КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №752/9679/24 Головуючий у І інстанції - Ольшевська І.О.
апеляційне провадження №22-з/824/15/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
17 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді-доповідача Приходька К.П.,
суддів Журби С.О., Писаної Т.О.,
за участі секретаря Миголь А.А.
розглянув заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення
у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,-
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до ТОВ «Нова пошта» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
Просив суд, стягнути з ТОВ «Нова пошта» на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 16 листопада 2019 року по 19 січня 2023 року у розмірі 120265,52 грн. та судові витрати.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року зазначену вище позовну заяву залишено без задоволення.

Не погодившись із вказаним рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 19 листопада 2024 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнуто з ТОВ «Нова пошта» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1000 грн. та судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору в розмірі 1211,20 грн.

29 травня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява від ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, у якому заявник просить суд, ухвалити додаткове судове рішення (додаткову постанову), якою стягнути з ТОВ «Нова пошта» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у розмірі 24744,65 грн.

В обґрунтування вимог заяви зазначив, що спірні правовідносини у даній справі виникли з приводу його права на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Особливістю спірних правовідносин є те, що впродовж періоду затримки, який тривав з 16 листопада 2019 року по 26 березня 2024 року, до ст.117 КЗпП України, яка регулює загальні умови нарахування середнього заробітку, було внесено зміни.

Так, ст. 117 КЗпП України у редакції, чинній на момент звільнення позивача (15.11.2019), було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку.

Водночас Законом №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, текст ст. 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Таким чином, вважає, що вирішуючи спір, необхідно прийти до висновку, що до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України має застосовуватися у двох редакціях: період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не передбачала обмежень періоду, за який міг нараховуватися середній заробіток, та період після 19 липня 2022 року регулюється новою редакцією ст.117 КЗпП України (яка обмежує виплату середнього заробітку шістьма місяцями).

Отже, вказує, що він погоджуюсь із застосуванням Київським апеляційним судом у даній справі критеріїв зменшення розміру стягнення середнього заробітку, однак виключно в частині періоду з 16 листопада 2019 року по 18 липня 2022 року.

Водночас, до періоду з 19 липня 2022 року по 26 березня 2024 року неможливо застосовувати критерії зменшення середнього заробітку, оскільки до них застосовується нова редакція ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону № 2352-IX.

Період з 19 липня 2022 року по 26 березня 2024 року підлягає обмеженню шістьма місяцями, а тому до стягнення підлягає період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (тобто 6 місяців).

Постанова Київського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року у даній справі не містить мотивувань щодо застосування критеріїв зменшення до якогось конкретного періоду (першого чи другого), а тому вважає, що критерії зменшення середнього заробітку були застосовані лише до першого періоду з 16 листопада 2019 року по 18 липня 2022 року та сума середнього заробітку за цей період склала 1000 грн.

Водночас, Київський апеляційний суд не розглянув позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за другий період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року.

Таким чином, стягненню з відповідача на його користь підлягає середній заробіток у розмірі 133*186,05 грн. = 24744,65 грн.

Заперечення на заяву про ухвалення додаткового рішення до суду апеляційної інстанції не надходили.

Відповідно до ч. 3 ст. 270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення.

Дослідивши матеріали справи та вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення, колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення заяви та ухвалення додаткового рішення з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.270 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1)стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2)суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3)судом не вирішено питання про судові витрати; 4)суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених ст. 430 цього Кодексу.

Як встановлено, спірні правовідносини у даній справі виникли з приводу права позивача на стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Статтею 117 КЗпП України у редакції, чинній на момент звільнення позивача (15 листопада 2019 року), було передбачено, що середній заробіток, як вид відповідальності роботодавця за несвоєчасний розрахунок, виплачується за весь період затримки розрахунку.

Водночас, Законом №2352-ІХ, який набрав чинності 19 липня 2022 року, текст ст. 117 КЗпП України викладено в новій редакції, відповідно до якої середній заробіток виплачується по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку, що до спірних правовідносин ст. 117 КЗпП України має застосовуватися у двох редакціях: період до 19 липня 2022 року (до набрання чинності Законом №2352-ІХ) регулюється редакцією ст. 117 КЗпП України, яка не передбачала обмежень періоду, за який міг нараховуватися середній заробіток, та період після 19 липня 2022 року регулюється новою редакцією ст. 117 КЗпП України (яка обмежує виплату середнього заробітку шістьма місяцями).

Верховний Суд ухвалив постанову від 06 січня 2024 року у справі №440/6856/22, у якій зазначив, що з моменту набрання чинності Законом №2352-IX - 19 липня 2022 року положення ст. 117 КЗпП України, у попередній редакції Закону №3248-IV, втратили чинність, внаслідок чого було змінено правове регулювання відносин, які підпадають під дію ст. 117 КЗпП України. Так, до 19 липня 2022 року правове регулювання таких правовідносин здійснювалося відповідно до положень ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону №3248-IV, тоді як після 19 липня 2022 року підлягає застосуванню ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX.

Водночас, якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону №3248-IV, та були припинені на момент чинності дії ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX, то в такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19 липня 2022 року, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням ст. 117 КЗпП України (у попередній редакції №3248-IV, тобто без обмеження строком виплати у шість місяців); у період з 19 липня 2022 року підлягають застосуванню норми ст. 117 КЗпП України (у новій редакції Закону №2352-IX, яка передбачає обмеження виплати такому працівникові шістьма місяцями).

Окремо Верховний Суд у вказаній постанові розглянув можливість розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (щодо пропорційного зменшення середнього заробітку), на правовідносини, які регулюються ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX.

Верховний Суд зазначив, що у зв`язку з набранням чинності Законом №2352-IX, яким ст. 117 КЗпП України викладено в новій редакції, з 19 липня 2022 року ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20 грудня 2005 року №3248-IV, втратила чинність.

Отже, розповсюдження висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, на ст. 117 КЗпП України в новій редакцій, яка регулює правовідносини, які виникли/тривають після 19 липня 2022 року є неможливим.

Верховний Суд також звернув увагу на те, що аналіз змісту постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц дає підстави для висновку, що критерії зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника, які викладено у цій постанові, побудовані саме з урахуванням того, що ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону від 20 грудня 2005 року №3248-IV, не обмежувала періоду, за який може стягуватися середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні.

Водночас, із прийняттям Закону №2352-IX законодавець обмежив строк, за який роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові середній заробіток шістьма місяцями, чим фактично на нормативно-правовому рівні усунув обставини, які призводили до порушення критеріїв співмірності, недобросовісності.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку шістьма місяцями, Верховний Суд дійшов висновку, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, на правовідносини, які регулюються ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX, не є можливим.

Отже, висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, щодо можливості зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку у випадку непропорційності суми відшкодування сумі заборгованості роботодавця, підлягають застосуванню виключно до правовідносин, які мали місце до 19 липня 2022 року.

Зазначений висновок викладений Верховним Судом у постанові від 22 травня 2025 року у справі №420/18799/24.

У зв`язку з обмеженням законодавцем строку звернення до суду у таких спорах та можливістю отримання середнього заробітку лише за шість місяців, Судова палата вирішила, що застосовувати висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц [принцип співмірності], до правовідносин, які регулюються ст. 117 КЗпП України в редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», не є можливим (п. 54 постанови Верховного Суду від 08 травня 2025 року у справі №380/10158/24).

Також, згідно висновків Верховного Суду у постанові від 30 квітня 2025 року у справі №520/22859/23: «49. Отже, суд апеляційної інстанції правильно визначив, що період стягнення середнього заробітку складається: з 16 червня 2020 року до 18 липня 2022 року включно (763 дні) та з 19 липня 2022 року по 20 липня 2023 року (182 дні).

50. Однак, помилково вважав за можливе зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку за період після 19 липня 2022 року. Середній заробіток за період за період з 19 липня 2022 року обчислюється із застосуванням ст. 117 КЗпП України в редакції Закону №2352-IX, яка обмежує виплату середнього заробітку шістьма місяцями, і висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 вересня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (та інших), щодо можливості пропорційного зменшення середнього заробітку до таких правовідносин не застосовуються.»

Як вбачається з матеріалів справи, суд апеляційної інстанції у постанові від 30 квітня 2025 року зменшив розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 1000 грн.(періоду з 16 листопада 2019 року по 18 липня 2022 року), водночас до періоду з 19 липня 2022 року по 26 березня 2024 року не застосував нову редакцію ст. 117 КЗпП України, у редакції Закону №2352-IX.

Отже, враховуючи редакцію ст. 117 КЗпП України, викладену відповідно до Закону України від 01 липня 2022 року №2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», колегія суддів дійшла висновку, що роботодавець повинен виплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні на користь позивача за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року (шість місяців).

Згідно абз. 4, 5, 8 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100), середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Якщо у працівника відсутній розрахунковий період, то середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзаців 3-5 п. 4 цього Порядку.

Відповідно до вимог абз. 3-5 п. 4 Порядку №100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.

Якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку.

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду.

Як встановлено, позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем 15 календарних днів: з 01 листопада 2019 року по 15 листопада 2019 року.

Таким чином, у спірному випадку відсутній розрахунковий період, з якого обраховується середня заробітна плата за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки позивач не працював повні два календарні місяці, що передують місяцю його звільнення.

Відповідно до абз. 4 п. 4 Порядку №100, якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати, середня заробітна плата розраховується з установленого розміру мінімальної заробітної плати на час розрахунку.

У разі укладення трудового договору на умовах неповного робочого часу, розрахунок проводиться з розміру мінімальної заробітної плати, обчисленого пропорційно до умов укладеного трудового договору.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 КЗпП, робота на умовах неповного робочого часу не тягне за собою будь-яких обмежень обсягу трудових прав працівників.

У даному випадку розмір місячного посадового окладу є меншим за установлену мінімальну заробітну плату.

Враховуючи, що згідно укладеного між сторонами трудового договору, позивач мав працювати з погодинною оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу з неповним робочим днем 4 години (тобто 50% робочого дня), то в даному випадку необхідно використовувати 50% розміру мінімальної заробітної плати, установленої з 01 січня 2025 року, тобто 4000 грн.

Якщо середньомісячна заробітна плата розрахована у розмірі 4000 грн., то середньоденна заробітна плата в такому випадку розраховується таким чином: 4000/43*2 = 186,05 грн. (43 - кількість робочих днів у вересні та жовтні 2019 року, як двох місяців, що передують місяцю звільнення).

Таким чином, стягненню підлягає середній заробіток за період з 19 липня 2022 року (наступний день після набрання чинності новою редакцією ст. 117 КЗпП) по 19 січня 2023 року (кінцева дата, на яку припадає обмеження виплати середнього заробітку у 6 місяців) у розмірі 186,05 грн. за кожний робочий день затримки розрахунку.

Враховуючи вищезазначене, стягненню з ТОВ «Нова пошта» на користь ОСОБА_1 підлягає середній заробіток за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у розмірі24744,65 грн. (133*186,05 грн.).

Керуючись ст. 270 ЦПК України, суд,-

постановив:

Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Нова пошта» (03026, м. Київ, Столичне шосе, 103, корп. 1, поверх 9, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19 липня 2022 року по 19 січня 2023 року у розмірі 24744 (двадцять чотири тисячі сімсот сорок чотири) грн. 65 коп.

Додаткова постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 березня 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба