Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/1555/25

24 лютого 2026 року селище Богородчани

Богородчанський районний суд Івано-Франківської області в складі

судді Битківського Л.М.,

секретар с/з Чорній К.М.,

заявниці ОСОБА_1 ,

предст. заявниці ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Богородчани, цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи - Міністерство оборони України, Військова частина НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про встановлення факту перебування на утриманні,-

встановив:

Заявниця звернулася до Богородчанського районного суду Івано-Франківської області із заявою, в якій просила встановити факт її перебування на утриманні прийомного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , військовослужбовця, солдата, стрільця-снайпера 2 механізованого відділення 11 механізованого взводу механізованої роти військової частини НОМЕР_1 Збройних Сил України, який зник безвісті 13.02.2025р. під час виконання обов`язків військової служби по захисту територіальної цілісності та суверенітету України під час воєнних дій на території України.

На обґрунтування поданої заяви вказала, що ОСОБА_4 був народжений ІНФОРМАЦІЯ_3 її племінницею ОСОБА_5 (дочка її покійної сестри ОСОБА_6 , 1938 р.н.) у селищі Плішкіно Іркутського району Іркутської області Російської РФСР. В тому ж 1987 році мати залишила його у будинку дитини без догляду та батьківського піклування. Довідавшись про це, вона у 1990 році забрала його з дитячого будинку та привезла в с.Іваниківку Богородчанського району Івано-Франківської області і з того часу він проживав та виховувався нею, був на її повному утриманні до досягнення дорослого віку. В 1991 році за рішенням органу опіки та піклування вона була призначена опікуном офіційно. У 2004 році відповідно до рішення Богородчанського районного суду біологічна мати ОСОБА_5 була позбавлена батьківських прав щодо сина ОСОБА_3 . Фактично, вона замінила ОСОБА_7 матір і він так і звертався до неї протягом усього життя. Однак оформити усиновлення вона не могла, оскільки не перебувала у шлюбі і в той час це було перешкодою до усиновлення. Для забезпечення можливості догляду та виховання дитини вона у 45 років вимушено оформила пільгову пенсію, оскільки до того заробила стаж на хімічному підприємстві. Після досягнення сином повноліття, він закінчивши навчання у профтехучилищі працевлаштувався і став підтримувати їй матеріально, оскільки розмір її пенсії був мізерним. Протягом певного часу, коли створив власну сім`ю то жив окремо, але продовжував їй допомагати, а після того, як його сімейне життя не склалось, то повернувся до її будинку і з 2014 року постійно жив з нею. В останні роки його допомога була фактично основним джерелом її утримання, так як розмір призначеної пенсії у 2023-2024 роках складав всього 2800-3024 грн. що не забезпечувало елементарних життєвих потреб з утримання житла, харчування, лікування. Після мобілізації сина у лютому 2023 року до ЗСУ він регулярно здійснював перекази коштів на її рахунок, що підтверджується банківськими виписками, а також часом передавав кошти через односельчан. Загалом протягом 2023 -2025 років він переказав їй втричі більше коштів, ніж вона отримувала у якості пенсійних виплат. Факт перебування її на утриманні ОСОБА_3 необхідний їй для реалізації її прав по отриманню грошового забезпечення за час його безвісної відсутності та/або оформлення пенсії по втраті годувальника.

Представник заінтересованої особи - Міністерства оборони України подав суду письмові пояснення, в яких зазначив, що суду належить встановити чи була заявниця членом сім`ї військовослужбовця ОСОБА_3 у розумінні ст.3 Сімейного кодексу України, чи була та залишається ОСОБА_1 непрацездатною, чи був дохід отриманий від ОСОБА_3 постійним і основним джерелом засобів до існування і чи отримує вона самостійний дохід. Вважав, що у задоволенні заяви ОСОБА_1 слід відмовити.

Представник заінтересованої особи - головного управління Пенссійного фонду України в Івано-Франківській області подала суду письмові пояснення, які просила врахувати при прийнятті рішення. Зокрема зазначила, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для призначення пенсії, одержання спадщини, відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником власного заробітку чи пенсії не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли буде встановлено, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Статтею 30 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» право на пенсію у разі втрати годувальника мають непрацездатні члени сімей загиблих, померлих або таких, що пропали безвісти військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які перебували на їх утриманні. Статтею 31 Закону визначено, що члени сім`ї померлого вважаються такими, що перебували на його утриманні, якщо вони були на його повному утриманні або одержували від нього допомогу, яка була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім`ї зниклого безвісти, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які самі одержували будь-яку пенсію, мають право перейти на нову пенсію.

Встановлення юридичних фактів згідно заяви ОСОБА_1 , зокрема встановлення факту перебування її на утриманні ОСОБА_3 повинно здійснюватися відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства на основі повного та всебічного з`ясування фактичних обставин справи, на яких ґрунтується подана заява, при об`єктивній оцінці доказів, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення по суті.

Заслухавши в судовому засіданні заявницю, представника заявниці, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, суд встановив.

Відповідно до свідоцтва про народження ОСОБА_3 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 в селищі Плішкіно Іркутського району Іркутської області російської РФСР.

Відповідно до рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 24.05.2004 року було встановлено, що в 1987 році мати ОСОБА_8 залишила сина в Іркутському будинку дитини і більше долею дитини не цікавилась. В 1990 році ОСОБА_3 з будинку дитини забрала родичка ОСОБА_1 , яка надалі займалась його вихованням та була призначена його опікуном. В судовому засіданні неповнолітній ОСОБА_3 заявляв, що своєю матір`ю вважає ОСОБА_1 . Вказаним рішенням суду ОСОБА_5 була позбавлена батьківських прав стосовно ОСОБА_3 .

В лютому 2023 року ОСОБА_3 був мобілізований до Збройних Сил України та проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 на посаді стрільця-снайпера 2 механізованого відділення 1 механізованого взводу механізованої роти у званні солдата.

19.02.2025 року ОСОБА_1 отримала сповіщення ІНФОРМАЦІЯ_5 про те, що її син, солдат ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 о 17 год.31 хв. зник безвісти у районі населеного пункту Дворічна Харківської області при виконанні службових обов`язків по захисту територіальної цілісності та суверенітету України від збройної агресії російської федерації, під час виконання бойового завдання у складі підрозділу Збройних Сил України.

Відповідно до наказу командира в/ч НОМЕР_1 №118 від 17.03.2025 року за результатами службового розслідування підтверджено факт зникнення безвісти солдата ОСОБА_3 при виконанні обов`язків військової служби пов`язаних із захистом Батьківщини під час дії воєнного стану.

Відповідно до довідки про доходи, що видана головним управлінням ПФУ в Івано-Франківській області сукупно з лютого 2023 року по лютий 2025 року ОСОБА_1 отримала 72688 грн. пенсійних виплат.

Відповідно до банківської виписки по картковому рахунку ОСОБА_1 , у цей же період (з лютого 2023 по лютий 2025 року) на картковий рахунок заявниці було зараховано перекази від ОСОБА_3 на загальну суму 150200 грн.

Допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які є сусідами та односельчанами пояснили, що заявниця ОСОБА_1 самостійно виховувала ОСОБА_3 з дворічного віку, замінила йому матір. Він також ставився до неї як до матері, саме так і називав її та проявляв до неї синівську турботу. Після закінчення профтехучилища, постійно працював за фахом, отримував достойні заробітки, помагав ОСОБА_1 . Навіть коли створив власну сім`ю і певний час жив окремо, то постійно навідувався до матері та допомагав їй. Згодом, коли його сімейне життя не склалось, повернувся жити до ОСОБА_1 і вони вели спільне господарство. Фінансово він ніс витрати на утримання будинку, сплату комунальних платежів, а також купував необхідні ліки, оплатив хірургічну операцію по видаленню катаракти, тощо. Після призову на військову службу ОСОБА_7 продовжував піклуватись про заявницю, допомагав фінансово, передавав для матері кошти в тому числі і через волонтерську спільноту їх села, яка часто виїжджала на фронт з гуманітарними цілями та відвідувала односельчан.

Згідно з ч.1 ст.315 ЦПК України суд повноважний розглядати справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Щодо встановлення судом факту утримання ОСОБА_12 названої матері ОСОБА_1 , то суд констатує, що вказана заява ОСОБА_1 безпосередньо не вирішує питання виплати грошового забезпечення військовослужбовця, який зник безвісти, а лише встановлює юридично значимий факт, від якого може залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи, оскільки законодавством не визначено іншого порядку його встановлення.

У постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 Велика Палата Верховного Суду наголосила, що справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; - встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам право подати позов на загальних підставах; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд у постановах від 24 квітня 2024 року у справі № 694/2318/23, від 08 травня 2024 року у справі № 214/4921/23 та від 05 червня 2024 року у справі № 557/1535/23.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі досліджених доказів, суд вважає доведеною сукупність обставин, які мають значення для встановлення факту, про який просить заявниця. Зокрема доведеним є те, що заявниця ОСОБА_1 була членом сім`ї ОСОБА_3 , оскільки з дитячого віку була єдиним його опікуном, виховувала та утримувала його до досягнення повноліття, а згодом, проживаючи разом, ОСОБА_3 взяв на себе обов`язок по утриманні ОСОБА_1 , яка є непрацездатною і єдиним джерелом доходу якої, були пенсійні виплати практично на рівні мінімальних, що не забезпечували покриття базових потреб заявниці. Суд на підставі досліджених доказів встановив, що отримувана матеріальна підтримка від ОСОБА_3 була постійним і основним джерелом засобів до існування протягом останніх кількох років, щонайменше протягом 2023-2025рр.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.315-319,259, 265 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Встановити факт, що має юридичне значення, а саме перебування ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП НОМЕР_2 , жительки с.Іваниківка Богородчанської територіальної громади Івано-Франківського району Івано-Франківської області на утриманні члена її сім`ї ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 , який зник безвісти 13.02.2025 року під час виконання обов`язків військової служби у складі підрозділу Збройних Сил України по захисту територіальної цілісності та суверенітету України від збройної агресії російської федерації.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Суддя