ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року м.Суми

Справа №585/281/24

Номер провадження 22-ц/816/72/26

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Собини О. І. (суддя-доповідач),

суддів - Сидоренко А. П. , Щербаченко М. В.

з участю секретаря судового засідання Кияненко Н.М.

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 січня 2025 року у складі судді Шульги В.О., ухваленого в м. Ромни Сумської області, повне судове рішення виготовлено 17 січня 2025 року,

в цивільній справі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна,

в с т а н о в и в :

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив:

встановити факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2010 року по 28 жовтня 2016 року;

визнати за ним та ОСОБА_2 спільною сумісною власністю: - житловий будинок, літ. А, житловою площею 33,5 кв.м., загальною площею 64,5 кв.м. та надвірні споруди: ганок - гн, сарай - Б, сарай - 6, прибудова - 6', прибудова - в, літня кухня - В, сарай - Д. колодязь - к, огорожа - №, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку, площею 0,1000 га, передану для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :03:014:0001, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; - земельну ділянку, площею 0,1800 га, передану для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:014:0002, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ;

поділити спільне сумісне майно без реального виділення: - визнати за ним право приватної власності на частину житлового будинку, літ. А, житловою площею 33,5 кв.м., загальною площею 64,5 кв.м. та надвірних споруд: ганок - гн, сарай - Б, сарай - б, прибудова -61, прибудова - в, літня кухня - В, сарай - Д, колодязь - к, огорожа - №, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, переданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка),кадастровий номер :03:014:0001, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнати за ним право приватної власності на частину земельної ділянки, площею 0,1800 га, переданої для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :03:014:0002, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги мотивував тим, що з грудня 2010 року по 28 жовтня 2016 року він з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу в будинку, що належить його батькам, вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки, в них був спільний сімейний бюджет. Під час спільного проживання у них народилися діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Факт спільного проживання підтверджується листом №62 від 16 жовтня 2023 року, з якого вбачається, що згідно погосподарської книги Гришинської сільської ради №13 за 2011-2015 роки, ОСОБА_2 з дітьми до 28 жовтня 2016 року були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_2 . Також, цей факт можуть підтвердити свідки.

11 жовтня 2016 року вони з ОСОБА_2 за спільні кошти придбали житловий будинок з господарськими будівлями та земельні ділянки, площами 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) та 0,1800 га, для ведення особистого селянського господарства, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано одноособово за відповідачем.

Зазначав, що після придбання будинку вони з ОСОБА_2 планували переїхати до нього, але їх спільне життя не склалося та фактичні шлюбні відносини між ними припинені, з 28 жовтня 2016 року вони почали проживати окремо.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2010 року по червень 2015 року.

В іншій частині в задоволенні позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), витрати зі сплати судового збору в розмірі 605 грн 60 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_2 ), на користь ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі 8 000 (вісім тисяч) гривень.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове рішення, яким встановити факт його проживання з відповідачем в період з березня 2016 року до 28 жовтня 2016 року, визнати житловий будинок та земельні ділянки їх з відповідачкою спільною сумісною власністю та здійснити поділ цього майна, без реального виділу, визнавши за ним право приватної власності на частину спірного нерухомого майна.

Доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що викладені судом першої інстанції в мотивувальній частині судового рішення покази свідків, не відповідають тим, що були надані ними в судовому засіданні. Так, свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 підтвердили спільне проживання позивача з відповідача та дітьми в с. Салогубівка до липня 2017 року. Зазначає, що свідок ОСОБА_9 проживала в м. Ромни та особисто не обізнана про обставини життя ОСОБА_2 .

Наголошує на тому, що вони з відповідачем певний час проживали окремо, але після народження сина їх стосунки налагодилися, спільно зареєстрували сина в с. Салогубівка, де і проживали до кінця вересня 2017 року.

Відповідачем в установленому апеляційним судом строк, відзиву на апеляційну скаргу подано не було.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 січня 2025 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 сторонами не оскаржується, а тому відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають спільних дітей: дочку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9, 10).

ОСОБА_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.7).

