ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Номер провадження 22-ц/818/1011/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді (судді-доповідача) Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 квітня 2025 року в складі судді Смирнова В.А. по справі № 638/22335/24 за позовом Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року Акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний Банк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитними договорами.

Позовна заява мотивована тим, що між АТ «Перший Український Міжнародний Банк» та ОСОБА_1 були укладені кредитні договори, а саме: 08 червня 2018 року кредитний договір № 201, за яким позичальниці надано кредит у сумі 30 000 грн, та

06 березня 2019 року кредитний договір № 601, за яким позичальниці надано кредит у сумі 30 039 грн.

Позивач зазначав, що відповідачка належним чином не виконувала свої зобов`язання за вказаними кредитними договорами, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Станом на 09 вересня 2024 року заборгованість ОСОБА_1 склала: за кредитним договором від 08 червня 2018 року № 201 14 739,40 грн, з яких: 5 159,35 грн заборгованість за кредитом, 1,75 грн заборгованість за процентами, 9 578,30 грн заборгованість за комісією; за кредитним договором від 06 березня 2019 року № 601 38 560,45 грн, з яких: 18 180,97 грн заборгованість за кредитом, 6,90 грн заборгованість за процентами, 20 372,58 грн заборгованість за комісією.

Таким чином, загальна сума заборгованості за вказаними кредитними договорами станом на 09 вересня 2024 року становила 53 299,85 грн.

Посилаючись на порушення відповідачкою умов кредитних договорів та на норми цивільного законодавства, АТ «Перший Український Міжнародний Банк» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 53 299,85 грн, а також витрати зі сплати судового збору у сумі 2 422,40 грн.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2025 року позов Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» задоволено повністю.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» заборгованість за кредитним договором № 201 від 08 червня 2018 року та кредитним договором № 601 від 06 березня 2019 року станом на 09 вересня 2024 року у загальному розмірі 53 299,85 грн, а також судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами укладено кредитні договори, за умовами яких відповідачка отримала кредитні кошти, однак свої зобов`язання щодо повернення, сплати процентів та комісії належним чином не виконувала, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість, підтверджена матеріалами справи та розрахунком позивача, яка підлягає стягненню на користь банку.

Не погоджуючись із зазначеним заочним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 квітня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову або задовольнити його частково.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а обставини справи з`ясовано неповно. Відповідач вказує, що умови кредитних договорів у частині встановлення та стягнення щомісячної комісії за обслуговування кредиту є несправедливими та такими, що суперечать вимогам законодавства про захист прав споживачів і законодавству у сфері споживчого кредитування. На її думку, суд безпідставно погодився з розрахунком заборгованості за комісією, не перевіривши правову природу таких платежів та їх відповідність вимогам закону.

Також суд першої інстанції не врахував обставини часткового погашення нею заборгованості, у тому числі шляхом здійснення платежів у межах виконавчого провадження, що, на її переконання, мало наслідком зменшення розміру заборгованості за кредитними договорами.

Також в апеляційній скарзі наведено доводи про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поданим відповідачкою доказам, не дослідив усі фактичні обставини справи в їх сукупності, внаслідок чого дійшов помилкових висновків щодо наявності та розміру заборгованості.

АТ «ПУМБ» правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 06 березня 2019 року ОСОБА_1 підписала заяву № 601 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 11). Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 просила надати їй Споживчий кредит на суму 30 039, 00 грн.

ОСОБА_1 08 червня 2018 року підписала заяву № 201 про приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (а.с. 12). Зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_1 просила надати їй Споживчий кредит на суму 30 000, 00 грн.

Підписанням вказаних заяв відповідачка беззастережно підтвердила, що приймає Публічну пропозицію ПАТ «ПУМБ» на укладення Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (ДКБО), яка розміщена на сайті ПАТ «ПУМБ»: pumb.ua, в повному обсязі, з урахуванням умов надання всіх послуг, як обраних безпосередньо при прийнятті ДКБО, так і послуг, що можуть бути надані їй в процесі обслуговування (з урахуванням всіх змін), і погоджується з тим, що може обирати будь-які передбачені ДКБО послуги, в тому числі через дистанційні канали обслуговування (за наявності технічної можливості у Банку), а при обранні послуги з укладення договору страхування, підписанням заяви підтверджує свою згоду на укладення договору страхування на зазначених нижче умовах.

Заявами передбачено, платіжні періоди; строки дії кредитних лімітів, процентні ставки за користування кредитним лімітом, розміри мінімальних платежу та інші умови надання та обслуговування кредитної картки встановлюється відповідно до умов ДКБО в залежності від типу кредитної картки.

До кредитного договору банком додано загальні умови договорів кредитування, паспорт споживчого кредиту, який підписаний відповідачкою.

Отже, сторони у належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Пунктом 2.2.5 Розділу І Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (у редакції, що діє з 15.03.2021), передбачено, що підписанням Заяви на приєднання до Договору, Клієнт беззастережно підтверджує, що на момент укладення Договору Клієнт ознайомився з повним текстом Договору (в тому числі Тарифами), повністю зрозумів його зміст та погоджується зі всіма умовами Договору.

Відповідно до пункту 5.1.4. Розділу І Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний своєчасно та повністю відшкодовувати Банку сплачені ним кошти.

Згідно з пунктом 5.1.7. Розділу І Публічної пропозиції АТ «ПУМБ» на укладення договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, клієнт зобов`язаний сплачувати заборгованість по договору, проценти за користування кредитними коштами, оплачувати комісії та неустойку, а також виконувати зобов`язання з повернення кредиту, в тому числі простроченої заборгованості, на умовах, в строки та в розмірі, що передбачені цим договором.

Відповідач не виконувала свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий строк.

Заборгованість відповідача перед позивачем станом на 09 вересня 2024 склала:

за кредитним договором від 08 червня 2018 року № 201 14 739,40 грн, з яких: 5 159,35 грн заборгованість за кредитом, 1,75 грн заборгованість за процентами, 9 578,30 грн заборгованість за комісією;

за кредитним договором від 06 березня 2019 року № 601 38 560,45 грн, з яких: 18 180,97 грн заборгованість за кредитом, 6,90 грн заборгованість за процентами, 20 372,58 грн заборгованість за комісією.

Позивач направив письмові вимоги (Повідомлення) відповідачу на адресу місця проживання, яку вона зазначила у анкеті на отримання кредиту, однак у наданий строк заборгованість відповідачем погашена не була.

Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ "ПУМБ").

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Оскільки фактично отримані та використані ОСОБА_1 кредитні кошти банку у повному обсязі не повернуті, кредитор має право вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання боржника виконати обов`язок з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, тому колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки заборгованості.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції не може погодитись з розміром стягнутої з ОСОБА_1 заборгованості, зокрема щодо наявності підстав для стягнення з відповідачки комісії за договорами від 08 червня 2018 року та від 06 березня 2019 року, виходячи з наступного.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин 1, 2, 5 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, однак вказаний Закон розмежовує платність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до ч. 1, 2, ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин 1 та 2 статті 11, частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Схожі правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі № 204/224/21 (провадження № 61-4202сво22), постановах Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 755/11636/21 (провадження № 61-7098св22), від 08 лютого 2023 року у справі № 168/349/20 (провадження № 61-2223св21), від 16 листопада 2022 року у справі № 755/9486/21 (провадження № 61-5581св22).

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу /набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Такі висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі №359/12165/14-ц.

Зі змісту заяв на приєднання до Договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб вбачається, що ОСОБА_1 встановлено комісію за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 3,99%, плата за послуги банку щодо списання та зарахування коштів з метою повернення споживчого кредиту, розрахунково-касове обслуговування щодо споживчого кредиту, надання інформаційних та консультаційних послуг щодо споживчого кредиту, в тому числі, але не виключно за надання довідок щодо стану заборгованості по споживчому кредиту, підтвердженням проведених платежів.

Виходячи зі змісту вищенаведених норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як обслуговування кредитної заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку.

Договором передбачено комісію за обслуговування кредитної заборгованості, зокрема, за надання довідок щодо стану заборгованості, тобто фактично встановлено плату позичальника за надання інформації щодо його кредиту, безоплатність надання якої прямо передбачена частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування».

Оскільки позичальниці встановлено щомісячну плату за послуги банку, які за законом повинні надаватись безоплатно, положення кредитних договорів, укладених від 08 червня 2018 року та від 06 березня 2019 року між ОСОБА_1 та АТ «ПУМБ» щодо обов`язку позичальниці щомісячно сплачувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості є нікчемними.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 752/4008/20, провадження № 61-11866св21 за позовом особи до ПАТ «ПУМБ» про визнання договору недійсним.

Таким чином, включення банком до суми заборгованості за договором складової заборгованості за комісією є необґрунтованим. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачки заборгованості за комісією задоволенню не підлягають.

Підсумовуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що стягненню з ОСОБА_1 підлягає заборгованість:

за кредитним договором від 08 червня 2018 року № 201 5 161, 1 грн, з яких: 5 159,35 грн заборгованість за кредитом, 1,75 грн заборгованість за процентами,

за кредитним договором від 06 березня 2019 року № 601 18 187, 87 грн, з яких: 18 180,97 грн заборгованість за кредитом, 6,90 грн заборгованість за процентами.

Таким чином, загальна сума заборгованості за вказаними кредитними договорами становить 23 348, 97 грн.

