головуючий у суді І інстанції Фінагеєва І.О.
провадження № 22-ц/824/446/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

11 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної Академії аграрних наук України на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року

у справі за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної Академії аграрних наук України до ОСОБА_1 , Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області, треті особи: Національна академія аграрних наук України, Дмитрівська сільська рада Бучанського району Київської області, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «Оазис-ДМ» про визнання права постійного користування земельною ділянкою, -

в с т а н о в и в :

У липні 2023 року ДП ДГ «Дмитрівка» Інститут садівництва Національної Академії аграрних наук України звернулося до Києво-Святошинського районного суду Київської області з указаним позовом, у якому просить суд:

скасувати рішення державного реєстратора Гаращенка В.В. від 26 листопада 2020 року за індексним номером 55363689 про державну реєстрацію права комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:5111 за Дмитрівською сільською радою Бучанського району Київської області з одночасним припиненням речових прав комунальної форми власності Дмитрівської сільської ради Бучанського району Київської області на земельну ділянку площею 15,5712 га з кадастровим номером :01:005:5111;

визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна, а саме земельної ділянки площею 15,5712 га, кадастровий номер :01:005:5111, укладений 13 квітня 2023 року між Дмитрівською сільською радою Бучанського району Київської області та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за номером 460;

визнати за ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України право постійного користування земельними ділянками: площею 0,07 га, кадастровий номер :01:005:0028, площею 1,6975 га, кадастровий номер :01:005:0029, площею 1,4657 га, кадастровий номер :01:005:0030, площею 5,6907 га, кадастровий номер :01:005:0031, площею 2,6908 га, кадастровий номер :01:005:0032, площею 0,1405 га, кадастровий номер :01:005:0033, площею 0,256 га, кадастровий номер :01:005:0034, площею 1,5769 га, кадастровий номер :01:005:0035, площею 0,3349 га, кадастровий номер :01:005:0036, площею 0,6631 га, кадастровий номер :01:005:0236, площею 0,985 га, кадастровий номер :01:005:0037 сільськогосподарського призначення;

витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України у постійне користування земельні ділянки площею 0,07 га, кадастровий номер :01:005:0028, площею 1,6975 га, кадастровий номер :01:005:0029, площею 1,4657 га, кадастровий номер :01:005:0030, площею 5,6907 га, кадастровий номер :01:005:0031, площею 2,6908 га, кадастровий номер :01:005:0032, площею 0,1405 га, кадастровий номер :01:005:0033, площею 0,256 га, кадастровий номер :01:005:0034, площею 1,5769 га, кадастровий номер :01:005:0035, площею 0,3349 га, кадастровий номер :01:005:0036, площею 0,6631 га, кадастровий номер :01:005:0236, площею 0,985 га, кадастровий номер :01:005:0037 сільськогосподарського призначення з одночасним припиненням приватної форми власності ОСОБА_1 на зазначену земельну ділянку.

Позов обґрунтовано тим, що рішенням Дмитрівської сільської ради від 28 квітня 1994 року надано ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної Академії аграрних наук України у постійне користування земельну ділянку загальною площею 763,3 га на території Дмитрівської сільської ради для сільськогосподарського виробництва.

Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 28 березня 2019 року № 46189219 зареєстровано право власності за державою в особі ГУ Держгеокадастру у Київській області з правокористувачем ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України. У подальшому рішенням державного реєстратора Ревненської сільської ради від 26 листопада 2020 року № 55363689 видалено власника земельної ділянки з кадастровим номером :01:005:5111 та правокористувача ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України і додано нового власника - Дмитрівську сільську раду Бучанського району Київської області а також змінено форму власності щодо земельної ділянки з державної на комунальну. За результатами описаних дій ГУ Держгеокадастру в Київській області втратило право власності, а позивач - право користування земельною ділянкою. Площею 15,5712 га з кадастровим номером :01:005:5111 за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Дмитрівка площею 15,5712 га.

Позивач зауважує, що рішення попереднім власником земельної ділянки - ГУ Держгеокадастру у Київській області, щодо передачі земельної ділянки у комунальну власність Дмитрівської сільської ради не приймалося, а позивач не висловлював свою згоду на припинення права постійного користування земельною ділянкою. Президія НАНУ згоду щодо вилучення земельної ділянки з постійного користування ДП «ДГ «Дмитрівка» також не надавала.

У подальшому Дмитрівська сільська рада на підставі договору купівлі-продажу відчужила земельну ділянку площею 15,5712 га, кадастровий номер :01:005:5111 на користь ОСОБА_1 . За таких умов позивач вважає, що його було незаконно позбавлено права на постійне користування земельною ділянкою.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної Академії аграрних наук України.

Стягнуто з ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної Академії аграрних наук України на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у розмірі 40 000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ДП «ДГ «Дмитрівка» ІС НААН України, як особа, якій спірні земельні ділянки були виділені на праві постійного користування, не є належним суб`єктом права, який наділений достатнім колом прав та обов`язків для захисту інтересів держави як власника спірних земельних ділянок шляхом пред`явлення віндикаційного позову.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної Академії аграрних наук України подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а саме: що позивач звернувся до суду від власного імені за захистом саме свого права постійного користування на виділену йому у постійне користування та володіння земельну ділянку :01:005:5111, а не за захистом прав та інтересів держави, що виключає представницькі відносини позивача інтересів держави у даному спорі;

Вказує, що позивач набув право постійного користування землею на підставі державного акта на серії КВ № 4 від 17 лютого 1995 року, який у судовому порядку не оскаржувався та не визнавався недійсним, а отже є чинним.

Посилається на те, що право постійного користування позивача на земельну ділянку не припинялось з підстав передбачених статтею 141 ЗК України, перелік яких є вичерпним, що і зумовило звернення позивача до суду, як землекористувача, якого незаконного позбавили права постійного користування земельною ділянкою з кадастровим номером :01:005:5111, площею 15,5712 га без наявності для цього законних правових підстав, з втручанням у право позивача на мирне володіння та користування майном (земельною ділянкою).

Зазначає, що звертався до суду, зокрема з вимогою витребувати належне йому право постійного користування на спірну земельну ділянку, а не витребування права власності на спірну земельну ділянку.

Наголошує на тому, що оскільки спірна земельна ділянка передана Дмитрівською сільською радою Київської області у приватну власність ОСОБА_1 незаконно, з порушенням права позивача на постійне користування земельною ділянкою, яке виникло у позивача на підставі державного акта з моменту державної реєстрації права постійного користування земельною ділянкою та до моменту набуття ОСОБА_1 права приватної власності на спірну земельну ділянку, то наявні правові підстави для припинення приватної власності ОСОБА_1 на спірну земельну ділянку та передачі її законному землекористувачу.

Посилається на те, що відповідно до змісту оскаржуваного рішення, вбачається, що єдиною підставою для відмови у задоволенні позову стало те, що позивач не є належним суб`єктом права, який наділений достатнім колом прав та обов`язків для захисту інтересів держави.

Вказує, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права (пункт 1 частини 5 статті 265 ЦПК України), не було вирішено інші позовні вимоги та не надано їм жодної правової оцінки; не було зазначено дату складення повного судового рішення.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Старика В.М. надійшли письмові пояснення, у яких він просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Письмові пояснення обґрунтовані тим, що Постанова Президії УААН та протокол № 12 від 26 серпня 2004 року скасовані Постановою Президії УААН та протоколом № 11 від 22 червня 2007 року.

Вказує, що у провадженні Господарського суду Київської області перебувала справа № 911/2117/23 за позовом Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України до Дмитрівської сільської ради, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Національна академія аграрних наук України, Головне управління Держгеокадастру у Київській області, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОАЗИС-ДМ», ОСОБА_1 , про визнання права постійного користування земельною ділянкою, скасування рішення державного реєстратора, витребування у постійне користування земельної ділянки.

Враховуючи склад учасників справи та предмет позову, справа № 911/2117/23 є майже тотожною до справи, що розглядається.

08 серпня 2024 року Господарським судом Київської області ухвалено рішення у справі № 911/2117/23, яким у задоволенні позову у повному обсязі.

Висновки суду, викладені у рішенні Господарського суду Київської області ухваленого 08 серпня 2024 року у справі № 911/2117/23 мають преюдиційне значення та повинні бути враховані судом при розгляді даної справи по суті.

Одночасно в письмових поясненнях представником ОСОБА_1 - адвокатом Стариком В.М. заявлене клопотання про долучення до матеріалів справи документів, які зазначені у додатках до письмових пояснень.

До апеляційної скарги додані: копія адвокатського запиту від 26 серпня 2025 року; копія листа НААН України №14-78 від 15 вересня 2025 року; копія Листа НААН України №01-03/115 від 24 вересня 2012 року; копія Постанови Північного апеляційного господарського суду від 11 вересня 2025 року у справі № 911/2117/23.

