КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 369/7175/24 Головуючий у суді першої інстанції - Пінкевич Н.С. Номер провадження № 22-ц/824/3424/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Пінкевич Н.С., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_5 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору позики, відповідно до якого просив суд визнати договір позики б/н від 03 березня 2021 року, укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , недійсним з моменту укладення; судові витрати покласти на ОСОБА_5 .

Свої вимоги мотивував тим, що він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 з жовтня 2011 року. Вони разом проживали, вели спільно господарство.

03 березня 2021 року між ОСОБА_5 як позикодавцем та ОСОБА_4 як позичальником укладено договір позики в простій письмовій формі. За умовами укладеного договору, його дружина ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_5 грошові кошті в сумі 2 627 660 грн. Але про укладення вказаного договору його дружина не повідомила, згоди не отримувала.

Вважає, що вказаний договір позики, який виходить за межі дрібного побутового, всупереч вимогам закону був укладений відповідачем ОСОБА_4 в простій письмовій формі, без нотаріального посвідчення та без його згоди, як чоловіка, тому його права порушені.

Крім того, умови договору позики про стягнення штрафу є неправомірними, що свідчить про недійсність укладеного договору позики. На його думку, що дружина не отримувала такі кошти.

З підстав, передбачених ст.ст.203, 215, ЦК України, ст.65 СК України, вважає, що даний договір має бути визнаний недійсним в судовому порядку.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2025 року позов ОСОБА_3 залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в повному обсязі та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 .

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд першої інстанції дійшов висновку про наявність згоди позивача на укладення оспорюваного договору позики від 03 березня 2021 року виключно з посиланням на пункт 12 цього договору. Водночас зазначений пункт не підтверджує обізнаність чи волевиявлення позивача на укладення правочину, а лише свідчить про повідомлення ОСОБА_4 при укладенні договору недостовірної інформації щодо наявності згоди її чоловіка.

При цьому, суд не врахував, що позивач не є стороною вказаного договору позики, а матеріали справи не містять жодних належних і допустимих доказів надання ним письмової згоди на укладення спірного правочину або направлення йому письмового повідомлення про намір його укладення. Ні ОСОБА_4 , ні ОСОБА_5 таких доказів суду не надали, тоді як позивач стверджував, що письмової згоди не надавав і про укладення саме цього договору повідомлений не був.

За таких обставин, встановивши відсутність письмової згоди ОСОБА_3 на укладення договору позики від 03 березня 2021 року, суд мав правові підстави для визнання зазначеного договору недійсним, оскільки він виходить за межі дрібного побутового правочину та не відповідає інтересам сім`ї позивача.

Що стосується ОСОБА_1 , то договір поруки від 03 березня 2021 року було укладено ним виключно на підставі запевнень ОСОБА_4 про обізнаність її чоловіка - ОСОБА_3 з умовами договору позики та гарантування його виконання за рахунок майна подружжя, обсяг якого, за наявною у поручителя інформацією, був достатнім для виконання зобов`язань.

19 жовтня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_3 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2025 року, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в повному обсязі та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що про укладення оскаржуваного договору він повідомлений не був, згоди на отримання позики не надавав.

Разом з тим, ОСОБА_4 кошти на підставі договору позики від 03 березня 2021 року не отримувала та не використовувала їх на потреби сім`ї.

Вважає, що на нього не можуть бути покладені зобов`язання, на які він не давав згоди.

20 жовтня 2025 року на адресу апеляційного суду на адресу апеляційного суду надійшла апеляційна скарга від ОСОБА_4 на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2025 року, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в повному обсязі та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Вказує, що 03 березня 2021 року вона досягла домовленості з позикодавцем про укладення договору позики у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення, яким передбачалося надання безпроцентної позики у розмірі 2 627 660 грн із кінцевим строком повернення до 01 червня 2021 року. У день досягнення домовленості позикодавець зазначений договір не підписав, підписаний примірник вона не отримувала, а грошові кошти за цим договором їй фактично не надавалися.

Наступного дня позикодавець ініціював укладення нового договору позики шляхом його нотаріального посвідчення та одночасного укладення договорів поруки й іпотеки з її чоловіком - ОСОБА_3 . При цьому, позикодавець запропонував збільшити суму позики, попри те, що вже мав у своєму розпорядженні розписку на суму, погоджену у договорі від 03 березня 2021 року, а примірник зазначеного договору їй не повернув, фактично зберігши у себе два договори.

У подальшому позикодавець звернувся до суду з вимогами про стягнення заборгованості за двома договорами позики, укладеними з інтервалом в один день, тоді як грошові кошти вона отримувала лише один раз. При цьому вже наступного дня після укладення договору у простій письмовій формі позикодавець наполягав на його нотаріальному посвідченні та укладенні забезпечувальних договорів поруки й іпотеки з ОСОБА_3 .

Вважає, що наступний договір є новацією попереднього та підтверджується істотним співпадінням умов договорів, зокрема щодо безпроцентного характеру позики, кінцевого строку її повернення - 01 червня 2021 року, а також умов відповідальності у вигляді пені в розмірі 1 % від суми заборгованості за кожен день прострочення. За таких обставин укладення договору позики від 04 березня 2021 року припинило дію договору позики від 03 березня 2021 року.

01 грудня 2025 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційні скарги, відповідно до якого просить апеляційні скарги залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційних скаргах вказує, що факт передання ОСОБА_5 та отримання ОСОБА_4 грошових коштів за укладеним договором позики підтверджується пунктом 4.1 договору позики, а також копією розписки від 03 березня 2021 року про отримання нею коштів за вказаним договором.

Доводи позивача ОСОБА_3 та його дружини ОСОБА_4 щодо відсутності згоди позивача на укладення договору суперечать положенням самого договору позики від 03 березня 2021 року, зокрема пункту 12, яким передбачено, що позичальник ОСОБА_4 підтверджує обізнаність свого чоловіка про факт укладення договору та його повну згоду з усіма умовами договору.

При цьому під час укладення договору позики від 03 березня 2021 року письмова згода позивача як чоловіка позичальниці не вимагалася, оскільки зазначений правочин не стосувався розпорядження спільним майном подружжя. Особа, яка отримує кошти у позику, не здійснює розпорядження спільним майном, а лише стає учасником зобов`язальних правовідносин, що узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 31 січня 2023 року у справі № 369/1229/20 та від 02 листопада 2023 року у справі № 758/16339/17.

Посилання ОСОБА_4 на новацію боргу за договором позики шляхом укладення нотаріально посвідченого договору позики від 04 березня 2021 року є надуманими та безпідставними, оскільки спростовуються наявністю в матеріалах справи письмових доказів існування двох окремих договорів позики на різні суми, з різними поручителями та відмінним порядком здійснення розрахунків, що підтверджується їх оригіналами.

Крім того, твердження апелянта ОСОБА_1 про порушення прав позивача внаслідок укладення договору позики від 03 березня 2021 року у зв`язку з нібито укладенням договору в інтересах сім`ї не знайшли свого підтвердження матеріалами справи та належними і допустимими доказами.

01 грудня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від ОСОБА_4 , відповідно до якого просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 в повному обсязі.

Відзив обґрунтований доводами, викладеними в її апеляційній скарзі та апеляційній скарзі ОСОБА_3 .

При апеляційному розгляді справи представник позивача у справі ОСОБА_3 , адвоката Гоменюк А.М. підтримав, доводи викладені в апеляційних скаргах апелянтів, та просив їх задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про задоволення позову з підстав зазначених в позовній заяві та мотивів, викладених в апеляційних скаргах апелянтів.

Представник відповідача ОСОБА_5 , адвокат Столяр О.І. заперечила щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах поданих апелянтами ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , та просила залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін, обґрунтовуючи свої заперечення тим, що доводи на які посилаються апелянти у своїх апеляційних скаргах не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків викладених у рішенні суду. Вважає рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального права та з дотримання норм процесуального законодавства.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 03 березня 2021 року між ОСОБА_5 , як позикодавцем з однієї сторони, та ОСОБА_4 , як позичальником з другої сторони, укладено Договір позики в простій письмовій формі, який є предметом оскарження по даній справі.

Відповідно до п. 1 Договору позики від 03.03.2021 року позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошті в сумі 2 627 660 грн, а позичальник зобов`язаний повернути отримані кошти до 01.06.2021 року включно.

03.03.2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 як поручителем укладено договір поруки, відповідно до якого забезпечувалось виконання зобов`язань ОСОБА_4 за договором позики, укладеним між позикодавцем та позичальником 03.03.2021 року на суму в розмірі 2 627 660 грн.

Судом встановлено, що станом на момент укладення договору позики позивач ОСОБА_3 разом з відповідачкою ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, про що 01.10.2011 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва складено актовий запис №3199 та видано відповідне свідоцтво.

Згідно п. 4.1. договору, своїм підписом ОСОБА_4 підтвердила факт отримання нею грошових коштів у сумі 2627660,00 грн. від позикодавця, що також підтверджується копією розписки про отримання нею коштів від 03.03.2021 року.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 суд першої інстанції мотивував своє рішенням тим, що для укладання договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібно, оскільки цей правочин не стосується спільного майна подружжя. До того, як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього немає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Таким чином, той з подружжя, хто укладає договір позики (позичає кошти), не розпоряджається спільним майном подружжя, він стає учасником зобов`язальних правовідносин.

Ухвалюючи зазначений висновок суд першої інстанції послався на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 26 вересня 2018 року в справі № 713/285/2012 (провадження № 61-10345св18), від 18 листопада 2019 року в справі № 569/7631/15-ц (провадження № 61-1261св18), від 27 листопада 2019 року в справі № 133/3928/14-ц (провадження № 61-33048св18), від 24 березня 2020 року в справі № 521/20211/16-ц (провадження № 61-47423св18), від 09 червня 2020 року в справі № 522/20907/16-ц (провадження № 61-1595св17), постанові від 31.01.2023 року по справі № 369/1229/20, в постанові від 26.09.2024 року по справі № 703/141/23.

Також безпідставним суд першої інстанції визнав посилання позивача як на підставу для визнання договору позики недійсним на відсутність його згоди як чоловіка позичальниці на укладення спірного правочину є безпідставним, оскільки позичальниця ОСОБА_4 , беручи в борг грошові кошти спільним майном не розпоряджалась, а відтак у даному випадку отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин не стосується розпорядження спільним майном.

Відповідні доводи позивача ОСОБА_3 про відсутність його згоди на укладення суперечать положенням самого договору позики від 03.03.2021 року, п. 12 якого передбачено, що позичальник ОСОБА_4 стверджує, що її чоловік повідомлений про факт укладення цього договору, повністю погоджується із його умовами.

Даючи оцінку вказаним доводам позивача суд зазначив, що перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 та від 22 листопада 2023 року у справі № 643/352/20. Зазначені висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 201/6451/21.

Надаючи правову оцінку обставинам справи суд звернув увагу, що позивачем не надано доказів того, що спірний договір укладався в інтересах сім`ї, зокрема щодо того, що отримані в борг кошти витрачені саме на потреби сім`ї, а не у власних інтересах позичальниці ОСОБА_4 , тоді як укладення даного договору у період перебування сторони правочину у зареєстрованому шлюбі не може буде беззаперечним доказом зазначеного.

Суд першої інстанції також визнав безпідставними доводи позивача ОСОБА_3 про недійсність укладеного договору позики від 03.03.2021 року з підстав одночасного існування в ньому положень стосовно стягнення пені і штрафу є необґрунтованими та безпідставними, так як дані положення відповідають вимогам ст. ст. 6, 627 ЦК України та взагалі не порушують права чи інтереси позивача, оскільки ні штраф, ні пеня не стягуються за даним договором в рамках розгляду справи № 759/3615/24 про стягнення заборгованості , що підтверджено заявою про зменшення розміру позовних вимог по справі № 759/3615/24, поданої 26.04.2024 року.

Суд не погодився з твердженням відповідача ОСОБА_4 щодо недійсності договору позики від 03.02.2021 року з підстав укладення 04.03.2021 року нотаріально посвідченого договору позики між нею як позичальником та ОСОБА_5 як позикодавцем, який вона вважає новацією боргу, оскільки ці твердження спростовуються наявністю двох окремих договорів на різні суми боргу та з різними поручителями, а договір від 04.03.2021 року не є новацією щодо договору від 03.03.2021 року, оскільки в ньому відсутнє двостороннє письмове застереження про те, що первинне зобов`язання за договором від 03.03.2021 року припиняється, а замість нього діє нове зобов`язання, передбачене нотаріально посвідченим договором від 04.03.2021 року.

04.03.2021 року між ОСОБА_5 як позикодавцем з однієї сторони та ОСОБА_4 як позичальником з другої сторони укладено Договір позики, який посвідчено Тригуб Є.О., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано у реєстрі за №1448.

Для забезпечення виконання зобов`язань своєї дружини ОСОБА_4 за договором позики 04.03.2021 року між ОСОБА_5 з однієї сторони та позивачем ОСОБА_3 укладено Договір поруки, відповідно до якого позивач поручився перед ОСОБА_5 за виконання зобов`язань своєю дружиною та надав 04.03.2021 року нотаріально посвідчену згоду дружині ОСОБА_4 на укладення даного договору позики, що вказую про його обізнаність щодо виникнення боргових зобов`язань відповідачки ОСОБА_4 ..

Факт визнання відповідачем ОСОБА_4 позовних вимог свого чоловіка ОСОБА_3 не спростовує вищевикладеного, оскільки в даному випадку на думку суду повинно мати місце не лише визнання позову відповідачем, а й законні підстави для задоволення позову, які в даному випадку відсутні.

Крім того, позов визнаний одним із двох відповідачів ОСОБА_4 , а відповідач ОСОБА_5 через свого представника заперечував проти задоволення позовних вимог, оскільки таке визнання порушує права та законні інтереси відповідача ОСОБА_5 , який є позикодавцем за укладеним договором позики від 03.03.2021 року та в судовому порядку по справі № 759/3615/24, яка перебуває в провадженні Святошинського районного суду м. Києва, здійснює стягнення боргу за вказаним договором позики від 03.03.2021 року.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та визнання недійсним оспорюваного позивачем договору позики з підстав відсутності згоди другого з подружжя на його укладення (ч. 2 статті 65 СК України).

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову відповідає з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою вказаної статті.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

Згідно зі статтею 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: 1) правочини між юридичними особами; 2) правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 3) правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; 4) інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма

Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У відповідності до положень статті 11 ЦК України договір є основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який підтверджує укладення договору, визначає його умови, а також засвідчує отримання позичальником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передання грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей.

Згідно з частиною першою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою

статті 203 цього Кодексу, є підставою вважати правочин недійсним (стаття 215 ЦК України).

Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Відповідно до частин першої - третьої статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Приписи статті 65 СК України регулюють правовідносини щодо розпорядження майном, яке є спільною сумісною власністю подружжя (наприклад, передачу спільних коштів у позику), на чому, зокрема, наголошено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19.

У справі яка переглядається в апеляційному порядку встановлено, що 03 березня 2021 року між ОСОБА_5 , як позикодавцем з однієї сторони, та ОСОБА_4 , як позичальником з другої сторони, укладено Договір позики в простій письмовій формі, який є предметом оскарження по даній справі.

Відповідно до п. 1 Договору позики від 03.03.2021 року позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошті в сумі 2 627 660 грн, а позичальник зобов`язаний повернути отримані кошти до 01.06.2021 року включно.

03.03.2021 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 як поручителем укладено договір поруки, відповідно до якого забезпечувалось виконання зобов`язань ОСОБА_4 за договором позики, укладеним між позикодавцем та позичальником 03.03.2021 року на суму в розмірі 2 627 660 грн.

Судом встановлено, що станом на момент укладення договору позики позивач ОСОБА_3 разом з відповідачкою ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, про що 01.10.2011 р. Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва складено актовий запис №3199 та видано відповідне свідоцтво.

Згідно п. 4.1. договору, своїм підписом ОСОБА_4 підтвердила факт отримання нею грошових коштів у сумі 2627660,00 грн. від позикодавця, що також підтверджується копією розписки про отримання нею коштів від 03.03.2021 року

Слід звернути увагу, що однією із засад цивільного законодавства є добросовісність.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим доказам, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не довів встановлених законом підстав для визнання недійсним оспорюваного договору позики.

Даючи оцінку обставинам справи, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що укладений ОСОБА_4 із ОСОБА_5 договір позики не містить обставин щодо набуття вказаних коштів у спільну сумісну власність позичальниці та позивача у справі ОСОБА_3 як подружжя, а сам факт посилання у п. 12 оспорюваного Договору про обізнаність позивача як іншого із подружжя про укладення вказаного договору позики не є належним підтвердженням такої згоди на укладення вказаного правочину в інтересах сім`ї, а відтак і не покладає ОСОБА_3 зобов`язань за вказаним правочином.

Враховуючи встановлений судом факт укладення ОСОБА_4 договору позики, отримання нею коштів для особистих потреб (оскільки зворотного не доведено) , суд дійшов цілком об`єктивних висновків щодо відмови у задоволенні вимог позивача.

Даючи оцінку доводам апелянтів щодо недійсності укладеного 03 березня 2021 року договору позики у зв`язку з новацією правочину колегія суддів виходить із наступного.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін

і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди

з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча

б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов`язанням. Заміна боргу позиковим зобов`язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 цього Кодексу).

Згідно зі статтею 604 ЦК України зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). Новація не допускається щодо зобов`язань про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, про сплату аліментів та в інших випадках, встановлених законом. Новація припиняє додаткові зобов`язання, пов`язані з первісним зобов`язанням, якщо інше не встановлено договором, крім випадків, коли первісне зобов`язання змінене планом санації або реструктуризації згідно з Кодексом України

з процедур банкрутства і заставодержатель проголосував проти такого плану.

Новація - це угода про заміну первинного зобов`язання новим зобов`язанням між тими самими сторонами. Вона не припиняє правового зв`язку сторін, оскільки замість зобов`язання, дія якого припиняється, виникає узгоджене ними нове зобов`язання. Юридичною підставою для зобов`язання, яке виникає при новації, є домовленість сторін про припинення первинного зобов`язання.

Угода про заміну первинного зобов`язання має договірну природу. Новація є консенсуальним, двостороннім та оплатним договором, який має право припинювальну природу. Істотними умовами такого договору

є: предмет, вказівка на колишнє й нове зобов`язання, яке виникає замість попереднього, яке припиняється. Про намір вчинити новацію сторони повинні зазначити в договорі.

Отже, умовами здійснення новації є: новий договір укладається між тими самими сторонами, які були учасниками первинного договору позики; новий правочин оформляється укладенням сторонами так званого новаційного договору позики, який можна визначити як договір, за яким одна сторона (позикодавець) враховує суму заборгованості, що виникла з договору позики, як сума позики, а інша сторона (позичальник) зобов`язується повернути таку суму вже на виконання нових позикових зобов`язань; дотримання форми такого правочину (новаційного договору), тобто у формі, передбаченій для укладення договору позики (частина друга статті 1053 ЦК України); дійсність первинного зобов`язання.

Відповідні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17, Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 609/67/18.

Отже, важливою умовою новації є наявність наміру сторін вчинити новацію, про який сторони повинні обов`язково вказати у договорі, оскільки за відсутності такого застереження первинне зобов`язання не припиняється, а буде діяти поряд із новим.

Оцінивши наявні в справі докази суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_3 не доведено передбачених статтею 604 ЦК України умов здійснення новації.

Так даючи оцінку вказаним доводами позивача суд перешої інстанції обґрунтовано зазначив, що нотаріально посвідчений договір позики від 04.03.2021 року, укладений між позивачем ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не є новацією договору позики від 03.03.2021 року, оскільки не містить жодного узгодження між сторонами про те, що даний договір не є новаційним відносно договору від 03.03.2021 року оскільки в договорі від 04.03.20221 року відсутній намір сторін вчинити новацію відносно договору від 03.03.2021 року, в договорі від 04.03.2021 року відсутнє двостороннє письмове застереження про те, що первинне зобов`язання за договором від 03.03.2021 року припиняється, а замість нього діє нове зобов`язання, передбачене нотаріально посвідченим договором від 04.03.2021 року

З урахуванням вказаних обставин, доводи відповідачки ОСОБА_4 про те, що в даному випадку воля сторін була спрямована на зміну умов договору від 03.03.2021 року шляхом новації та укладення договору позики від 04.03.2021 року спростовуються умовами відповідних договорів, наявність оригіналів яких у позивача підтверджує наявність окремих зобов`язань за двома договорами позики (відповідні правові висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 340/385/17).

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законне та обґрунтоване судове рішення про відмову в позові ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , апеляційну скаргу ОСОБА_3 , апеляційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 18 вересня 2025 року, залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2026 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв