У х в а л а

Іменем України

30 січня 2026 року

м. Київ

Справа № 381/4441/25

Провадження № 61-13471ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Хомич Андрій Миколайович (далі - адвокат),

на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 9 жовтня 2025 року

у справі за заявою скаржника про встановлення факту самостійного виховання й утримання дитини

за участю ОСОБА_2 (далі - колишня дружина), Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації як заінтересованих осіб і

в с т а н о в и в :

1. У серпні 2025 року скаржник звернувся до суду із заявою, в якій просив встановити факт самостійного виховання й утримання доньки - ОСОБА_3 (далі - дитина) ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказав, що встановлення цього факту надасть можливість реалізувати право на отримання відстрочки від призову, бо встановлення факту проживання дитини зі скаржником і рішення суду про стягнення з колишньої дружини аліментів недостатньо для отримання відповідної відстрочки.

2. 13 серпня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області постановив ухвалу, згідно з якою відмовив у відкритті провадження у справі. Мотивував так:

- за обставин цієї справи є спір про право участі одного з батьків у вихованні й утриманні дитини. З урахуванням принципу невідчужуваності сімейних обов`язків, неможливості відмови від них, у тому числі від обов`язків утримання дитини, заявлене скаржником питання не можна розглянути поза вирішенням спору про право у позовному провадженні та безвідносно до дій другого з батьків;

- вимога скаржника не є вимогою, яку слід розглядати за правилами окремого провадження, що є підставою для відмови у відкритті провадження на підставі частини четвертої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

3. 9 жовтня 2025 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою апеляційну скаргу скаржника залишив без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін. Навів аналогічні до останнього мотиви.

4. 29 жовтня 2025 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 32843/0/220-25 від 29 жовтня 2025 року), в якій просив скасувати зазначені судові рішення, а справу скерувати до суду першої інстанції для продовження розгляду. Мотивував так:

- суди попередніх інстанцій помилково виснували про те, що є спір про право участі одного з батьків у матеріальному забезпеченні (утриманні) дитини, а тому необґрунтовано відмовили у відкритті провадження за заявою скаржника у порядку окремого провадження;

- скаржник просив встановити факт самостійного утримання неповнолітньої дитини у порядку окремого провадження, що відповідає приписам статей 293 і 315 ЦПК України, тоді як суди передчасно відмовили у відкритті провадження у справі, обґрунтувавши це наявністю спору про право;

- від встановлення судом такого факту залежить виникнення у скаржника права на відстрочку від призову;

- для встановлення цього факту закон не визначив інший порядок.

5. Верховний Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

5.1. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити у межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

5.2. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

5.3. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

5.4. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

5.5. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК України).

5.6. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

5.7. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина сьома статті 19 ЦПК України).

5.8. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (частина перша статті 293 ЦПК України).

5.9. Суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (пункт 5 частини другої статті 293 ЦПК України).

5.10. У частині першій статті 315 ЦПК України визначений перелік справ про встановлення факту, що має юридичне значення, які належить розглядати у судовому порядку. Згідно з частиною другою вказаної статті у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

5.11. Є два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий, які за змістом є взаємовиключними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22). При цьому у судовому порядку суд може встановити такі факти як в окремому провадженні за відповідною заявою, так і в позовному, вирішуючи спір за належною позовною вимогою.

5.12. ЦПК України відніс до юрисдикції загального суду, який діє за правилами цивільного судочинства, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав. Неефективним є визначення юрисдикції суду щодо встановлення фактів, які мають юридичне значення, залежно від мети звернення до суду та наявності у заявника певних цивільних прав та обов`язків чи виникнення публічно-правового спору із суб`єктом владних повноважень, бо це не сприятиме належному захисту порушеного права заявника, зумовить необхідність звертатися в суди різних юрисдикцій за доказуванням одних і тих самих обставин, подій і фактів за кожною позовною заявою (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (пункт 116)).

5.13. Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: (1) факти повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян (для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету його встановлення); (2) встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право; (3) заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення (для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази того, що він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який би посвідчував факт, але йому відмовили через відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); (4) чинне законодавство не передбачає інший позасудовий порядок встановлення юридичних фактів (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 3 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19, від 8 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20).

5.14. Юридичні факти можна встановити для виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав заявника за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. Якщо стосуються, то між цими особами виникає спір про право, що унеможливлює вирішення відповідного питання в окремому провадженні (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (пункт 47)).

5.15. Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (частина четверта статті 315 ЦПК України).

5.16. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

5.17. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу (частини перша та друга статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України)).

5.18. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу (частина перша статті 15 СК України).

5.19. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток (частина друга статті 150 СК України).

5.20. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (частина перша статті 157 СК України).

5.21. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

5.22. Із настанням певних юридичних фактів обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися. Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, за яких обсяг прав матері обмежиться або припиниться.

За змістом наведених приписів для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, за яких обсяг прав матері обмежиться або припиниться. В СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Тому в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім тощо) і позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права й обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно їх виконує (див. mutatis mutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (пункти 72-74)).

5.23. Скаржник просив встановити факт самостійного виховання й утримання дитини. Встановлення такого факту матиме наслідки для батьківських прав та обов`язків колишньої дружини скаржника.Інакше кажучи, доведення факту одноосібного виховання скаржником дитини пов`язане з існуванням обставин, за яких його колишня дружина не виконує її батьківських обов`язків, і стосується зміни обсягу сімейних прав батьків. Крім того, факт, про встановлення якого просить скаржник, не можна встановлювати у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини (на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, чи за договором), оскільки існує загроза порушення принципу забезпечення якнайкращих інтересів дитини.

5.24. Тому Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про те, що справа пов`язана із вирішенням спору, зокрема, щодо участі у вихованні дитини й ухилення одним із батьків від виконання батьківських обов`язків. Вимогу скаржника не можна вирішувати безвідносно до оцінки дій обох батьків дитини. Такий спір належить розглядати у позовному провадженні з урахуванням якнайкращих інтересів дитини та залученням органу опіки та піклування.

5.25. Оскільки сімейне законодавство не передбачає підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 СК України невідчужуваність сімейних обов`язків, зокрема щодо виховання й утримання дитини, означає неможливість відмови від них, то факт одноосібного виховання й утримання дитини одним із батьків суд може встановити як одну з обставин, що складає предмет доказування у спорі батьків щодо виконання ними обов`язків з виховання й утримання дитини. Інститут окремого провадження не можна використовувати для встановлення преюдиційних фактів, які впливатимуть на подальше вирішення будь-якого спору (див. mutatis mutandis постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (пункти 83-88), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 4 жовтня 2024 року у справі № 752/5665/23, від 20 лютого 2025 року у справі № 128/3616/24, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2025 року у справі № 353/886/24, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 9 жовтня 2024 року у справі № 363/4834/23; у разі проходження військової служби - постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2025 року у справі № 725/2192/25).

5.26. Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, правильно відмовив у відкритті провадження у справі на підставі частини четвертої статті 315 ЦПК України. Доводи касаційної скарги висновок судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність оскаржених судових рішень не впливають.

5.27. У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

5.28. З огляду на те, що для підтвердження самостійного виховання й утримання дитини батьком необхідне існування обставин, за яких обсяг батьківських прав і обов`язків матері обмежиться, правильним є висновок судів попередніх інстанцій про відмову у відкритті провадження у справі через наявність у заявника спору про право з колишньою дружиною. Таке застосування судами норм права є вочевидь правильним і не викликає розумних сумнівів щодо застосування чи тлумачення цих норм. Тому касаційну скаргу слід визнати необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 260, 261, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Фастівського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 9 жовтня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , за участі ОСОБА_2 і Служби у справах дітей Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації як заінтересованих осіб, про встановлення факту самостійного виховання й утримання дитини.

2. Копію ухвали та додані до касаційної скарги матеріали надіслати особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко