБА_1 .

Зважаючи на те, що відповідач не здійснила плату за надані послуги у належному розмірі, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, суд дійшов висновку, що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» необхідно стягнути 17736,28 грн.

При цьому суд відмовив ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» у стягненні з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, вказавши, що позивачем здійнено невірний розрахунок, адже ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» нарахувало 3 % річних та інфляційне збільшення боргу не поетапно (в міру того як розмір заборгованості збільшувався), а відразу на усю суму заборгованості 17 736,28 грн, виходячи з усього періоду заборгованості травень 2022 - квітень 2025 року, тоді як заборгованість відповідача лише в лютому 2025 досягла розміру 17 736,28 грн.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить доводів в частині відмови ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, тому колегія суддів не перевіряє законність та обгрунтованість рішення Подільського районного суду м. Києвавід 01 жовтня 2025 року в цій частині.

Таким чином рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2025 року переглядається судом апеляційної інстанції в частині задоволених позовних вимог ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом».

Так, відносини між учасниками у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є власник, споживач, виконавець, виробник. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 ЦК України).

Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої поди, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцем таких послуг.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: 1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; 2) розірванні договору в судовому порядку; 3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; 4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; 5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Відповідно до ст. 319, 322 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним доукладення відповідного договору. Також не звільняється від оплати послуги у частині відшкодування витрат за частину обсягу теплової енергії на задоволення загальнобудинкових потреб на опалення, який складається з обсягу теплової енергії на опалення місць загального користування і допоміжних приміщень будинку та обсягу теплової енергії на забезпечення функціонування внутрішньобудинкових систем опалення та гарячого водопостачання (за наявності циркуляції), у разі відключення (відокремлення) його квартири або нежитлового приміщення від мереж (систем) централізованого опалення (теплопостачання).

Власники квартири у багатоквартирному будинку повинні усвідомлювати, що набуття права власності на квартиру покладає на них обов`язок утримувати своє майно та оплачувати відповідну отриману послугу.

У справі, яка переглядається встановлено судом, що діяльність ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» регламентується статутом підприємства, затвердженим загальними зборами учасників відповідно до Протоколу № 13-12/19 від 13 грудня 2019 року.

Відповідно до п. 1.9 Статуту метою діяльності товариства є здійснення господарської діяльності, направленої на задоволення потреб фізичних, юридичних осіб, інших суб`єктів господарювання, у продукції, товарах або послугах товариства та отримання прибутку. Для досягнення мети своєї діяльності товариство має право вчиняти будь-які дії, укладати будь-які договори, контракти, угоди, що не заборонені чинним законодавством, вступати до будь-яких об`єднань, союзів, асоціацій та здійснювати всі інші види діяльності для досягнення мети створення товариства, що не заборонені чинним законодавством України.

Відповідно до п. 1.10 Статуту предметом діяльності товариства є здійснення господарської діяльності з будь-яких видів діяльності, в прямій та виключній формі, які не заборонені чинним законодавством України та не суперечить йому.

Отже доведеним є те, що ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» є виконавцем послуг з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: будинок АДРЕСА_1 .

Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість відповідача перед ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» за спожиті житлово-комунальні послуги виникла за період з 01 травня 2019 року по 01 травня 2025 року.

Вказуючи на те, що така заборгованість виникла у зв`язку із неправомірним завищенням ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» тарифів на надані послуги, ОСОБА_1 стверджує про відсутність у позивача права на зміну тарифів, які були узгоджені у попередньо укладених між сторонами договорами.

Проте такі твердждення апелянта колегія суддів відхиляє як необгрнутовані, з огляду на наступне.

Спірні правовідносини в цій справі виникли за період, коли був чинним як Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV «Про житлово-комунальні послуги» (далі - Закон № 1875-IV) так і Закон України від 09 листопада 2017 року № 2189-VІІІ «Про житлово-комунальні послуги», який уведений в дію з 01 травня 2019 року (далі - Закон № 2189-VІІІ).

Відповідно ч. 1 ст. 13 Закону № 1875-IV до житлово-комунальних послуг відносяться комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газопостачання, опалення, вивезення побутових відходів) та послуги із утримання будинків і прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо).

Ч. 2 ст. 14 Закону № 1875-IV визначено, що ціни/тарифи на комунальні послуги та послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій формуються і затверджуються центральними органами влади, національними комісіями, що здійснюють державне регулювання у відповідних сферах, та органами місцевого самоврядування відповідно до їхніх повноважень, визначених законом

Згідно з ч. 1 ст. 19 Закону № 1875-IV відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

З огляду на положення ч. 3 ст. 20 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до вимог п. 1, 2 ст. 32 Закону № 1875-IV плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Невід`ємною частиною договору є копія рішення (розпорядження), яким встановлено тариф на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій із зазначенням структури тарифу, періодичності та строків надання послуг.

Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Згідно з п. 6 ст. 32 Закону № 1875-IV у разі зміни цін/тарифів на житлово-комунальні послуги виконавець/виробник не менше ніж за 15 днів до введення їх у дію повідомляє про це споживачів з посиланням на рішення відповідних органів.

П. 2 ст. 31 Закону № 1875-IV передбачено, що виконавці/виробники здійснюють розрахунки економічно обґрунтованих витрат на виробництво (надання) житлово-комунальних послуг і подають їх органам, уповноваженим здійснювати встановлення тарифів.

Порядок доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад розробляється і затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства.

Аналогічні положення містять п. 1 ст. 5 та ч. 1 ст. 9 Закону № 2189-VІІІ (чинний з 01 травня 2019 року), згідно з якими до житлово-комунальних послуг належить житлова послуга з управління багатоквартирним будинком. А оплату за спожиті житлово-комунальні послуги споживач здійснює щомісяця та не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 1 Закону № 2189-VІІІ, чинного на час звернення позивача до суду, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та/або перебування осіб у житлових і нежитлових приміщеннях, будинках і спорудах.

Виконавець комунальної послуги - суб`єкт господарювання, що надає комунальну послугу споживачу відповідно до умов договору (п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону № 2189-VІІІ).

Споживач житлово-комунальних послуг - індивідуальний або колективний споживач (п. 13 ч.1 ст. 1 Закону № 2189-VІІІ).

Ст. 10 Закону № 2189-VІІІ визначено, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого самоврядування.

Якщо управитель визначений органом місцевого самоврядування на конкурсних засадах, ціна послуги з управління багатоквартирним будинком визначається на рівні ціни, запропонованої в конкурсній пропозиції переможцем конкурсу.

Така ціна протягом строку дії договору управління може змінюватися виключно за погодженням сторін з підстав та в порядку, визначених таким договором.

Ціна послуги з управління багатоквартирним будинком встановлюється договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком з розрахунку на один квадратний метр загальної площі житлового або нежитлового приміщення, якщо інше не визначено договором про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, та включає: 1) витрати на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території і поточний ремонт спільного майна багатоквартирного будинку відповідно до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території, крім витрат на обслуговування внутрішньобудинкових систем, що використовуються для надання відповідної комунальної послуги, у разі укладення індивідуальних договорів про надання такої послуги, за умовами яких обслуговування таких систем здійснюється виконавцем; 2) винагороду управителю, яка визначається за згодою сторін.

Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території є невід`ємною частиною договору про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Кошторис витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території враховує обов`язковий перелік робіт (послуг), який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства, а також періодичність виконання (надання) робіт (послуг) з утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території.

Управитель у порядку та з періодичністю, визначеними договором, та/або на вимогу споживача зобов`язаний інформувати споживача про фактичні витрати та виконані (надані) роботи (послуги) з утримання і ремонту спільного майна багатоквартирного будинку та його прибудинкової території.

На вимогу органу місцевого самоврядування надається інформація про кількісні та якісні показники наданих послуг з управління, їхню вартість, а також галузева звітність.

У разі якщо прибудинкова територія багатоквартирного будинку не оформлена у власність або користування співвласників багатоквартирного будинку, прибирання та інші послуги з обслуговування території навколо такого багатоквартирного будинку можуть бути включені до кошторису витрат на утримання багатоквартирного будинку та прибудинкової території (у тому числі при визначенні управителя на конкурсних засадах) виключно за згодою споживачів із визначенням на договірних засадах та погодженням з органом місцевого самоврядування меж та площі території, яку співвласники згодні утримувати.

Інформування споживачів про намір зміни цін/тарифів на комунальні послуги з обґрунтуванням такої необхідності здійснюється виконавцями відповідних послуг в порядку, затвердженому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.

На вимогу органу місцевого самоврядування надається інформація про кількісні та якісні показники наданих комунальних послуг, їхню вартість, а також галузева звітність.

У разі прийняття уповноваженим органом рішення про зміну цін/тарифів на комунальні послуги виконавець у строк, що не перевищує 15 днів з дати введення їх у дію, повідомляє про це споживачам з посиланням на рішення відповідних органів.

Згідно з п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків та гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, вартість послуг може бути змінена сторонами із врахуванням положень законодавства, що регулюють порядок формування тарифів та інших послуг, обумовлених даним договором, у випадку таких тарифів у бік збільшення/зменшення.

З урахуванням зазначених вимог закону та умов укладених між сторонами договорів, позивач як балансоутримувач мав право на зміну попередньо погоджених умовами укладених між сторонами договорів, що було обумовлено сторонами при укладенні договорів. У цих договорах сторони погодили, що до моменту укладення споживачем прямих договорів із виконавцями послуг з електропостачання і централізованого водопостачання та водовідведення, споживач компенсує виконавцю вартість використаної електроенергії та вартість послуг з централізованого водопостачання та водовідведення за показниками приладів обліку та встановлених тарифах виконавців даних послуг.

Матеріалами справи підтверджено, що позивачем було змінено тарифи за надані житлово - комунальні послуги після укладення прямих договорів із виконавцями послуг з електропостачання і централізованого водопостачання та водовідведення, та прийняттям КМУ Постанов від 30.05.2023 № 544, від 31.05.2024 №632, та у зв`язку із набранням чинності закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів щодо забезпесення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану» від 10.10.2024 № 4015-ІХ. Зазначене стало підставою для приведення у відповідність діючих тарифів та послуг з утримання будинку і прибудинкової території до рівня економічного обгрунтвання витрат та їх виробництво, а також якісним наданням послуг, що зумовило здорожчання безпосерднім надавачем цих послуг тарифів.

Отже, із матеріалів справи вбачається, що тарифи на послуги з утримання будинку та прибудинкової території, та централізованого опалення були встановлені наказами зокрема позивача від 31 травня 2023 року, від 31 травня 2024 року, від 02 грудня 2024 року.

Зазначені накази були доведені до відома відповідача, та не оскаржувалися нею у встановленому законом порядку. Із позовом щодо правомірність встановлення позивачем нових тарифів за житлово-комунальні послуги ОСОБА_1 не зверталася та продовжила споживати надані позивачем послуги, від отримання яких не відмовляся.

Так, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Ураховуючи те, що відповідач не оплачує житлово-комунальні послуги у відповідному розмірі та у неї утворилася заборгованість перед позивачем колегія суддів вважає, щосуд першої інстанції дійшов обгрнутованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом`заборгованості за послуги з управління багатоквартирними будинками і спорудами та прибудинковими територіями за період з 01 травня 2019 року по 01 травня 2025 року, що складає 17736,28 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про неспростування відповідачем наявних у справі розрахунків суми основного боргу, наданих виконавцем послуг.

Згідно з п. 4, 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України одними з основних принципів цивільного судочинства є змагальність сторін та диспозитивність.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1-4 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів вважає, що судом надано належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам отримання відповідачем житлово-комунальних послуг, як власником квартири у багатоквартирному будинку, а також невиконання останнім свого обов`язку щодо їх належної оплати. Зазначеного відповідачем не спростувано.

Доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права колегія суддів оцінює критично.

Так, при вирішенні справи, суд першої інстанції помилково послався на положення Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24.06.2004 №1875-IV, який з 01.05.2009 року втратив чинність на підставі Закону №2189-VIII від 09.11.2017, проте вказана обставина не вплинула на правильність висновків суду першої інстанції.

Хибними є доводи апеляційної скарги щодо незастосування судом положень ст. ст. 627, 632, 651 - 654 ЦК України, з огляду на наступне.

Так, у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (ст. 651 - 654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору.

Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому вказаних обставин судом не встановлено, відповідних доказів щодо одностороннього розірвання укладених між сторонами договорів матеріали справи не містять. Таких доказів не надано і відповідачем.

Крім того, безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що виявилося у нерозгляді поданих відповідачем клопотань щодо незгоди із розглядом справи у порядку спрощеного позовного провадежння та про письмове опитування учасників справи як свідків, оскільки такі доводи повністю спростовуються змістом рішення суду, у якому вказано, що суд розглянув вказані клопотання відповідача у судовому засіданні 01 жовтня 2025 року.

Так, із змісту рішення вбачається, що у судовому засіданні 01 жовтня 2025 року було відхилене клопотання представника відповідача про перехід до розгляду даної справи в порядку загального позовного провадження, оскільки сума, яку просить стягнути позивач, за своїм розміром дає право суду розглядати справу як малозначну.

Також в судовому засіданні 01 жовтня 2025 року також було відхилене клопотання представника відповідача про письмове опитування учасників справи як свідків, оскільки питання, які просила поставити відповідач позивачу, стосуються виключно подачі ним доказів, якими він обґрунтовує позовні вимоги. При цьому, суд керувався тим, що кожна особа самостійно визначається з обсягом доказів, які бажає та може надати на доведення своїх позовних вимог.

Так, одними з основоположних засад цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність (п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, в тому числі у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц).

Із матеріалів справи вбачається, що відповідач скористалася своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, у якому виклала усі свої доводи та заперчення щодо заявлених Товариством вимог. Вітак колегія суддів не вбачає підтсав для скасування законного та обгрнутованого рішення суду з підстав розгляду справи у порядку спрощеного позовногопровадження за відсутності належного повідомленого відповідача, яка надала суду відзив на позовну заяву.

Колегія суддів звертає увагу на те, що обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з ч. 1 ст. 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають з дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства.

Невикористання власником належної їй квартири не є підставою для ухилення від здійснення витрат на управління багатоквартирним будинком (ч. 3 ст. 12 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року № 417-VIII).

Так, законом передбачено, що споживача може бути звільнено від оплати послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання тільки у разі відключення від мережі централізованого опалення, яке відбувається тільки на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, з вчиненням в подальшому дій споживачем з дотриманням визначеної Порядком № 4 процедури.

Згідно з Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, споживачі можуть відмовитися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Відповідно до ст. 19 Закону України від 02 червня 2005 року № 2633-IV «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Порядком № 4 від 22 листопада 2005 року визначено процедуру відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води житлового будинку при відмові споживачів від таких послуг.

Крім того, відповідно до Порядку № 4 від 22 листопада 2005 року для вирішення питання відключення споживача від мережі централізованого опалення він повинен звернутися до постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади, для розгляду питань щодо відключення споживачів від мережі з відповідною письмовою заявою. Комісія після вивчення наданих власником документів приймає відповідне рішення, яке оформляється протоколом. При позитивному рішенні заявнику надається перелік організацій, до яких слід звернутися для отримання технічних умов для розробки проекту індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення. Проект індивідуального (автономного) теплопостачання і відокремлення від мережі централізованого опалення виконує проектна або проектно-монтажна організація на підставі договору із заявником. Проект узгоджується з усіма організаціями, які видали технічні умови на підключення будинку до зовнішніх мереж. Відключення приміщень від внутрішньобудинкової мережі централізованого опалення виконується монтажною організацією, яка реалізує проект. По закінченні робіт складається акт про відключення від мережі централізованого опалення і подається заявником до комісії на затвердження. Після затвердження акту на черговому засіданні комісії сторони переглядають умови договору про надання послуг з централізованого теплопостачання.

Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 внесено зміни до Порядку від 22 листопада 2005 року № 4, які унеможливлюють відключення від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання окремих квартир у багатоквартирному будинку і дозволяють таке відключення лише будинку в цілому.

Таким чином доводи апеляційної скарги в цій частині є безпідставними та відхиляються колегією суддів з наведених вище підстав.

Жодних доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції матеріали справи не містять та під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції не надано.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов?язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За висновком, викладеним у пункті 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження№ 14-382цс19), при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції пересвідчився, що заявлені витрати є співмірними зі складністю справи, а наданий адвокатом обсяг послуг і витрачений час на надання таких послуг відповідає критерію реальності таких витрат. Також суд врахував розумність розміру витрат на професійну правничу допомогу та чи не буде їх стягнення становити надмірний тягар для іншої сторони та прийшов до правильного висновку, що витрати у розмірі 2000,00 грн є розумним та справедливим розміром витрат, адже позовна заява є стандартною та не потребувала значного часу для підготовки та подання.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить висновку, що суд першої інстанції, розглядаючи спір, повно та всебічно дослідив і оцінив обставини справи, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, його рішення ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких умов наявності передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст.. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене, суд апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції в частині його перегляду залишає без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції суд вирішує відповідно до положень ст. 141 ЦПК України.

Судові витрати відповідача не підлягають відшкодуванню, оскільки суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції в частині перегляду без змін.

Щодо витрат на правничу допомогу, понесених ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» у суді апеляційної інстанції, суд зазначає наступне.

Ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу.

За положеннями ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» (пункт 268), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердженість таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Матеріали справи свідчать, що 01 січня 2023 року між ТОВ «Житлово-будівельна компанія «Управдом» та АО «Лігал Кейс»укладений договір про надання правової допомоги, предметом якого є надання клієнту правової допомоги, пов`язаної із захистом його прав і законних інтересів в судах усіх інстанцій. Юридичні послуги, що надаються на підставі цього договору, складаються з комплексу дій чи самостійних операцій, зокрема аналізу діючого законодавства та існуючої судової практики, необхідних і достатніх для досягнення мети, поставленої Замовником.

На підтвердження понесених витрат в суді першої інстанції, позивач надав Акт надання послуг та детальний опис робіт, які містять розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу із зазначенням виду правової допомоги та проведеної адвокатом роботи, а саме: аналіз правових ргументів та надання правової інформації щодо апеляційної скарги на рішення суду, надання консультації щодо можливих процесуальних ризиків та заперечень відповідача та узгодження остаточної правової позиції (2 000,00 грн); підготовка відзиву на апеляційну скаргу на рішення суду та його направлення відповідачу (5 000,00 грн та 2 000,00 грн), всього послуг надано на 9 000,00 грн. Загалом витрачено 4.5 годин на надання послуг (виконання робіт).

Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях ч. 5 та 6 ст. 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Наведений підхід до вирішення питання зменшення витрат на правничу допомогу знайшов своє відображення і в постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №815/1479/18, від 15 липня 2020 року у справі №640/10548/19, від 18 травня 2022 року у справі №640/4035/20, від 16 червня 2022 року у справі №380/4759/21.

Дослідивши наданий позивачем акт виконаних робіт, детальний опис робіт, з урахуванням складності справи, принципів співмірності та розумності судових витрат, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат, переліку наданих послуг та обсягу робіт, ураховуючи при цьому запеерчення відповідача щодо розміру заявлених позивачем витрат, колегія суддів вважає доведеність позивачем понесених витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 3000,00 грн.

Доводи апеляційної скарги стосовно відсутності доказів фактичного підтвердження оплати послуг адвоката не можуть бути підставою для скасування рішення в цій частині, так як у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, такі підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено.

Такий висновок сформульовано у постанові Верховного Судуу складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 квітня 2023 року по справі № 760/10847/20-ц.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільськогорайонногосудум. Києвавід 01 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ни користь товариства з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом» витрати на правничу допомогу в розмірір 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Житлово-будівельна компанія «Управдом», , 04078, м. Київ, вул. Замковецька, буд. 102-А, н/п 37.

ОСОБА_1 на, ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 .

Суддя-доповідач Д.О. Таргоній

Судді: С.А. Голуб

Т.О. Писана