Провадження № 22-ц/801/347/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Медяна Ю. В.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 рокуСправа № 127/26708/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Берегового О.Ю. (суддя - доповідач),

суддів: Стадника І.М., Панасюка О.С.,

учасники справи:

позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»

відповідач: ОСОБА_1

розглянув цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Мишковської Т.М. на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2025 року, ухваленого місцевим судом під головуванням судді Медяної Ю.В., дата складення повного тексту рішення невідома,

встановив:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 серпня 2021 року, між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №989309347 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.

Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора.

На виконання умов договору 05 серпня 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало грошові кошти в сумі 16 500 грн на банківську карту відповідача № НОМЕР_1 , вказану нею у договорі.

28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» було укладено договір факторингу № 28/1118-01.

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 176 від 10 травня 2022 року до Договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, ТОВ «Таліон Плюс» отримало право вимоги до відповідача за кредитним договором від 05 серпня 2021 року.

23 лютого 2024 року року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» було укладено договір факторингу № 23/0224-01.

Відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 від 23 лютого 2024 року до Договору факторингу № 23/0224-01 від 23 лютого 2024 року від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідача.

У подальшому, 04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» було укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, за умовами якого до позивача перейшло право вимоги, зокрема до відповідача за кредитним договором №989309347 від 05 серпня 2021 року.

Загальна сума заборгованості відповідача перед позивачем на момент подання позовної заяви за кредитним договором, становить 14 382,98 грн, з яких 13 430,83 грн заборгованість по тілу кредиту; 952,15 грн заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; 0,00 грн заборгованість за штрафними санкціями (пеня, штрафи).

Посилаючись на викладене, позивач у заявленому позові просив стягнути з ОСОБА_1 на його користь заборгованість за договором позики в розмірі 14 382,98 грн, а також стягнути судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2 422,40 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2025 року позов було задоволено та вирішено стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором №989309347 від 05 серпня 2021 року в загальній сумі 14 382,98 грн, яка складається з: 13 430,83 грн заборгованість за тілом кредиту; 952,15 грн заборгованість по несплаченим процентам за кредитом. Також з відповідача стягнуто 2 422,40 грн судового збору та 4000,00 грн судових витрат на правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції вважав, що зібрані докази вказують на те, що ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» і відповідач уклали в електронній формі кредитний договір, який підписаний сторонами електронним підписом. Відповідач підписав цей договір одноразовим ідентифікатором. При укладанні кредитного договору відповідачем вчинено ряд дій, без здійснення яких договір був би не укладеним, що в свою чергу підтверджує укладання вказаного договору в електронній формі.

Відповідач був належним чином ознайомлений з умовами вищевказаного кредитного договору, однак не виконав грошове зобов`язання по поверненню кредитних коштів, а тому заборгованість по договору кредиту (тіло кредиту, проценти) в межах строку кредитування підлягає стягненню за рішенням суду.

До позивача на законних правових підставах (договори факторингу) перейшло право вимоги до відповідача по кредитному договору від 03 червня 2023 року.

Наданий товариством розрахунок заборгованості відповідає умовам кредитного договору та є правильним. Відповідачем не надано доказів на його спростування.

Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення заборгованості за договором підлягають задоволенню.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким рішенням, представник відповідача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що позивачем не підтверджено перехід до нього прав вимоги за кредитним договором від первісного кредитора.

Зазначає про те, що кредитний договір між нею та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладений 05.08.2021 року, тобто через три роки після укладення 28.11.2018 року договору факторингу між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» і ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога». При цьому права майбутньої вимоги на момент укладення договору мали би бути визначені, водночас, як вважає апелянт, жодної визначеної вимоги у ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до неї на час укладення договору факторингу 28.11.2018 не було, й так само не було такої вимоги і у ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС», оскільки неможливо було передбачити укладення 05.08.2021 кредитного договору.

Крім того, скаржник вказує, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту отримання кредитних коштів відповідачкою.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу було залишено без руху.

29 грудня 2025 року скаржником на усунення недоліків апеляційної скарги надіслано суду платіжний документ, що підтверджує сплату судового збору за подання апеляційної скарги.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 02 січня 2026 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2026 року справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

06 січня 2026 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого, представник позивача просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

04 лютого 2026 року до апеляційного суду від позивача надійшли додаткові пояснення у справі.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що Відповідно до копії заявки на отримання грошових коштів в кредит від 05 серпня 2021 року, відповідачка вказала свої персональні дані та номер картки № НОМЕР_1 (а.с.27).

Відповідно до копії договору №989309347 від 05 серпня 2021 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та відповідачка (Позичальник), уклали кредитний договір про те, що Кредитодавець зобов`язується надати позичальникові кредит без конкретної споживчої мети, в розмірі кредитного ліміту на суму 16 500 грн 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, зазначених у цьому Договорі. Кредит надається строком на 112 днів. Нрахування процентів за користування кредитом здійснюється в розмірі 251,85 відсотків річних, що становить 0,69 відсотків в день від суми кредиту за час користування ним (далі - Дисконтна процентна ставка).

Згідно з копією графіку розрахунків, який є додатком №1 до договору №989309347 від 05 серпня 2021 року, сторони погодили, що терміном платежу є 25 листопада 2021 року, до сплати разом 24 437,30 грн, з яких 16 500 грн - сума кредиту, а 7 937,30 грн - нараховані проценти (а.с.41).

Представник позивача додав до позовної заяви також Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту продукту «СМАРТ» Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» та Алгоритм дій споживача в інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» з метою акцепту оферти та укладення електронного договору.

Відповідно до копії платіжного доручення №1ed12416-a975-4b8d-bd21-c356644ca9f1 від 05 серпня 2021 року, ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» перерахувало відповідачці на картковий рахунок № НОМЕР_1 грошові кошти в сумі 16500 грн, згідно з договором №989309347 (а.с.13).

Згідно з копією довідки щодо дій позичальника в Інформаційно-телекомунікаційний системі Товариства з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» перерахування коштів позичальнику відбулося 05 серпня 2021 року о 14:56 год (а.с.18).

Факт отримання відповідачем кредитних коштів у сумі 16 500 грн. підтверджується належними та достатніми доказами, а саме листом АТ КБ «Приватбанк» №20.1.0.0.0/7-250919/14234-БТ від 24.09.2025 та випискою по картковому рахунку. Вказане спростовує твердження представника відповідача про відсутність доказів перерахування кредитних коштів відповідачу. (а.с. 134-135).

Оскільки ОСОБА_1 свої зобов`язання за кредитним договором щодо повернення коштів, сплати відсотків не виконала, ТОВ «Юніт Капітал», як новий кредитор, звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором №989309347 від 05 серпня 2021 року в загальній сумі 14 382,98 грн, яка складається з: 13 430,83 грн заборгованість за тілом кредиту; 952,15 грн заборгованість по несплаченим процентам за кредитом.

Задовольняючи позовні вимоги та стягуючи заборгованість в загальному розмірі 14 382,98 грн, суд першої інстанції, виходив з того, що між сторонами виникли кредитні відносини, ОСОБА_1 отримала кредитні кошти, свої зобов`язання щодо повернення коштів за кредитним договором в установлені договором строки не виконала, ТОВ «Юніт Капітал» отримало право вимоги за договорами факторингу.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Заявлені позовні вимоги позивач обґрунтовує цілим рядом договорів (а також інших документів), копії яких долучено до позовної заяви, які (у відповідності до статті 204 ЦК України) є правомірними та чинними, оскільки докази про протилежне у матеріалах справи відсутні.

За приписами статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини перша-третя, п`ята, шоста статті 203 ЦК України).

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема пунктом 1 частини першої цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За приписами частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (частина перша статті 519 ЦК України).

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Частиною першою статті 1078 ЦК України визначено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з частини другої статті 1078 ЦК України майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.

Відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21, пункт 57)).

Звідси Велика Палата Верховного Суду зазначає, що сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, мають право на власний розсуд визначити ціну, за якою право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права вимоги, що відступається (продається), яка може бути як більшою, так і меншою за номінальну вартість такої вимоги.

Тобто сторони договору відступлення права вимоги, зокрема договору купівлі-продажу права вимоги, не обмежені номінальною вартістю права вимоги та встановлюють ціну, за якою таке право вимоги продається, з огляду на реальну вартість права грошової вимоги, яка залежить від попиту на такий вид грошової вимоги та ліквідності конкретної вимоги, що відступається (продається).

Оскільки сторони договору відступлення права вимоги не обмежені номінальною вартістю права вимоги, сама по собі різниця між номінальною вартістю права вимоги, що відступається, та ціною продажу такої вимоги, визначеною сторонами в договорі купівлі-продажу права вимоги, не може вважатися платою за договором факторингу».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 лютого 2018 року у справі № 2-127/11 (провадження № 61-1648св17) зазначено, що «скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор та ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги. Так, в пункті 4.1. укладеного між ними договору визначено, що право власності на права вимоги, які відступаються за укладеним договором, вважається таким, що перейшло від клієнта (ПАТ «УкрСиббанк») до фактора (ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія») в день підписання акта приймання-передачі права вимоги, за умови виконання фактором зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Право вимагати від боржника виконання всіх зобов`язань в межах відступлених прав у фактора наступає після виконання ним зобов`язань, передбачених пунктом 3.1.1. договору. Як встановлено судами та свідчать матеріали справи, оскільки заявником не надано доказів на підтвердження виконання умов пунктом 3.1. договору, відповідно до якого фінансування за відступлені права вимоги надається фактором клієнту шляхом перерахування суми фінансування на рахунок клієнта двома платежами, суди зробили правильний висновок, що заявником не було належним чином доведено факт виникнення права вимоги, що відступається за укладеним договором. Сторони договору поставили три умови щодо настання моменту виникнення права вимоги за договором факторингу, що мають одночасно настати: укладення договору факторингу, підписання акта приймання-передачі права вимоги та сплата суми фінансування на рахунок клієнта. Враховуючи недоведеність заявником перерахування суми фінансування на рахунок клієнта за відступлені права вимоги, суди першої та апеляційної інстанцій були позбавленні правової можливості зробити висновок щодо переходу права вимоги до заінтересованої особи. Тягар доведення цих обставин у цьому провадженні покладається на заінтересовану особу, яка саме й звернулася із згаданими вимогами до суду, оскільки частиною третьою статті 10 ЦПК України та частиною першою статті 60 ЦПК України (у редакції, чинній на час розгляду справи) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом».

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Згідно з копією договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «ТАЛІОН ПЛЮС» (Фактор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (Клієнт), було укладено договір про те, що клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с.92-95).

Відповідно до копії додаткової угоди №19 від 28 листопада 2019 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2020 року включно (а.с.97 на звороті).

Згідно з копією додаткової угоди №26 від 31 грудня 2020 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТзОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" (фактором) та ТзОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" (клієнт), сторони дійшли згоди викласти текст договору в новій редакції (а.с.98-102).

Відповідно до копії додаткової угоди №27 від 31 грудня 2021 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТзОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" (фактором) та ТзОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" (клієнт), сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2022 року включно (а.с.103).

Відповідно до копії додаткової угоди №31 від 31 грудня 2022 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТзОВ "ТАЛІОН ПЛЮС" (фактором) та ТОВ "МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА" (клієнт), сторони дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2023 року включно (а.с. 103 на звороті).

Згідно з копією додаткової угоди №32 від 31 грудня 2023 року до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, укладеного між ТОВ «ТАЛІОН ПЛЮС» (фактором) та ТОВ «МАНІВЕО ШВИДКА ФІНАНСОВА ДОПОМОГА» (клієнт), сторони дійшли згоди викласти текст договору в новій редакції, а також дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31 грудня 2024 року включно (а.с.104).

Згідно з копією реєстру прав вимоги №176 від 10 травня 2022 року, за №1174 вказана ОСОБА_1 , загальна заборгованість якої за договором від 05 серпня 2021 року №989309347 становить 14 354,78 грн (а.с.89-90).

Подальші відступлення права вимоги від ТОВ «Таліон плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» 23.02.2024 року відповідно до Витягу з реєстру прав вимоги № 1 до Договору факторингу №23/0224-01 від 23.02.2024, а потім від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Юніт Капітал» 04.06.2025 року відповідно до Реєстру Боржників за Договором факторингу № 04/06/25-Ю - також відбулися з дотриманням норм чинного законодавства.

Відповідно до п.п.1.3. договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Розділом 2 зазначеного вище договору регламентовано порядок відступлення права вимоги: згідно п. 4.1. право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання сторонами реєстру прав вимог по формі, встановленій у відповідному додатку. Підписання реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до боржників в повному обсязі, за відповідним реєстром права вимоги.

Надана копія договору факторингу №28/1118-01від 28 листопада 2018 року містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», до фактора, ТОВ «Таліон Плюс».

Копія договору факторингу №05/0820 від 05.08.2020 містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс».

Аналогічним чином право вимоги за кредитним договором відступлено ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на користь ТОВ «Юніт Капітал».

Колегія суддів визнає, що копії договорів факторингу та реєстрів права вимоги є належними та допустимими доказами відступлення права вимоги у спірних правовідносинах.

Фактичне відступлення прав вимоги не обмежується моментом укладення кредитного чи договору факторингу, а здійснюється на підставі реєстру, який містить перелік прав вимоги, що можуть виникати як до, так і після укладення договору факторингу.

Таким чином, перехід права вимоги за кредитним договором стосувався дійсного на той момент зобов`язання та відбувся на законних підставах, оскільки реєстри прав вимоги укладені в межах чинності договорів факторингу та вже після укладення кредитного договору, а отже ТОВ «Юніт Капітал» довело своє право вимоги до відповідачки ОСОБА_1 .

Тому доводи апеляційної скарги про те, що ТОВ «Юніт Капітал» не довело порушення їх прав відповідачем, а також те, що не підтверджено перехід права вимоги до позивача є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком викладеним в постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року в справі №727/2790/25.

Щодо розміру заборгованості за кредитним договором

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтями 526, 530 ЦК України визначено, що зобов`язання повинно виконуватися належним чином та у встановлений строк.

Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з у рахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства.

Відповідно до копії виписки з особового рахунку відповідачки за кредитним договором №989309347, загальна заборгованість відповідачки становить 14 382,98 грн, з них: 13 430,83 грн - заборгованість по основному боргу та 952,15 грн - заборгованість по відсотках (а.с. 59).

Відповідно до наданої суду інформації АТ КБ «ПРИВАТ БАНК» від 24 вересня 2025 року, на ім`я відповідачки випускалась платіжна картка № НОМЕР_2 , на яку 05 серпня 2021 року було здійснено зарахування коштів у сумі 16 500 грн (а.с.134-135).

Отже, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за договором виконав та надав ОСОБА_1 грошові кошти, якими остання користувалася, що підтверджується випискою по особовому рахунку.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що відповідачка погодилася на умови кредитного договору шляхом його підписання електронним підписом та в подальшому порушила строки та порядок погашення заборгованості за кредитним договором, що призвело до утворення заборгованості. Під час укладення договору надала свої персональні дані, ідентифікаційний код та картковий рахунок № НОМЕР_2 , на який первісним кредитором було перераховано кредитні кошти в розмірі 16500 грн, відповідно до платіжного доручення №1ed12416-a975-4b8d-bd21-c356644ca9f1 від 05 серпня 2021 року.

За приписами ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

ОСОБА_1 не заявляла зустрічні позовні вимоги щодо безгрошовості кредитного договору на підставі положень ст.1051 ЦК України.

Отже, апеляційний суд вважає, що належними та допустимими доказами у справі підтверджені факти укладання між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 кредитного договору №989309347 від 05 серпня 2021 року у передбаченій законом формі, виконання кредитором умов договору щодо надання позичальнику кредитних коштів та невиконання останнім зобов`язань з повернення цих коштів разом із нарахованими відповідно до умов договору відсотками за користування кредитними коштами, а також перехід прав вимоги за цим договором до ТОВ «Юніт капітал», що є підставою для стягнення з відповідачки заборгованості за кредитним договором на користь позивача.

При вирішенні цієї справи суд правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правові оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині, отже рішення суду першої інстанції є законним, ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

За змістом ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 14 382,98 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Мишковської Т.М. залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 21 листопада 2025 року залишити без зміни.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач О. Ю. Береговий

Судді І.М. Стадник

О. С. Панасюк