Згідно з частиною 8 статті 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Отже, єдиний винятковий випадок, коли є можливим прийняття судом (у тому числі апеляційної інстанції) доказів з порушенням встановленого процесуальним законом строку, - це наявність об`єктивних обставин, які унеможливлюють своєчасне вчинення такої процесуальної дії, тягар доведення яких також покладений на учасника справи, у цьому випадку на відповідача.

Пунктом 6 частини 2 статті 356 ЦПК України передбачено, що в апеляційний скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Системний аналіз змісту пункту 6 частини 2 статті 356, частин 1-3 статті 367 ЦПК України вказує на те, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі подання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною 3 статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.

Відповідно до статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Заявляючи клопотання про долучення указаних доказів, представником відповідача не надано доказів неможливості подання таких до суду першої інстанції у строк, передбачений частиною 3 статті 83 ЦПК України, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, у зв`язку з чим апеляційним судом такі не приймаються та підлягають залишенню без розгляду, як подані після закінчення процесуальних строків.

Також від представника ОСОБА_1 - адвоката Старика В.М. надійшло клопотання про призначення у справі № 369/11302/23 комплексної почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документа, на вирішення якої поставити такі питання:

Чи виконано підпис від імені директора ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України Сидоренка В.В. у листі № 43 від 11 квітня 2019 року тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою?

Чи виконано підпис від імені директора ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України Сидоренка В.В. у листі № 43 від 11 квітня 2019 року під впливом збиваючих факторів (природних, штучних)?

Чи нанесено відтиск печатки у листі № 43 від 11 квітня 2019 року печаткою ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України?

Чи нанесено відтиск печатки ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України у листі № 43 від 11 квітня 2019 року печаткою ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України, експериментальні та вільні зразки відтисків якої надані для порівняльного дослідження?

Чи нанесено відтиск печатки ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України у листі № 43 від 11 квітня 2019 року в наданих документах однією і тією самою печаткою?

За змістом частин 2, 3 статті 102 ЦПК України предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності. У разі необхідності суд може призначити декілька експертиз, додаткову чи повторну експертизу (стаття 103 ЦПК України).

За загальним правилом експертиза призначається коли необхідність експертного висновку випливає з обставин справи та поданих доказів, при цьому особа, яка заявляє клопотання про призначення експертизи, повинна обґрунтувати та довести необхідність її призначення.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмету доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування

Враховуючи викладене, оскільки жодна із сторін не оспорює лист ДП «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України від 11 квітня 2019 року № 43, такий не є предметом спору у цій справі, апеляційний суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення указаного клопотання про призначення експертизи.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Старик В.М. надіслав до Київського апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 11 лютого 2026 року о 11:15 год., у якому він посилається на те, що він перебуває на денному стаціонарі у лікувальному закладі.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Статтею 372 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

За змістом статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Апеляційний суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Апеляційний суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися у судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

У своєму клопотанні представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Старик В.М. посилається на те, що ОСОБА_1 не має достатнього рівня правових знань для участі в судовому засіданні самостійно, а відповідач та адвокат бажають скористатися своїм правом на подання пояснень щодо поданої апеляційної скарги.

Однак з матеріалів справи вбачається, що представником відповідача ОСОБА_1 - адвокатом Стариком В.М. вже були подані письмові пояснення, а у вказаному клопотанні ним не обґрунтовано, про які саме обставини він мав намір подати додаткові пояснення.

Виходячи з норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника ОСОБА_1 у судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Колегія апеляційного суду, вислухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 17 лютого 1995 року ДГ «Дмитрівка» видано Дмитрівською сільською радою народних депутатів Державний акт серії КВ на право постійного користування землею, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування за № 1, а саме на земельну ділянку площею 763,3 га. Землю надано у постійне користування для сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення 2 с.22 скл. Дмитрівської сільської Ради народних депутатів від 28 грудня 1994 року.

26 серпня 2004 року протоколом № 12 Президія Української ААН надала згоду на відчуження майна, належного на праві власності ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України, а саме дренажної системи, гідроспоруди № 1 , № 2, № 3, зрошувальної системи багаторічних плодово-ягідних насаджень на площі 236 га, зрошувальної системи багаторічних плодово-ягідних насаджень на площі 151 га, автодороги.

29 вересня 2004 року брокер ОСОБА_2 , яка діяла від імені ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України та ТЕК «Акорд» уклали біржовий контракт Київської агропромислової біржі № 824, за умовами якого ТЕК «Акорд» придбало дренажну систему, гідроспоруди № 1, № 2, № 3, зрошувальну систему багаторічних плодово-ягідних насаджень на площі 236 га, зрошувальну систему багаторічних плодово-ягідних насаджень на площі 151 га, автодорогу.

12 жовтня 2004 року на підтвердження дій за укладеним біржовим контрактом укладено акт прийому-передачі гідроспоруд по біржовому контракту № 824 від 29 вересня 2004 року.

22 червня 2007 року відповідно до протоколу № 11 Президія УААН своєю постановою скасувала пункт 2 постанови Президії УААН від 22 квітня 2004 року (протокол № 12) скасовано.

На підставі договору купівлі-продажу № 1 від 21 грудня 2018 року ТЕК «Акорд» продало, а ТОВ «Оазис-ДМ» купило гідроспоруду № 1, розташовану на земельній ділянці площею 24,8588 га, кадастровий номер :01:005:5026. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за номером 1707. Право власності зареєстроване 21 грудня 2018 року.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 07 грудня 2016 року № 75068079 ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України на праві постійного користування належала земельна ділянка площею 24,8588 га, кадастровий номер :01:005:5026.

За змістом технічної документації, виготовленої ДП «Центр державного земельного кадастру» (Київська обласна філія) 22 січня 2019 року належну ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:5026, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський район, с. Дмитрівка розділено на земельні ділянки, зокрема виділено земельну ділянку площею 15,5712 га.

Станом на 24 січня 2019 року відповідно до витягу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на земельній ділянці площею 24,8588 га, кадастровий номер :01:005:5026 була розташована гідроспоруда № 1, яка належала на праві приватної власності ТОВ «Оазис-Дом».

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 28 березня 2019 року № 161366929 земельну ділянку площею 15,5712 га, кадастровий номер :01:005:5111, на підставі Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою серії КВ, виданого 17 лютого 1995 року Дмитрівською сільською радою народних депутатів, а також дозволу на поді земельної ділянки, серія та номер 20584/0-11733/0/17-18, виданого 05 грудня 2018 року ГУ Держгеокадастру у Київській області 26 березня 2019 року передано у державну власність в особі ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної академії аграрних наук України.

26 вересня 2019 року ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААУ та ТОВ «Оазис-Дм» уклали договір користування земельною ділянкою (суперфіцію), за умовами якого ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААУ як власник передало у користування ТОВ «Оазис-Дм» земельну ділянку для будівництва на ній будівлі на умовах та у порядку, визначених цим договором. Земельна ділянка, яка була передана у користування, площею 15,5712 га, кадастровий номер :01:005:5111, розташована за адресою: Київська обл., Бучанський район, с. Дмитрівка. Передається земельна ділянка для будівництво, розміщення, обслуговування будівель та споруд, обслуговування гідроспоруди № 1, що належить на праві власності ТОВ «Оазис-Дм». Реєстрація суперфіцію здійснена 26 вересня 2019 року. Договір укладений строком на один рік.

08 вересня 2020 року ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України повідомило ТОВ «Оазис-Дм» про намір не продовжувати дію договору після 26 вересня 2019 року. Зазначений лист ТОВ «Оазис-Дм» отримало 14 квітня 2020 року, що підтверджується зворотним поштовим повідомленням № 939.

06 вересня 2022 року право власності на гідроспоруду № 1, розташовану на земельній ділянці площею 15,5712 га, кадастровий номер :01:005:5111, зареєстроване за ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 16 червня 2023 року № 335892716 гідроспоруда № 1, розташована на земельній ділянці площею 155712 га, кадастровий номер :01:005:5111, на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна від 06 вересня 2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О. І. та зареєстрованого в реєстрі за номером 520, відчужена на користь ОСОБА_1 .

Відповідно до акту прийому-передачі від 30 січня 2023 року єдиний майновий комплекс ДП «ДГ «Дмитрівка» Інституту садівництва НААН України передано зі сфери управління НААН України до сфери управління Фонду державного майна України. Проте, в зазначеному акті відсутня земельна ділянка площею 155712 га, кадастровий номер :01:005:5111.

13 квітня 2023 року Дмитрівська сільська рада Бучанського району та Київської області та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 15,5712 га, кадастровий номер :01:005:5111, розташованої за адресою: Київська обл., Бучанський район, Дмитрівська сільська рада. Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Колесник О. І. та зареєстрований в реєстрі за номером 460. Виконання договору купівлі-продажу підтверджений актом прийому-передачі від 13 квітня 2023 року.

Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:005:5111, площею 15,5712 га, розташовану за адресою: Київська область, Бучанський район, Дмитрівська сільська рада.

За змістом листа ГУ Держгеокадастру у м. Києві від 27 вересня 2023 року № 29-10-0.222-8895/2-23 земельна ділянка з кадастровим номером :01:005:5111 перенесена до архівного шару Державного земельного кадастру у зв`язку з поділом 12 травня 2023 року на земельні ділянки з кадастровими номерами :01:005:0028 площею 0,07 га, кадастровий номер :01:005:0029 площею 1,6975 га, кадастровий номер :01:005:0030 площею 1,4657 га, кадастровий номер :01:005:0031 площею 5,6907 га, кадастровий номер :01:005:0032 площею 2,6908 га, кадастровий номер :01:005:0033 площею 0,1405 га, кадастровий номер :01:005:0034 площею 0,2560 га, кадастровий номер :01:005:0035 площею 1,5769 га, кадастровий номер :01:005:0036 площею 0,3349 га, кадастровий номер :09:004:0236 площею 0,6631 га, кадастровий номер :09:004:0237 площею 0,9850 га.

Право власності на зазначені земельні ділянки зареєстроване за ОСОБА_1 15 травня 2023 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 13 вересня 2023 року № 346431750.

Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Наведеною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Для того, щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітко визначену та дієву можливість оскаржити подію, яка, на її думку, порушує її права й охоронювані законом інтереси.

У цій справі ДП ДГ «Дмитрівка» Інститут садівництва Національної Академії аграрних наук України звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись, що йому передано у постійне користування земельну ділянку загальною площею 763,3 га на території Дмитрівської сільської ради для сільськогосподарського виробництва.

Підставою цього позову ДП ДГ «Дмитрівка» вважає, що вилучення спірних земель із державної власності відбулося з численними порушеннями законодавства.

Відповідно до частини 2 статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.

За змістом частини 1 статті 374 ЦК України суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади.

Згідно з приписами статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Отже, достатньою правосуб`єктністю для витребування майна з чужого незаконного володіння наділений саме власник нерухомого майна.

Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Держава вступає в цивільні правовідносини, вона має цивільну правоздатність нарівні з іншими їх учасниками. Держава набуває і здійснює цивільні права й обов`язки через відповідні органи, які діють у межах їхньої компетенції. Отже, поведінка органів, через які діє держава, розглядається як поведінка держави у відповідних, зокрема, цивільних правовідносинах. Тому у відносинах, в які вступає держава, органи, через які вона діє, не мають власних прав і обов`язків, а наділені повноваженнями (компетенцією) представляти державу у відповідних правовідносинах (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в пунктах 6.21, 6.22 постанови від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11, в пунктах 4.19, 4.20 постанови від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18, пункті 26 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, пункті 8.5 постанови від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, пункті 80 постанови від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України від 07 лютого 2002 року № 3065-ІІІ «Про особливості правового режиму діяльності Національної академії наук України, національних галузевих академій наук та статусу їх майнового комплексу» (далі - Закон № 3065-ІІІ) НАН України є вищою державною науковою організацією України, яка організовує і здійснює фундаментальні та прикладні наукові дослідження, а також координує проведення фундаментальних досліджень у наукових установах та організаціях України. Національні галузеві академії наук є державними науковими організаціями України, які здійснюють фундаментальні дослідження, організовують, проводять та координують прикладні дослідження у відповідних галузях науки.

НАН України, національні галузеві академії наук засновані на державній власності, фінансуються з Державного бюджету України, а також з інших, не заборонених законодавством України, джерел фінансування. За відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань за організаційно-правовою формою НАН України є державною організацією (установою, закладом).

Статутом НАН України, ухваленим постановою загальних зборів НАН України від 14 квітня 2016 року № 2, визначено, що НАН України є вищою науковою самоврядною організацією України, яка заснована на державній власності (пункт 1.1 Статуту). НАН України є державною організацією, створеною як неприбуткова державна бюджетна установа (пункт 1.11 Статуту). Отже, НАН України є державною неприбутковою бюджетною організацією (установою).

