ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 947/28296/23

провадження № 61-3961св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Петрова Є. В.,

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Литвиненко І. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Горбенко Денис Сергійович, на рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2024 року в складі судді Луняченка В. О. та постанови Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року в складі колегії суддів Погорєлової С. О., Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності у порядку спадкування.

На обґрунтування своїх вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 , після смерті якого залишилось спадкове майно у вигляді 44/100 часток домоволодіння АДРЕСА_1 , яке він прийняв у спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_5 , однак не встиг оформити своїх прав.

Позивач не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину, яка залишилась після смерті її батька, у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_2 як колишній співвласник зазначеного домоволодіння самостійно здійснила виділ належних їй 27/100 часток в окремий об`єкт нерухомості з зазначенням розміру виділеної частки 1/1, у зв`язку із чим у нотаріуса відсутня технічна можливість визначити право власності на частку об`єкта, який є вже виділеним.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на 44/100 частки домоволодіння АДРЕСА_1 , яке у цілому складається з жилих кімнат літ. 1-4 площею 21,5 кв. м, літ 3-2 площею 13,8 кв. м, літ. 2-3 площею 14 кв. м, літ. 2-2 площею 9,9 кв. м, веранди літ. 1-1 площею 16,6 кв. м, коридору літ. 1-3 площею 4,0 кв. м, туалету літ. 1-5 площею 1,5 кв. м, коридору літ. 2-1 площею 5,3 кв. м, кухні літ. 2-4 площею 5,5 кв. м, ванної кімнати і туалету літ. 2-5 площею 4 кв. м, гаражу літ. «П», сараю літ. «Д» площею 7 кв. м, реєстраційний номер майна 8383192 (далі - домоволодіння).

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Київський районний суд м. Одеси рішенням від 13 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 44/100 частки спірного домоволодіння.

Додатковим рішенням від 31 січня 2024 року Київський районний суд м. Одеси заяву адвоката ОСОБА_1 ОСОБА_6 про ухвалення додаткового рішення задовольнив частково.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у розмірі 9 998,40 грн, з яких 4 998,40 грн - витрати зі сплати судового збору, 5 000,00 грн -витрати на правову допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що позивач як єдиний спадкоємець спірного нерухомого майна не має можливості здійснити оформлення свого права на спадкове майно внаслідок наявності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомостей про виділ з цього об`єкта нерухомості іншим співвласником частки у натурі із присвоєнням виділеній частці нової адреси.Наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про виділ із спірного об`єкта нерухомості частки, яка зазначена у розмірі 1/1, унеможливлює реєстрацію частки у розмірі 44/100, яка належить позивачу у порядку спадкування. Крім цього, суд урахував те, що ОСОБА_2 , якій у домоволодінні належало 27/100 часток, здійснила виділ своєї частки на підставі висновку щодо технічної можливості виділу об`єктів нерухомого майна від 27 серпня 2020 року № 333281 без згоди інших співвласників. Оскільки предметом розгляду цієї справи не є законність здійснення виділу своєї частки співвласником ОСОБА_2 , то суд вважав, що порушене право позивача підлягає поновленню у обраний нею спосіб.

Стягуючи з ОСОБА_2 на користь позивача судові витрати, суд першої інстанції, врахувавши обґрунтування вимог позивача та заперечення відповідача, а також складність справи, вважав, що критеріям співмірності та справедливості відповідатиме розмір судових витрат на професійну правничу допомогу у сумі 5 000,00 грн. Водночас понесені позивачем витрати на сплату судового збору у розмірі 4 998,40 грн, з урахуванням задоволення позовних вимог, підлягають стягненню у повному обсязі.

Одеський апеляційний суд постановами від 11 лютого 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року та додаткове рішення цього суду від 31 січня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог, зазначивши про те, що, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надав належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, та дійшов обґрунтованого висновку, що визнання за позивачем права власності на спадкове майно є ефективним способом поновлення її прав на державну реєстрацію цього майна.

Також апеляційний суд не вбачав підстав для скасування додаткового рішення суду першої інстанції про розподіл судових витрат, оскільки воно ухвалене з додержанням норм процесуального права.

Короткий зміст вимог та доводів, наведених у касаційній скарзі

27 березня 2025 року адвокат Шевченко Т. І. ОСОБА_7 через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2024 року та постанови Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає про неправильне застосування судами норм матеріального права та про порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції не дослідив надані під час апеляційного провадження докази, не надав їм оцінки та не відобразив у мотивувальній частині оскаржуваної постанови, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Також суди не врахували висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду:

- від 18 грудня 2019 року у справі № 265/6868/16, від 19 травня 2020 року у справі № 175/1941/16-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 463/4616/18, від 06 жовтня 2021 року у справі № 234/17030/18, від 10 листопада 2021 року у справі № 759/19779/18, від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18 та інших щодо визначення належних відповідачів у справах про визнання права власності у порядку спадкування на спадкове майно;

- від 21 серпня 2018 року у справі № 910/10306/15, від 08 жовтня 2018 року у справі № 921/178/17-г/13, від 13 травня 2019 року у справі № 905/494/18, від 26 листопада 2019 року у справі № 336/7726/16, від 18 квітня 2023 року у справі № 916/2019/13 (916/526/22), від 09 жовтня 2024 року у справі № 161/9259/21 під час визначення наявності чи відсутності порушення, невизнання та / або оспорення прав позивача як власника спірного нерухомого майна відповідачем.

Крім того, зазначав, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, а саме: здійснення виділу частки нерухомого майна з відкриттям нового розділу у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з присвоєнням нового реєстраційного номера об`єкта нерухомого майна та нової адреси, без дотримання порядку, передбаченого статтею 367 ЦК України (відсутність договору про поділ нерухомого майна), та у випадку його неоскарження іншими співвласниками, не є перешкодою у визначенні та реєстрації права власності за спадкоємцем інших співвласників.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що заявлені позовні вимоги є неефективним способом захисту права ОСОБА_1 , оскільки здійснення відповідачем виділу своєї частки, який при цьому не оскаржувався позивачем, жодним чином не впливає на отримання у спадщину 44/100 часток, на які вона претендує. Крім того, звертає увагу на те, що, оскільки ОСОБА_2 не є спадкоємцем після смерті ОСОБА_4 , своїми діями чи бездіяльністю не порушувала та не оспорювала суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача, то позовні вимоги щодо визнання права власності на спадкове майно подано до неналежного відповідача.

З урахуванням того, що, на думку відповідача, наявні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень щодо вирішення спору по суті, то наявні підстави і для скасування оскаржуваних судових рішень щодо вирішення питання про розподіл судових витрат.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 09 квітня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали із Київського районного суду м. Одеси.

Справа надійшла до Верховного Суду у квітні 2025 року.

Ухвалою від 21 січня 2026 року Верховний Суд призначив справу до судового розгляду.

Відзив на касаційну скаргу не надходив

Фактичні обставини, з`ясовані судами

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивача ОСОБА_4 (т. 1, а. с. 15).

Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є позивач ОСОБА_1 , яка прийняла спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори у встановлений законом строк (т. 1, а. с. 85).

Інші особи з заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 не зверталися.

Після смерті ОСОБА_4 залишилося спадкове майно, яке складалося з 44/100 часток спірного домоволодіння.

Спірний об`єкт нерухомості належав на праві власності матері ОСОБА_4 ОСОБА_5 на підставі рішення Київського районного суду м. Одеси від 24 грудня 2003 року у справі № 2-7740/2003, зареєстрований 11 листопада 2004 року у Комунальному підприємстві «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» за № 5405439 (т. 1, а. с. 22-24).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 єдиним її спадкоємцем є її син ОСОБА_4 , який, проживаючи за адресою спірного домоволодіння, прийняв спадщину, однак належним чином оформити своє право не встиг у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до інформаційної довідки приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Одеської області Горбачук Г. Б. від 13 липня 2023 року № 143/02-14, перевіряючи дані Державного реєстру речових прав на нерухоме майно перед видачою свідоцтва про право на спадщину, нотаріус встановила:

- розділ № 101, відкритий 08 вересня 2020 року на житловий будинок, загальною площею 163,9 кв. м, житловою площею 51,6 кв. м, за адресою: АДРЕСА_2 , власником якого зазначено ОСОБА_2 на частку 1/1;

- запис № 8383192 у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстр до 2013 року), дата внесення запису про нерухомість 11 листопада 2004 року на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого зазначено ОСОБА_5 на частку 44/100.

Також приватний нотаріус установила, що відповідно до відомостей, які містяться у спадковій справі та у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, було зареєстровано лише одне домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , що належало співвласникам ОСОБА_5 (44/100 частки), ОСОБА_2 (27/100 часток), ОСОБА_3 (29/100 часток).

Однак 08 вересня 2020 року державний реєстратор Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецька О. С. здійснила державну реєстрацію права власності без урахування вимог ЦК України та встановленого чинним законодавством порядку поділу (виділу) об`єктів нерухомого майна, відкрила розділ на житловий будинок АДРЕСА_3 на підставі висновку щодо технічної можливості виділу об`єктів нерухомого майна від 27 серпня 2020 року № 333281, договору дарування 27/100 часток домоволодіння, посвідченого Першою одеською державною нотаріальною конторою 12 грудня 1995 року за № 9-2608, та довідки Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації Одеської міської ради» щодо підтвердження реєстрації права власності на 27/100 часток за співвласником ОСОБА_2 на зазначене домоволодіння, на частку 1/1, а в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (реєстр до 2013 року) існує запис № 8383192, дата внесення запису про нерухомість п11 листопада 2004 року на домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого зазначено ОСОБА_5 на частку 44/100 (т. 1, а. с. 9, 10).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду відповідають вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що за своєю суттю такий спосіб захисту, як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Предметом цього спору є визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування.

Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

У статті 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України).

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Отже, правом на отримання спадщини наділені особи, визначені цивільним законодавством чи заповітом, які дотримались процедури отримання такої спадщини.

Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.

Відповідно до частини першої статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством.

Вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають тільки у тому випадку, якщо наявні умови для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, а у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Якщо нотаріус обґрунтовано відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.

Якщо спадкоємець не має можливості оформити спадщину відповідно до вимог законодавства у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, чи з інших підстав питання визначення належності цього майна має вирішуватись у судовому порядку.

Таким чином, враховуючи встановлені у справі фактичні обставини та вказані норми законодавства, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що позивач як спадкоємець за законом, яка подала до нотаріуса у встановлені цивільним законодавством строки заяву про прийняття спадщини, прийняла спадщину. При цьому право на спадкове майно позивач не може оформити в нотаріальному порядку у зв`язку з розбіжностями, які містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, відповідне право позивача на спадкове майно може бути захищене у судовому порядку.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів.

Як встановили суди та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем після смерті свого батька ОСОБА_4 , прийняла спадщину у встановленому законом порядку, шляхом подання заяви до нотаріальної контори. До складу спадщини увійшло 44/100 частки спірного домоволодіння.

Також суди встановили, що іншим співвласником спірного домоволодіння була відповідач ОСОБА_2 , яка здійснила виділ своєї частки на підставі висновку щодо технічної можливості виділу об`єктів нерухомого майна від 27 серпня 2020 року № 333281, без згоди інших співвласників, та зареєструвала своє право у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно,із присвоєнням виділеній частці нової адреси.

У зв`язку з виділом ОСОБА_2 своєї частки зі спірного домоволодіння та реєстрацією права власності на окремий виділений об`єкт у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права на спірну частку домоволодіння.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам як в цілому, так і кожному окремо, дійшов правильного та обґрунтованого висновку, що наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про виділ із спірного об`єкта нерухомості частки, яка зазначена у розмірі 1/1, унеможливлює реєстрацію додаткової частки у розмірі 44/100, що свідчить про порушення права власності позивача як спадкоємця 44/100 часток спірного домоволодіння на державну реєстрацію свого права.

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

Колегія суддів не бере до уваги доводи ОСОБА_2 про те, що вона є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки саме її дії призвели до того, що позивач позбавлена можливості оформити свої спадкові права на спірну частку домоволодіння.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги про обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки за встановлених конкретних обставин справи визнання за позивачем права власності на 44/100 частки спірного домоволодіння у порядку спадкування є достатнім та ефективним у спірних правовідносинах способом захисту, відповідає правовій природі відносин учасників спору. З урахуванням обставин, з якими позивач пов`язував порушення своїх прав та інтересів (наявність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про реєстрацію права власності на виділений об`єкт зі спірного володіння, з зазначенням частки 1/1, із присвоєнням виділеній частці нової адреси), задоволення позовних вимог забезпечить усунення порушення прав позивача.

Колегія суддів вважає, що відмова у позові ОСОБА_1 як спадкоємцю після смерті батька, з урахуванням того, що вона прийняла спадщину у встановленому законом порядку, та, що нотаріус відмовила їй в оформленні спадкових прав у зв`язку з реєстрацією ОСОБА_2 виділеної частки зі спірного домоволодіння, без згоди інших співвласників, не є справедливим та свідчитиме про обмеження у реалізації її спадкових прав.

Колегія суддів не бере до уваги доводи касаційної скарги про відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, оскільки заявник не обґрунтував необхідності формування Верховним Судом правозастосовної практики у справі, яка переглядається. Практика Верховного Суду у спірних правовідносинах є сталою, відмінність висновків обумовлено доказовою базою й фактичними обставинами конкретної справи.

Доводи касаційної скарги про неврахування судами першої та апеляційної інстанцій висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необґрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказовою базою з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті з неправильним застосуванням норм матеріального чи порушенням норм процесуального права.

Оскільки Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішення щодо вирішення справи по суті заявлених позовних вимог, то відсутні підстави для скасування оскаржуваних судових рішень щодо вирішення питання про розподіл судових витрат.

Належних та допустимих доказів того, що розмір витрат на професійну правничу допомогу є непропорційним до предмета спору з урахуванням складності справи, а витрати на професійну правничу допомогу в сумі 5 000,00 грн є завищеними, касаційна скарга не містить.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте у визначених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Горбенко Денис Сергійович, залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 13 грудня 2023 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 січня 2024 року та постанови Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення та є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Петров

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

І. В. Литвиненко

В. В. Пророк