З листа № 62 від 16 жовтня 2023 року Виконавчого комітету Роменської міської ради Сумської області вбачається, що згідно погосподарської книги Гришинської сільської ради №13 за 2011-2015 роки, за адресою АДРЕСА_2 були зареєстровані ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрована з 08 квітня 2011 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована з 02 січня 2011 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований з 20 жовтня 2015 року. Згідно погосподарської книги Гришинської сільської ради №13 за 2016-2020 роки відповідач з дітьми були зняті з реєстрації 28 жовтня 2016 року (а.с.8).

11 жовтня 2016 року, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Селезньовою Т.О. за реєстровим в реєстрі № 157, ОСОБА_2 придбала житловий будинок та земельну ділянку, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,1000 га, на якій побудовано: один житловий будинок - А, житловою площею 33,5 кв.м., загальною площею 64,5 кв.м. та надвірні споруди: ганок - гн, сарай - Б, сарай - б, прибудова - б1, прибудова - в, літня кухня - В, сарай - Д, колодязь - к, огорожа - №. В п. 4 договору вказано, що продаж вчинено за 119035 гривень які продавець отримав повністю від покупця до підписання та посвідчення даного договору, цей факт сторони підтверджують своїми підписами на договорі (а.с.14-15).

11 жовтня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого державним нотаріусом Селезньовою Т.О. за реєстровим в реєстрі № 158, ОСОБА_2 купила земельну ділянку, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,1800 га. У пункті 4 договору вказано, що продаж цей вчинено за 12600 грн 00 коп. які продавець отримав особисто повністю від покупця до підписання та посвідчення даного договору, своїми підписами на договорі сторони підтверджують факт повного розрахунку (а.с.18).

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 11 жовтня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та №158, ОСОБА_2 було придбано земельну ділянку (кадастровий № :03:014:0002), розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , земельна ділянка площею 0,1800 га (а.с.19).

З записів, які маються в будинковій книзі для прописки громадян вбачається, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 з 28 жовтня 2016 року зареєстровані за адресою буд. АДРЕСА_1 (а.с.20-21).

Відповідно до звіту про оцінку майна: ринкова вартість житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 складає 177 100 грн.; ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий № :03:014:0001 становить 20 700 грн.; ринкова вартість земельної ділянки площею 0,18 га, кадастровий № :03:014:0002 становить 27 000 грн. (а.с.22-23).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2016 року вирішено стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживаючого в АДРЕСА_2 , офіційно непрацюючого, аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі по 500 (п`ятсот) грн. щомісячно на кожну дитину з нарахуванням індексації відповідно до закону, починаючи стягнення з 28 грудня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття. Стягнення проводити на користь матері дітей ОСОБА_2 . В описовій частині рішення зазначено: «Судом встановлено, що сторони з 3 січня 2010 року по червень 2015 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, про що вони підтвердили в суді. Від цих відносин ІНФОРМАЦІЯ_5 у них народилася дочка ОСОБА_10 , а ІНФОРМАЦІЯ_6 народився син ОСОБА_11 . Відповідач є батьком дітей, що підтверджується свідоцтвами про їх народження. На даний час ( ІНФОРМАЦІЯ_7 ) сторони проживають окремо. Діти залишилися проживати разом з позивачкою та знаходяться на її утриманні. Відповідач на даний час офіційно не працює, але він має задовільний стан здорові, інших дітей чи непрацездатних батьків на його утриманні немає» (а.с.71).

Відповідно до виконавчого листа №585/3805/15-ц, виданого 08 лютого 2016 року, вбачається, що судом було вирішено, стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживаючого в АДРЕСА_2 , офіційно непрацюючого, аліменти на утримання неповнолітніх дітей: дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі по 500 (п`ятсот) грн щомісячно на кожну дитину з нарахуванням індексації відповідно до закону, починаючи стягнення з 28 грудня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття. Стягнення проводити на користь матері дітей ОСОБА_2 (а.с.72).

З повідомлення Роменського відділу державної виконавчої служби у Роменському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства від 09 серпня 2023 року вбачається, що на виконанні у зазначеному відділі перебуває виконавче провадження АСВП №58336872 з примусового виконання виконавчого листа № 2/585/152/16 від 19 лютого 2016 року виданого Роменським міськрайонним судом Сумської області про стягнення аліментів з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2 на утримання дітей: сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 в твердій грошовій сумі по 500 грн. щомісячно на кожну дитину, починаючи стягнення з 28 грудня 2015 року і до досягнення дітьми повноліття. Особистого майна у боржника, на яке можливо звернути стягнення не виявлено. ОСОБА_1 офіційно не працює, аліменти сплачує частково, внаслідок чого виникла заборгованість. Заборгованість зі сплати аліментів станом на 01 серпня 2023 року складала 46 455 грн 66 коп. (а.с. 73).

Як вбачається з розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, ОСОБА_1 станом на липень 2023 року має заборгованість, яка складає 46 455,66 грн (а.с. 74).

Ухвалюючи рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено проживання з відповідачем однією сім`єю після червня 2015 року та придбання спірного нерухомого майна на спільні кошти.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Частиною 2 статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) звернуто увагу на те, що відповідно до вимог статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено висновок, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності, є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника (пункт 40).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту спільного проживання, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним з найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі (постанова Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі № 362/3705/20).

Згідно з ч. 1-3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц). Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

Суд першої інстанції встановив, що сторони проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з грудня 2010 року до червня 2015 року. Позивачем не було надано достатніх доказів на підтвердження своїх тверджень про те, що на час придбання спірного нерухомого майна вони з відповідачем проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет та були пов`язані спільним побутом, що і підлягає доведенню в рамках даної судової справи.

Так, звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 стверджував, що вони з ОСОБА_2 проживали однією сім`єю у період з грудня 2010 року до 28 жовтня 2016 року. Після придбання у жовтні 2016 року спірного нерухомого майна вони планували переїзд та проживання в цьому житловому будинку, але їх спільне життя не склалося та фактичні шлюбні відносини між ними були припинені з 28 жовтня 2016 року.

У подальшому, у відповіді на відзив на позову заяву, позивач зазначив, що дійсно вони з відповідачем в період з травня 2015 року до лютого 2016 року проживали окремо але після народження сина вони помирилися, спільно зареєстрували місце проживання сина в АДРЕСА_2 , де і проживали до липня 2017 року. Таку позицію позивача щодо періоду проживання з відповідачем однією сім`єю колегія суддів вважає суперечливою.

28 грудня 2015 року ОСОБА_2 зверталася до Роменського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення з нього аліментів на утримання спільних дітей, який обґрунтовувала тим, що з червня 2015 року спільно не проживають, а ОСОБА_1 в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. ОСОБА_1 в судовому засіданні зменшені позовні вимоги визнав повністю.

Реєстрація малолітнього сина сторін ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_2 не підтверджує спільне проживання сторін за вказаною адресою, адже відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України дитина була зареєстрована разом із своїми батьками.

Судом першої інстанції була надана належна оцінка показанням свідків, а твердження позивача про невідповідність викладу судом першої інстанції в мотивувальній частині рішення наданих свідками пояснень, колегія суддів вважає непереконливими.

Зокрема, свідок ОСОБА_6 є батьком позивача, а тому має особисту зацікавленість в результатах розгляду справи. Повідомлені свідком ОСОБА_7 обставини відомі їй в переважній більшості із чуток. Свідок ОСОБА_5 не міг повідомити період придбання спірного нерухомого майна, на поставлене йому запитання відповів, що будинок сторонами був придбаний в 2017 році.

Крім того, свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_7 та ОСОБА_6 надавали суперечливі показання щодо періодів проживання сторін. Так, свідки ОСОБА_7 і ОСОБА_6 повідомили, що коли народився молодший син сторін вони проживали разом в с. Салогубівка, тоді як вони мешкали окремо з червня 2015 року. Свідки ОСОБА_5 та ОСОБА_6 також стверджували, що відповідач виїхала з с. Салогубівка в липні 2017 року, однак сам позивач при зверненні до суду з позовом зазначав, що фактичні шлюбні відносини були припинені 28 жовтня 2016 року.

Надання батьком позивача ОСОБА_6 частини коштів для придбання спірного житлового будинку, не є підставою для визнання його спільним майном сторін. ОСОБА_6 суду повідомив, що допоміг в придбанні житла своїм онукам, тоді як позивач не мав наміру проживати спільно з відповідачем через постійні сварки.

Таким чином, зважаючи на те, що позивачем не було надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що на час придбання спірного нерухомого майна вони з відповідачем проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а також придбання цього майна за спільні кошти сторін та в інтересах їх родини, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку щодо відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 08 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий - О. І. Собина

Судді: А. П. Сидоренко

М. В. Щербаченко