У преамбулі Закону № 3065-ІІІ визначено мету правового регулювання режиму діяльності НАН України, національних галузевих академій наук та вказано, що метою цього Закону є забезпечення ефективного використання державних коштів та майнового комплексу НАН України, національних галузевих академій наук щодо задоволення державних і суспільних потреб.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 21 вересня 2006 року № 185-V «Про управління об`єктами державної власності» (далі - Закон № 185-V) управління об`єктами державної власності - здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб`єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об`єктів, пов`язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Згідно із частиною 1 статті 3 Закону № 185-У об`єктами управління державної власності є, зокрема, державне майно, передане в безстрокове безоплатне користування НАН України, галузевим академіям наук. Відповідно до статті 4 цього Закону суб`єктами управління об`єктами державної власності є, зокрема, НАН України, галузеві академії наук.

У статті 8 Закону № 185-У визначено, що об`єкти державної власності за рішенням Кабінету Міністрів України передаються НАН України, галузевим академіям наук у безстрокове безоплатне користування. НАН України, галузеві академії наук, яким державне майно передано в безстрокове безоплатне користування, виконують щодо цього майна функції, передбачені пунктами 1, 3-11, 14, 15, 18-38 статті 6 цього Закону, за винятком повноважень, що стосуються утворення господарських структур.

Відповідно до частини 2 статті 2 Закону № 3065-ІІІ об`єкти майнового комплексу НАН України та об`єкти майнового комплексу національних галузевих академій наук належать відповідно НАН України та національним галузевим академіям наук на праві господарського відання і передаються ними організаціям, що віднесені до відання НАН України та до відання національних галузевих академій наук, на праві оперативного управління з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Пунктами 1.12, 1.13 Статуту визначено, що НАН України наділена правом управління своєю діяльністю, відповідно до законодавства і цього Статуту володіє, користується і розпоряджається майном, що перебуває у державній власності та належить їй на правах господарського відання. Державне майно передається НАН України у безстрокове безоплатне користування без права зміни його форми власності та використовується відповідно до законодавства та статуту НАН України. Земельні ділянки надаються НАН України у постійне користування та використовуються відповідно до земельного законодавства.

Аналіз приписів статей 1, 3, 4, 6, 8 Закону № 185-У та Статуту дає підстави для висновку, що НАН України здійснює повноваження з управління об`єктами майнового комплексу, забезпечує реалізацію прав держави як власника цих об`єктів, ефективно їх використовує та розпоряджається цими об`єктами майнового комплексу в межах, визначених законодавством, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 червня 2022 року у справі № 909/835/18 виклала висновки про те, що Національна академія аграрних наук України та підпорядковані їй підприємства не є органами державної влади, органами місцевого самоврядування чи іншими суб`єктами владних повноважень, до компетенції яких віднесені повноваження здійснювати захист законних інтересів держави у правовідносинах про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, яке було надано у постійне користування підприємству, яке перебувало у підпорядкуванні Національної академії наук України.

Згідно зі статтею 80 Земельного кодексу України суб`єктами права власності на землю є громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади - на землі державної власності.

Відповідно до частин 1, 2 статті 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади, відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

За змістом статті 113 Конституції України вищим органом у системі органів виконавчої влади є Кабінет Міністрів України.

В силу положень статті 84 Земельного кодексу України, статті 113 Конституції України органом державної влади, тобто суб`єктом владних повноважень, через який держава реалізує право власності на землю держави є, зокрема, Кабінет Міністрів України як вищий орган у системі органів виконавчої влади.

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ДП «ДГ «Дмитрівка» ІС НААН України, як особа, якій спірні земельні ділянки були виділені на праві постійного користування, не є належним суб`єктом права, який наділений достатнім колом прав та обов`язків для захисту інтересів держави як власника спірних земельних ділянок шляхом пред`явлення віндикаційного позову, тому підстави для задоволення позову відсутні.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не було вирішено інші позовні вимоги та не надано їм жодної правової оцінки, оскільки усі заявлені позовні вимоги стосуються захисту права власності та заявлені неповноважним суб`єктом, який не є власником спірних земельних ділянок, - державним підприємством НАН України, якому спірні земельні ділянки виділені на праві постійного користування.

Посилання апелянта на не зазначення в оскаржуваному рішенні дати складення його повного тексту не може бути підставою для скасування правильного рішення суду.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Підстави для скасування рішення суду першої інстанції у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки, судове рішення залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення, то судовий збір за подання апеляційної скарги не відшкодовується та покладається на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Дослідне господарство «Дмитрівка» Інституту садівництва Національної Академії аграрних наук України залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 02 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 02 березня 2026 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська