Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №348/2470/25

Провадження № 2/348/134/26

29 січня 2026 року м.Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючого судді Бурдун Т.А.,

за участі секретаря судового засідання Лейб`юк Є.В.,

представника позивача адвоката Голіней Л.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Надвірна в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та земельну ділянку, -

встановив:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Голіней Л.Д., звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та земельну ділянку.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що батьками позивача ОСОБА_3 були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Батько позивача помер у 1961 році, мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . За життя мати позивача побудувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_1 , проте не оформила своїх прав на житло за життя. У даному будинку позивачка проживала з матір`ю та з 1979 року була там зареєстрована. На день смерті ОСОБА_5 в домоволодінні були також зареєстровані та проживали: дочка ОСОБА_1 (позивачка) та онуки: ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , та ОСОБА_2 (відповідачка). 18 вересня 2025 року ОСОБА_8 звернулася до приватного нотаріуса Шушкевич С.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері та отримала відмову, оскільки домоволодіння в АДРЕСА_1 , вже зареєстроване за відповідачкою ОСОБА_2 . З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 зареєструвала право власності на житловий будинок в АДРЕСА_2 на підставі виписки з погосподарської книги та технічного паспорта, та 23.05.2018 року право власності на земельну ділянку на підставі рішення органу місцевого самоврядування. Із зазначеної інформації вбачається, що станом на 1979 рік вже був побудований спірний житловий будинок, як і станом на 1990 рік, а відповідачка народилася у 1984 році, та, відповідно, не могла бути забудовником даного будинку та відповідно оформити за собою право власності на спірний будинок. Реєстрація на спірний житловий будинок та в подальшому на земельну ділянку під ним була незаконною, проведена всупереч Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 № 1127, а тому на підставі статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає скасуванню.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 06.10.2025 було відкрито загальне позовне провадження по справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Надвірнянського районного суду від 01.12.2025 задоволено клопотання представника позивача - адвоката Голіней Л.Д. та витребувано від ОКП «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації» копію інвентаризаційної справи на домоволодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 ; від відділу державної реєстрації Івано-Франківської міської ради документи, на підставі яких винесено рішення про державну реєстрацію права власності від 27.01.2018 державним реєстратором Крихівецької сільської ради, на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 08.01.2026 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник позивача - адвокат Голіней Л.Д. підтримала позовні вимоги, з підстав, зазначених у позові, просила позов задовольнити. Також пояснила суду, що позивач звернулася до нотаріуса, щоб оформити право власності на спадковий будинок після смерті матері, однак виявилося, що право власності на житловий будинок та земельну ділянку вже оформлене за відповідачем. Державна реєстрація була проведена незаконно, погосподарські книги у сел. Ланчин ніколи не велися; на момент побудови житлового будинку відповідачу виповнилося лише 7 років, вона не могла його побудувати. Про те, що право власності відповідач зареєструвала на своє ім`я, позивачу нічого не було відомо. Оскільки житловий будинок зареєстрований за відповідачем незаконно, то відповідно і земельна ділянка не може належати відповідачу. Просить визнати незаконними та скасувати рішення державних реєстраторів про державну реєстрацію житлового будинку та земельної ділянки.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, засобами поштового направила на адресу суду заяву, в якій не заперечувала проти задоволення позову та просила розглядати дану справу без її участі (а.с.33- 36).

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали позовної заяви, дослідивши докази у їх сукупності, визнавши їх достатніми для вирішення справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Статтями 12,13,81,89 ЦПК України передбачено: суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

22 листопада 1973 року позивач зареєструвала шлюб з ОСОБА_9 , у зв`язку з чим її дошлюбне прізвище « ОСОБА_10 » було змінено на « ОСОБА_11 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим повторно, серії НОМЕР_1 від 01.08.2025 (а.с.6).

Батьками позивача були ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим повторно, серії НОМЕР_2 від 03.09.2025 року (а.с.7).

Батько позивача ОСОБА_4 помер у 1961 році.

Мати позивача померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим повторно, серії НОМЕР_3 від 09.09.2025 (а.с. 8).

З копії інвентаризаційної справи № 25424 вбачається, що мати позивача ОСОБА_5 за життя побудувала житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , проте не оформила своїх прав на житло (а.с.48-64). Житловий будинок був збудований у 1962 році, господарські споруди до 1979 року.

На день смерті ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) в домоволодінні були також зареєстровані та проживали: дочка ОСОБА_1 (позивачка) та онуки, ОСОБА_6 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_2 (відповідачка), що підтверджується довідкою Ланчинської селищної ради від 10.09.2025 року № 686/02.2-09 (а.с.9). Заповіт від імені ОСОБА_5 не посвідчувався виконкомом Ланчинської селищної ради Надвірнянського району.

18 вересня 2025 року ОСОБА_8 звернулася до приватного нотаріуса Надвірнянського районного нотаріального округу Шушкевич С.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 та отримала відмову, оскільки домоволодіння в АДРЕСА_1 , вже зареєстроване за відповідачем ОСОБА_2 (а.с.10).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що ОСОБА_2 зареєструвала право власності на житловий будинок в АДРЕСА_1 27.01.2018, державним реєстратором Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Федорин М.М. (індексний номер рішення 39453979 від 31.01.2018 року) на підставі виписки з погосподарської книги серії та номер № 1040/02.2-18, виданої Ланчинською селищною радою та технічного паспорту, виданого ФОП ОСОБА_12 .

Також державним реєстратором виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області Онутчаком Р.Р. на підставі рішення органу місцевого самоврядування Ланчинської селищної ради ОТГ № 193-6/2018 від 10.05.2018, за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :07:004:0053, розташовану за вищевказаною адресою (а.с.11).

З копії реєстраційної справи, наданої відділом з питань державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Управління реєстраційних процедур Івано-Франківської міської ради № 14/64.2-12/104 від 22.12.2025 вбачається, що право власності за відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано на підставі виписки з погосподарської книги № 1040/02.2-19, від 28.11.2017, виданої Ланчинською селищною радою Надвірнянського району Івано-Франківської області та технічного паспорту, виданого ФОП ОСОБА_12 . У виписці з погосподарської книги зазначений рік побудови житлового будинку 1991 (а.с.67-78).

Згідно даних копії технічного паспорту станом на 26.01.2018 на житловий будинок в АДРЕСА_1 , технічний паспорт виготовлено ФОП ОСОБА_12 на замовлення відповідача ОСОБА_2 (а.с.70-75).

Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), виготовлена інженером-землевпорядником ФОП ОСОБА_13 на замовлення ОСОБА_2 від 17.02.2018, містить інформацію про земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :07:004:0053, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 . У пояснювальній записці вказано, що «в результаті польових обстежень встановлено, що на земельній ділянці знаходяться житлова будівля та господарські споруди». (а.с.13-25).

Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, є правовідносинами з приводу захисту прав власника майна.

Вказані правовідносини регулюються нормами ЦК України та нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суб`єктивне право на захист реалізується у спосіб, визначений законом. Перш за все це право на звернення за судовим захистом, носієм якого виступає кожний з учасників цивільних правовідносин чи будь-яка заінтересована особа.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з п. 4 ч. 2 цієї ж статті одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення.

За приписами ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основних свобод, кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статей 317,319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Статтею 386 ЦК України встановлені гарантії захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

За змістом ст.ст.1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ст.ст.1222-1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач є донькою ОСОБА_5 та на підставі ч.1ст.529 ЦК УРСР мала право на спадкування за законом у першу чергу після смерті матері. Згідно ст. 549 ЦК УРСР позивач, як спадкоємець прийняла спадщину, оскільки фактично вступила в управління або володіння спадковим майном.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру прав.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що загальними засадами державної реєстрації прав є, зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом.

Частиною 2 ст. 18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015 (далі - Порядок реєстрації).

За ч. 8 ст. 18 цього Закону державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва, майбутні об`єкти нерухомості та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам.

Відповідно до п. 4-5 ч. 1 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порядок проведення державної реєстрації включає перевірку документів на наявність підстав для припинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень, а також прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав).

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 22 Закону документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами. Відповідальність за достовірність даних, що містяться в документах, поданих для державної реєстрації прав, несе заявник, якщо інше не встановлено судом.

Статтями 23, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено перелік підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав, а також перелік підстав для відмови в державній реєстрації прав.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини 1 статті 24 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено, зокрема, у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом; подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження.

Згідно із частинами 2, 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що інститут реєстрації права власності це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою введення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно.

За змістом наведеної вище норми права державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення на якій правовій підставі особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Зазначене узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17, провадження № 12-234гс18, та Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 січня 2020 року у справі № 910/10987/18 та у постанові від 17 січня 2024 року у справі № 522/3999/23.

Відповідно до ч. 3 статті 10 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор, зокрема:

встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема: відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом; відповідність повноважень особи, яка подає документи для державної реєстрації прав; відповідність відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що містяться у Державному реєстрі прав, відомостям, що містяться у поданих/отриманих документах;наявність обтяжень прав на нерухоме майно; наявність факту виконання умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення речового права, що підлягає державній реєстрації;

перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення;

під час проведення державної реєстрації прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, а також під час проведення державної реєстрації прав, які набуваються з прав, що виникли в установленому законодавством порядку до 1 січня 2013 року, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності доступу до відповідних носіїв інформації, що містять відомості, необхідні для проведення державної реєстрації прав, чи у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом, та/або у разі, якщо відповідні документи не були подані заявником, крім випадків, коли державна реєстрація прав, похідних від права власності, здійснюється у зв`язку із вчиненням нотаріальної дії та такі документи були надані у зв`язку з вчиненням такої дії.

під час проведення реєстраційних дій обов`язково використовує відомості Державного земельного кадастру та Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва, а також відомості інших реєстрів (кадастрів), автоматизованих інформаційних систем, держателем (розпорядником, володільцем, адміністратором) яких є державні органи, шляхом безпосереднього доступу до них чи у порядку інформаційної взаємодії з Державним реєстром прав, у тому числі відомості, що містять персональні дані особи.

Згідно з пунктом 6 Порядку реєстрації державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених Порядком реєстрації.

Пунктами 41,42 Порядку реєстрації визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на новозбудоване нерухоме майно, реєстрація якого здійснюється вперше, і з огляду на закріплені у статтях 9, 18, 24,25 Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» положення, порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, останній приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Судом установлено, що державні реєстратори, приймаючи рішення про проведення державної реєстрації права власності, не перевірили належним чином обставин у порядку, встановленому законом.

Не встановили, чи є інші співвласники цього житлового будинку та земельної ділянки та чи не порушить їх права проведення державної реєстрації права власності відповідача на відповідне майно без їх згоди.

Як встановлено в судовому засіданні, станом на 1979 рік вже був побудований спірний житловий будинок з господарськими спорудами, тоді як відповідач народилася у 1984 році, тому в силу віку не могла бути забудовником даного будинку та відповідно оформити за собою право власності на спірний будинок, а будинок підлягав виключно спадкуванню в загальному порядку після смерті ОСОБА_5 .

Також встановлено, що право власності на спірний житловий будинок в АДРЕСА_1 зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2 27.01.2018 на підставі виписки з погосподарської книги, які у Ланчинській селищній раді ніколи не велися.

Крім того, на час смерті спадкодавця ОСОБА_5 разом з нею була зареєстрована та проживала її донька ОСОБА_1 (позивач), яка є спадкоємцем першої черги.

Таким чином, державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 було здійснено без достатніх правових підстав.

Отже, судом встановлено, що державна реєстрація права власності на житловий будинок та земельну ділянку за відповідачем ОСОБА_2 порушила права позивача як спадкоємця першої черги після смерті матері ОСОБА_5 .

Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом 1 частини сьомої статті 37 цього Закону, на підставі рішення Міністерства юстиції України, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування на підставі судового рішення документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав. При цьому дата і час державної реєстрації набуття речових прав, обтяжень речових прав, що були припинені у зв`язку з проведенням відповідної державної реєстрації та наявні в Державному реєстрі прав, у тому числі в його невід`ємній архівній складовій частині, залишаються незмінними.

Положеннями ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року т протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких дала Верховна Рада, та практик Європейського суду з прав людини як джерело права.

Так у п.71 рішення у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Моskal v.Poland), п. 73). Будь- яка інша позиція була б рівнозначною, intar alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася і легітимність добросовісних дій державного органу (див. mitatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Ріnсоva and Pine v.Czech Republik), заява № 36548/97, п. 58, ЕСНR 2002-VШ).

У постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.09.2020 у справі № 914/1201/19, від 20.08.2020 у справі №916/2464/19, від 14.07.2020 у справі №910/8387/19, від 23.06.2020 у справі № 906/516/19, від 23.06.2020 у справі № 905/633/19, від 23.06.2020 у справі № 922/2589/19 викладено наступну правову позицію про те, що такий спосіб захисту як скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною в Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», оскільки статтю 26 цього Закону відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» викладено в новій редакції, згідно з якою виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

У постанові від 10.11.2021 у справі № 361/3659/18 Касаційний цивільний суд Верховного Суду звернув увагу на правовий висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду ВС від 23 червня 2020 року у справі № 906/516/19 стосовно того, що такого способу захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права закон не передбачав. У пункті 3 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» унормовано, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї правової норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16.01.2020 цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 2 Закону № 1952-ІV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже, право або інтерес позивача, який вважає себе постійним користувачем земельної ділянки, може бути порушено внесенням до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомостей про наявність права власності (користування) іншої особи. При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (користування). Отже, ця редакція Закону передбачала такі способи судового захисту порушених прав, як: 1) скасування записів про проведену державну реєстрацію прав; 2) скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. (Постанови Великої Палати ВС від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16, від 04.09.2018 у справі № 915/127/18).

На відміну від частини другої статті 26 Закону № 1952- ІV у попередній редакції, ця редакція встановлювала такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 1) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.06.2020 у справі №922/2589/19

Чинне нині положення абзацу третього частини третьої статті 26 Закону № 1952-ІУ також містить пряму вказівку на те, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення, що мало наслідком державну реєстрацію зміни, припинення речових прав, обтяжень речових прав, відповідні права чи обтяження повертаються у стан, що існував до відповідної державної реєстрації, шляхом державної реєстрації змін чи набуття таких речових прав, обтяжень речових прав.

Таким чином, оскільки державна реєстрація на спірний житловий будинок та в подальшому на земельну ділянку під ним була незаконною, проведена всупереч Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України в; 25.12.2015 № 1127, а тому на підставі статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягає скасуванню.

Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено.

Виходячи з чинного процесуального законодавства України, зокрема положень ч. 5 ст. 4, ст. 12, ст. 13, п. 2 ч. 1 ст. 43, ч. 1, ч. 3 ст. 223, ч. 4 ст. 268 ЦПК України участь в судовому засіданні є правом сторони, яким вона розпоряджається на власний розсуд.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

З матеріалів справи вбачається, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн за звернення до суду з позовною заявою, що підтверджується квитанцією про сплату №КНТР-СВ36-МК2М-30КТ від 01.10.2025. Вказані кошти судового збору були зараховані до спеціального фонду державного бюджету України, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою про зарахування судового збору до спеціального фонду державного бюджету України.

Разом із тим, позивач у своїй заяві зазначила, що відшкодування судових витрат позивач не бажає.

Враховуючи позицію позивача в частині розподілу судових витрат, судові витрати по стягненню судового збору необхідно віднести за рахунок позивача.

У зв`язку з тим, що 07 та 08 лютого 2026 року є вихідними днями, повний текст рішення складений та підписаний у перший робочий день - 09.02.2026.

Керуючись ст.ст.11-13, 78-81, 206, 259, 263-268, 354, 355 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок та земельну ділянку - задовольнити.

Визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора Крихівецької сільської ради Івано-Франківської міської ради Федорин Мирослава Михайловича (індексний номер рішення 39453979 від 31.01.2018 року) про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, а саме на: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати незаконним і скасувати рішення державного реєстратора виконавчого комітету Яремчанської міської ради Івано-Франківської області Онутчака Ростислава Романовича (індексний номер рішення 41309789 від 29.05.2018 року) про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на об`єкт нерухомого майна, а саме на: земельну ділянку площею 0,15 га, кадастровий номер :07:004:0053, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса місця реєстрації та проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення складений 09.02.2026.

Суддя: Т.А.Бурдун