Посилання апелянта на те, що після ухвалення рішення суду першої інстанції з нього було здійснено утримання грошових коштів у межах виконавчого провадження та що такі утримання нібито впливають на розмір заборгованості, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не можуть бути прийняті до уваги з огляду на таке.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Разом з тим, на підтвердження зазначених у апеляційній скарзі доводів апелянтом не надано жодних належних і допустимих доказів, зокрема матеріалів виконавчого провадження, постанов державного чи приватного виконавця, платіжних документів або інших доказів фактичного зарахування грошових коштів у рахунок виконання рішення суду. Самі по собі твердження сторони та наведені розрахунки без документального підтвердження не можуть вважатися доказами у розумінні статті 76 ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги у цій частині стосуються обставин, які, за твердженням апелянта, виникли після ухвалення рішення суду першої інстанції. Водночас, відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та на підставі наявних у справі матеріалів, а не з урахуванням обставин, що виникли після ухвалення оскаржуваного рішення та не були предметом дослідження суду першої інстанції.

Питання виконання судового рішення, у тому числі здійснення утримань з боржника, зарахування сплачених сум та визначення залишку заборгованості, належать до сфери виконавчого провадження, правовідносини в якій регулюються Законом України «Про виконавче провадження». Згідно зі статтями 1, 18, 26 цього Закону, саме державний або приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень судів, веде облік стягнутих сум та визначає залишок невиконаних зобов`язань. Суд апеляційної інстанції не наділений повноваженнями перевіряти правильність дій виконавця або здійснювати перерахунок сум у межах виконавчого провадження.

Крім того, у разі незгоди боржника з діями чи рішеннями державного або приватного виконавця, зокрема щодо зарахування стягнутих коштів або визначення розміру залишку заборгованості, такі дії можуть бути оскаржені у порядку, передбаченому статтями 447451 ЦПК України, шляхом подання скарги на дії виконавця, а не в межах апеляційного перегляду судового рішення по суті спору.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що наведені в апеляційній скарзі доводи щодо утримання грошових коштів у виконавчому провадженні не підтверджені належними доказами, стосуються обставин, які виникли після ухвалення рішення суду першої інстанції, та виходять за межі предмета апеляційного перегляду, у зв`язку з чим не можуть впливати на законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в частині визначення розміру заборгованості.

В апеляційній скарзі представник апелянта посилається на положення статей 7984 ЦПК України та зазначає орієнтовний розрахунок судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 гривень.

Відповідно до статей 133, 137 та ч. 1, 3, 8 ст. 141 ЦПК України суд присуджує витрати на професійну правничу допомогу виключно за умови подання належних і допустимих доказів, які підтверджують їх фактичне понесення або обов`язок сторони здійснити оплату таких витрат, а також детального розрахунку наданих правничих послуг. Оскільки у матеріалах справи відсутні докази понесення або зобов`язання понести витрати на професійну правничу допомогу, а також не надано детального розрахунку таких витрат, питання їх стягнення судом апеляційної інстанції не вирішувалося.

Водночас, колегія суддів звертає увагу, що відповідно до положень статті 141 ЦПК України сторона, яка має намір отримати компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, не позбавлена права звернутися до суду із відповідною заявою про їх стягнення після ухвалення судового рішення, за умови подання належних доказів, що підтверджують обсяг, вартість та зв`язок таких витрат з розглядом даної справи.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення.

Отже, рішення суду підлягає зміні зі зменшенням розміру заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь АТ «ПУМБ», з 53 299,85 грн до 23 348, 97 грн.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду АТ «ПУМБ» сплатило судовий збір у сумі 2422,40 грн (а.с. 5).

Оскільки позовні вимоги АТ «ПУМБ» задоволено частково, а саме на 43,80%, то позивач має право на відшкодування сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам у сумі 1061,01 грн (2422,40 х 43,80 %).

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплачено судовий збір в розмірі 3633,60 грн (а.с. 101).

Враховуючи, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, зменшено суму, що підлягає стягненню, банком відповідачці має бути компенсовано пропорційно незадоволених позовних вимог 2042,08 грн судового збору (3633,60 х 56,2 %).

Відповідно до частини 10 статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Отже, різниця між зазначеними сумами, що становить 981,07 грн (2042,08-1061,01), має бути стягнута з АТ «ПУМБ» на користь ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду міста Харкова від 17 квітня 2025 року змінити, зменшивши суму заборгованості, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, м. Київ, вул. Андріївська, 4) за кредитним договором від 08 червня 2018 року № 201 та кредитним договором від 06 березня 2019 року № 601 з 53 299,85 грн до 23 348 (двадцять три тисячі триста сорок вісім) грн 97 коп.

Змінити розподіл судових витрат.

Стягнути з Акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний Банк» (, м. Київ, вул. Андріївська, 4) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) судовий збір в розмірі 981 (дев`ятсот вісімдесят одна) грн 07 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 березня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук