К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2026 року місто Київ

справа № 755/16861/20

апеляційне провадження № 22-ц/824/313/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді Арапіної Н.Є. від 18 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анцифєрова) Алла Миколаївна, про визнання договору довічного утримання недійсним,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анцифєрова) А.М., про визнання договору довічного утримання недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що 2 вересня 2016 року між ОСОБА_6 (батько ОСОБА_5 ) та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, за яким остання отримала у власність 5/12 частин квартири АДРЕСА_1 .

Вказував, що починаючи з 2011 року, після смерті дружини, у ОСОБА_6 розпочався психічний розлад, а на момент укладення договору довічного утримання він взагалі не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_5 просив визнати недійсним договір довічного утримання від 2 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - ПН КМНО) Баранець (Анцифєровою) А.М.

Протокольною ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 23 серпня 2022 року ОСОБА_1 залучено до участі у справі як правонаступника позивача ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

У лютому 2024 року ОСОБА_1 подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій просила: визнати недійсним договір довічного утримання від 2 вересня 2016 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , що посвідчений ПН КМНО Баранець ( Анцифєровою) А.М. ; скасувати реєстрацію права власності ОСОБА_3 на 5/12 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31214188 від 2 вересня 2016 року, зареєстрований у реєстрі за № 1244; скасувати заборону на нерухоме майно - 5/12 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 31214188 від 2 вересня 2016 року, зареєстровано в реєстрі за № 1245, у реєстрі для заборон № 25.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано договір довічного утримання, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , посвідчений 2 вересня 2016 року ПН КМНО Баранець (Анцифєровою) А.М., зареєстрований у реєстрі за № 1244, недійсним. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору у розмірі 840 грн 80 коп.

Ухвалюючи рішення в частині визнання недійсним договору довічного утримання, суд першої інстанції виходив з того, що згідно висновку судово-психіатричного експерта № 185 від 1 березня 2023 року ОСОБА_6 на момент підписання договору довічного утримання 2 вересня 2016 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Висновок експерта узгоджується з медичними документами у справі та показами допитаних судом свідків. Також суд дійшов висновку про поважність причин пропуску позивачем строку позовної давності на звернення до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації права власності та заборони на спірне нерухоме майно суд виходив з того, що позивачем не наведено жодного обґрунтування цих позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційних скарг та їх узагальнені доводи

(1) У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про скасування реєстрації права власності відповідача на 5/12 частин квартири АДРЕСА_3 і про скасування заборони на нерухоме майно, ухваливши нове судове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Скаржник зазначає, що оскільки суд задовольнив позовну вимогу про визнання недійсним договору довічного утримання, то повинен був задовольнити похідні позовні вимоги про скасування реєстрації права власності відповідача на спірну частину квартири та скасування заборони на нерухоме майно.

Зазначає також, що судом не вирішено питання розподілу витрат, пов`язаних з проведенням експертизи.

(2) У поданій апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Скаржник вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги доводи відповідача та докази про те, що договір довічного утримання ОСОБА_6 уклав свідомо та обмірковано після тривалого процесу підготовки і оформлення документів на квартиру, його волевиявлення було вільним та відповідало внутрішній волі, він повністю розумів значення своїх дій та міг керувати ними.

Зазначає, що судом визнано недійсним договір довічного утримання на підставі висновку експерта, який не узгоджується з письмовими доказами у справі. Зауважує, що висновок експерта ґрунтується лише на показах свідків зі сторони позивача, письмових нотаток та на підставі медичної картки без підписів лікарів та головного лікаря, печатки медичного закладу та його найменування. Медичний заклад підтвердив, що медична картка заповнена невідомими особами некоректно.

Вважає, що під час проведення експертизи експерти взагалі не надали жодної оцінки документам, які були надані стороною відповідача та нотаріусом стосовно посвідчення договору довічного утримання, щодо інших судових справ ОСОБА_6 та встановлення фактичних обставин по цим судовим справам.

Експерти не надали відповіді на питання чи страждав ОСОБА_6 за життя психічними захворюваннями або психічними розладами; у висновку експертизи відсутні посилання на медичні документи, які б свідчили про наявність психічного розладу або захворювання ОСОБА_6 .

Також експерти безпідставно не взяли до уваги довідку № 1022 від 2 вересня 2016 року, видану Київським міським психоневрологічним диспансером № 1 ОСОБА_6 про те, що він станом на 2 вересня 2016 року на диспансерному обліку не знаходиться і за допомогою не звертався, дієздатний, згідно свого психічного стану може виконувати нотаріальні дії. Експерти проводили експертизу по двох томах матеріалів справи, тоді як на теперішній час матеріали справи складаються з чотирьох томів, серед яких є нові докази, які експерти не досліджували, а саме письмові докази, електронні докази, відео нотаріального посвідчення договору довічного утримання та які не були враховані судом при ухваленні рішення.

Крім того, вважає, що покази свідків зі сторони позивача перебувають у дружніх стосунках з матір`ю позивача та є зацікавленими особами у вирішенні даного спору на користь позивача, що ставить під сумнів достовірність їх показів; ніхто з цих свідків не спілкувався та не бачив ОСОБА_6 не тільки у день підписання договору довічного утримання, а й взагалі у 2016 році, а тому вони не можуть знати в якому психічному стані перебував ОСОБА_6 під час укладення оспорюваного договору.

Вказує, що судом не було взято до уваги покази свідків зі сторони відповідача, які підтвердили факт повного усвідомлення ОСОБА_6 своїх дій під час укладення оспорюваного договору довічного утримання.

Також, як на підставу скасування рішення суду посилається на те, що судом допущено порушення норм процесуального права, а саме: не переглянуто та не досліджено електронний доказ - відеозапис підписання та погодження умов договору довічного утримання; не залучено до участі у справі в якості третьої особи ОСОБА_8 , яка є єдиним спадкоємцем ОСОБА_6 , а відтак дане рішення може вплинути на її права та обов`язки; за клопотанням відповідача не призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу; за заявою відповідача не застосовано позовну давність; ухвалено рішення лише на підставі висновку експертизи, тоді як справи про визнання правочину недійсним вирішуються як з урахуванням висновку судово-психіатричної експертизи, так й інших доказів.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 зазначає, що висновки суду відповідають обставинам справи, є законними і обґрунтованими, а тому підстави для скасування рішення суду у повному обсязі відсутні.

Інші учасники справи відзиви на апеляційні скарги не подали.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала свою апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити. Проти апеляційної скарги ОСОБА_3 заперечувала та просила відмовити у її задоволенні.

Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав свою апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просив її задовольнити. Проти апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечував та просив відмовити у її задоволенні.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анцифєрова) А.М. в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України її неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Згідно з копією свідоцтва про право власності на житло від 10 листопада 1998 року, виданого відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва, квартира АДРЕСА_3 , належить на праві спільної власності в рівних долях: ОСОБА_6 та членам його сім`ї: ОСОБА_9 (дружина), ОСОБА_5 (син).

20 квітня 2011 року ОСОБА_6 та ОСОБА_9 склали заповіти, посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (ПН КМНО) Берестовою І.О., зареєстровані в реєстрі за № 991, 992, відповідно до яких заповіли належні їм частини квартири АДРЕСА_3 , - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 померла.

2 вересня 2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір довічного утримання, посвідчений ПН КМНО Баранець (Анцифєровою) А.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1244 (далі - договір).

Пунктом 1 договору визначено, що ОСОБА_6 передав у власність, а ОСОБА_3 отримала у власність 5/12 частин квартири за адресою: АДРЕСА_2 , взамін чого ОСОБА_3 зобов`язалася забезпечити відчужувача утриманням довічно на умовах договору.

Згідно пункту 2 договору, відчужувана квартира є особистою приватною власністю ОСОБА_6 та належить йому: 1/3 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації м. Києва 10 листопада 1998 року; 1/12 частина квартири належить на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 2 вересня 2016 року, виданого приватним нотаріусом Анцифєровою А.М. за реєстровим № 1242.

5 квітня 2018 року ОСОБА_6 склав новий заповіт, посвідчений ПН КМНО Анцифєровою А.М., зареєстрований в реєстрі за № 348, відповідно до якого заповів все своє майно де б воно не було, та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати на день смерті, і на що за законом матиме право, - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5 . Спадкоємцем після останнього є його донька - ОСОБА_1 .

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 185 від 1 березня 2023 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на момент підписання договору довічного утримання від 2 вересня 2016 року виявляв ознаки - Органічного психічного розладу з когнітивними порушеннями та параноїдним синдромом (F07.9 за МКХ-10). Відповідь на питання щодо наявності психологічного розладу знаходиться поза межами компетенції судово-психіатричних експертів. ОСОБА_6 за своїм психічним станом в момент підписання договору довічного утримання від 2 вересня 2016 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 170 від 3 лютого 2025 року, на питання: Чи страждав ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , психічними захворюваннями та/або психологічними розладами на момент підписання договору довічного утримання від 2 вересня 2016 року та чи міг ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними в момент підписання договору довічного утримання від 2 вересня 2016 року не представляється можливим внаслідок наявних суперечливих даних в матеріалах цивільної справи про стан його психічного здоров`я.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2 , не підлягає задоволенню; апеляційна скарга ОСОБА_3 , подана представником ОСОБА_4 , підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб'єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб'єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов'язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Згідно зі статтею 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків.

Відповідно до статті 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 745 ЦК України).

Відчужувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути фізична особа незалежно від її віку та стану здоров'я. Набувачем у договорі довічного утримання (догляду) може бути повнолітня дієздатна фізична особа або юридична особа (частини перша, друга статті 746 ЦК України).

У частині першій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3, 5 статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а у разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, яка передбачена зазначеною нормою, повинна бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц виснував, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Підставою для визнання правочину недійсним, згідно частини 1 статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року в справі № 554/11179/13-ц, від 2 листопада 2020 року в справі № 326/81/15, від 22 грудня 2021 року в справі № 350/792/20, від 7 березня 2024 року в справі № 388/792/19.

В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (постанова Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19).

Крім того, Верховний Суд в постанові від 14 листопада 2018 року в справі № 359/3849/14-ц зазначив, що висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину необхідно робити, перш за все, на підставі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому необхідно давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи могла в конкретний момент вчинення правочину особа розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.

Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною 1 статті 225 ЦК України, необхідно довести абсолютну неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними, і в основу рішення суду про недійсність правочину не може бути покладений висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях.

Згідно з частинами 1-3 статті 12, частинами 1-6 статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на те, що на момент укладення договору довічного утримання від 2 вересня 2016 року ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що у відповідності до вимог частини 1 статті 225 ЦК України є підставою для визнання такого договору недійсним. Зокрема, вказував, що після смерті дружини у 2011 році у ОСОБА_6 розпочався психічний розлад. ОСОБА_6 почав ходити по сміттєзвалищах, збирати та нести у квартиру різний непотріб, водити безхатьків; переховував документи на квартиру, а забувши де сховав, писав заяви до правоохоронних органів; забив дошками вихід на балкон з кімнати; справляв свої потреби у кімнаті та не слідкував за особистою гігієною; постійно був агресивним, кидався у бійку, хапаючись за ножі та інші предмети; на ліжку під подушкою зберігав ножі та гарпун; завжди дуже хвилювався за гроші; уникав лікарів, оскільки вважав, що вони хочуть його вбити; рідного сина ОСОБА_5 вважав нерідним.

На підтвердження позовних вимог до позовної заяви долучено копії наступних документів: свідоцтво про право власності на житло - квартиру АДРЕСА_3 ; свідоцтво про смерть ОСОБА_9 (дружина ОСОБА_6 ); заповіт ОСОБА_6 від 12 квітня 2011 року на ім`я ОСОБА_5 ; свідоцтво про народження ОСОБА_1 ; довідка про місце проживання ОСОБА_1 ; медичні картки ОСОБА_6 ; письмові мемуари ОСОБА_6 ; лист ОСОБА_6 ; висновок Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві; протоколи допитів свідків; відповіді адміністрації ЖЕО; припис адміністрації ЖЕО; висновки Дніпровського РУ ГУ МВС країни в м. Києві; протокол додаткового допиту ОСОБА_6 ; пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого; матеріали кримінального провадження № 0010498 від 26 липня 2017 року; матеріали кримінального провадження № 0009766 від 30 липня 2014 року; клопотання про надання дозволу на розголошення таємниці досудового розслідування та повідомлення про погодження клопотання про оголошення таємниці слідства.

Позивач вважає, що наведені вище обставини та докази свідчать про те, що під час підписання договору довічного утримання від 2 вересня 2016 року ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

З матеріалів справи убачається, що за клопотанням позивача ухвалою суду першої інстанції від 18 січня 2021 року призначено посмертну судово-психіатричну експертизу.

Згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 185 від 1 березня 2023 року, ОСОБА_6 на момент підписання 2 вересня 2016 року договору довічного утримання виявляв ознаки органічного психічного розладу з когнітивними порушеннями та параноїдним синдромом, за своїм психічним станом в момент підписання договору не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, посилаючись на вищевказаний висновок експерта від 1 березня 2023 року, вважав доведеними обставини того, що 2 вересня 2016 року під час підписання договору довічного утримання ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, що є підставою для визнання такого договору недійсним.

Водночас, поклавши в основу рішення висновок експерта від 1 березня 2023 року, суд першої інстанції не надав оцінки такому доказу у сукупності з іншим доказами наявними у матеріалах справи, а також не урахував, що під час проведення експертизи були використані не всі матеріали справи.

Дійсно, як убачається з вище вказаного висновку експерта від 1 березня 2023 року, при проведенні експертизи були використані наступні матеріали: матеріали цивільної справи № 755/16861/20 у двох томах; диск із записом судових засідань; медична картка амбулаторного хворого №2606205/1643 на ім`я ОСОБА_6 , 1936 року народження, з поліклініки за місцем проживання; медична карта інваліда ОСОБА_6 , 1936 року народження. Під час проведення експертизи експертами також були враховані пояснення свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 .

Разом з тим, у матеріалах справи також наявні записи з допитом свідків сторони відповідача, зокрема ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , пояснення яких відрізняються від пояснень тих свідків, що були враховані експертом під час проведення експертизи.

Крім того, у матеріалах справи наявні два диски з відеозаписами моменту укладення оспорюваного договору, а також сюжету (інтерв`ю) ОСОБА_6 , які не досліджувалися експертом.

У зв`язку з тим, що висновок судово-психіатричного експерта № 185 від 1 березня 2023 року є неповним та недостатньо обґрунтованим, а також для повного та всебічного з`ясування обставин справи, за клопотанням відповідача ухвалою Київського апеляційного суду від 5 листопада 2024 року призначено повторну посмертну судово-психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам державної установи "Інститут судової психіатрії Міністерства охорони здоров`я України".

За результатами цієї експертизи 3 лютого 2025 року складено висновок судово-психіатричного експерта № 170, у якому зазначено, що надати відповідь на питання щодо наявності у ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , психічних захворювань та/або розладів на момент підписання договору довічного утримання від 2 вересня 2016 року, а також щодо його здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними у цей момент, не вбачається можливим у зв`язку з наявністю суперечливих даних у матеріалах цивільної справи про стан його психічного здоров`я.

Водночас зі змісту висновку експерта № 170 від 3 лютого 2025 року вбачається, що під час проведення повторної експертизи експертами було досліджено всі матеріали цивільної справи у чотирьох томах, у тому числі документи та докази, які не були предметом дослідження під час проведення попередньої судово-психіатричної експертизи, призначеної ухвалою суду першої інстанції від 18 січня 2021 року.

Оцінивши вказані вище висновки судово-психіатричних експертів, відповідно до вимог статей 89, 110, 367 ЦПК України, у сукупності з іншими доказами, наявними у матеріалах справи, колегією суддів установлено наступне.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 за життя на обліку в лікаря-психіатра не перебував, за допомогою не звертався, в стаціонари відповідного профілю не госпіталізувався.

Також у матеріалах справи наявна довідка від 2 вересня 2016 року № 1022 видана Київським міським психоневрологічним диспансером № 1 про те, що ОСОБА_6 на момент видачі довідки на обліку у психіатра не знаходиться та є дієздатним.

Згідно відомостей з медичної картки амбулаторного хворого із поліклініки за місцем проживання, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , перебував під спостереженням лікарів поліклініки за місцем проживання з 1967 року по 1999 рік. За період спостереження звертався за допомогою до лікарів з приводу простудних захворювань, йому виставлялися діагнози: "ГРВІ, грип"; з приводу даних захворювань ОСОБА_6 видавалися листки непрацездатності для пред`явлення на роботу. Під час останнього огляду 2 березня 1999 року зазначено, що при огляді скарг не висловлює; діагноз: "практично здоровий". Лікарем-офтальмологом за час спостереження йому був виставлений діагноз "Міопія третього ступеню".

Аналіз медичної картки з лікарні за місцем проживання амбулаторного хворого ОСОБА_6 свідчить, що наявні у ОСОБА_6 захворювання на час укладення спірного правочину не впливали на його психічний стан.

Згідно з копією медичної картки престарілого, що оформлюється в будинок-інтернат, ОСОБА_6 був оглянутий лікарями окулістом та стоматологом 23 серпня 2018 року. Також у даній медичній карті зазначені відомості про огляд ОСОБА_6 психіатром та вказано про зміни у поведінці, непослідовність, нелогічність мислення, порушення пам`яті, агресія, страх та підозрілість. У даній медичній картці наявна печатка лікаря Демченка В.А. , але відсутні відомості про дату огляду психіатром та підпис лікаря (том ІІ а.с. 184).

Інших медичних документів матеріали справи не містять.

З аналізу інтерв`ю ОСОБА_6 , зафіксованого на CD-диску "Життя на пенсії з центру "Пенсіон"" (19 випуск), убачається, що на момент його запису він демонструє належний рівень орієнтації у повсякденних життєвих обставинах, логічно та послідовно викладає свої думки, адекватно відповідає на поставлені запитання (том ІІ а.с. 192).

Із змісту висловлювань ОСОБА_6 вбачається, що він позитивно оцінює співпрацю з центром "Пенсіон", висловлює задоволення умовами наданого утримання та догляду, що свідчить про відсутність у нього ознак дезорієнтації чи нерозуміння суті відповідних правовідносин.

Таким чином, наведені обставини в сукупності свідчать про збереження у ОСОБА_6 у відповідний період здатності адекватно сприймати дійсність.

Під час перегляду відеозапису від 2 вересня 2016 року, яким зафіксовано укладення договору довічного утримання між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , колегією суддів установлено, що нотаріус у ході вчинення нотаріальної дії роз`яснив ОСОБА_6 зміст, правову природу та основні умови договору довічного утримання, а також наслідки його укладення (том ІІІ а.с. 218).

Зокрема, з відеозапису убачається, що нотаріус повідомив ОСОБА_6 про передбачені договором майнові та грошові умови: щомісячну виплату на користь ОСОБА_6 у розмірі 500 грн, одноразову виплату у сумі 10 000 грн, а також про те, що щодо відповідної частини квартири встановлюється заборона відчуження сторонами договору. Окремо нотаріусом було роз`яснено, що за умовами договору набувач зобов`язується здійснювати оплату комунальних послуг, пов`язаних з утриманням 5/12 частин спірної квартири.

З відеозапису також вбачається, що поведінка ОСОБА_6 під час укладення договору була послідовною та адекватною обставинам, він орієнтувався у ситуації, реагував на роз`яснення нотаріуса та своїми відповідями підтверджував розуміння змісту правочину. Ознак розгубленості, дезорієнтації чи іншого стану, який міг би свідчити про нездатність усвідомлювати значення своїх дій або керувати ними, під час перегляду відеозапису не встановлено.

Щодо наявних у матеріалах справи рукописних записів, на які сторона позивача посилається як на письмову продукцію ОСОБА_6 , колегія суддів зазначає, що такі документи не можуть бути визнані належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами для підтвердження психічного стану останнього.

Це обумовлено тим, що у зв`язку зі смертю ОСОБА_6 відсутня об`єктивна можливість перевірити авторство зазначених записів, зокрема встановити, що вони виконані саме ним, а також оцінити умови, за яких вони були створені. В матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували належність цих рукописних записів ОСОБА_6 , зокрема результатів відповідного експертного дослідження.

Крім того, самі по собі такі записи, навіть у разі підтвердження їх авторства, не можуть достовірно відображати психічний стан особи на момент вчинення юридично значущих дій, оскільки не містять об`єктивних медичних критеріїв та не є результатом спеціального дослідження.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що зазначені рукописні матеріали не можуть бути покладені в основу висновків суду щодо психічного стану ОСОБА_6 у відповідний період.

Інші письмові докази, надані позивачем у копіях, як то свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_3 ; свідоцтво про смерть ОСОБА_9 ; заповіт ОСОБА_6 від 12 квітня 2011 року на ім`я ОСОБА_5 ; свідоцтво про народження ОСОБА_1 ; довідка про місце проживання ОСОБА_1 ; висновок Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві; протоколи допитів свідків; відповіді адміністрації ЖЕО; припис адміністрації ЖЕО; висновки Дніпровського РУ ГУ МВС країни в м. Києві; протокол додаткового допиту ОСОБА_6 ; пам`ятка про процесуальні права та обов`язки потерпілого; матеріали кримінального провадження № 0010498 від 26 липня 2017 року; матеріали кримінального провадження № 0009766 від 30 липня 2014 року; клопотання про надання дозволу на розголошення таємниці досудового розслідування та повідомлення про погодження клопотання про оголошення таємниці слідства, не містять відомостей про психічний стан здоров`я ОСОБА_6 , тому на увагу колегії суддів не заслуговують.

Щодо показів свідків зі сторони позивача та зі сторони відповідача про психічний стан ОСОБА_6 слід зазначити, що вони мають суперечливий характер і не узгоджуються між собою. Крім того, згідно показів свідків сторони позивача, то дані свідки не спілкувалися та не бачили ОСОБА_6 2 вересня 2016 року у день укладення договору довічного утримання, тому достовірно не можуть знати в якому психічному стані перебував ОСОБА_6 під час укладення оспорюваного договору.

Сукупний аналіз наведених обставин та наявних у матеріалах справи доказів свідчить про неоднозначність даних щодо психічного стану ОСОБА_6 у момент підписання ним 2 вересня 2016 року оспорюваного договору довічного утримання.

За наведених обставин колегія суддів вважає, що висновок судово-психіатричного експерта № 185 від 1 березня 2023 року, в якому зазначено про те, що на момент укладення оспорюваного договору ОСОБА_6 не розумів значення своїх дій та керувати ними, фактично ґрунтується на припущеннях, адже суперечить іншим доказам у матеріалах справи.

До того ж, у висновку експерта від 1 березня 2023 року не надано відповіді на питання: чи страждав ОСОБА_6 психічними захворюваннями на момент підписання договору довічного утримання від 2 вересня 2016 року, а лише зазначено, що мав ознаки органічного психічного розладу з когнітивними порушеннями та параноїдним синдромом.

У висновку судово-психіатричного експерта № 170 від 3 лютого 2025 року також не зазначено про абсолютну спроможність чи неспроможність ОСОБА_6 усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на момент укладення оспорюваного договору.

Так, як вказувалося вище, у висновку судово-психіатричного експерта № 170 від 3 лютого 2025 року експертами зазначено, що на питання чи страждав ОСОБА_6 психічними та/або психологічними захворюваннями, а також чи усвідомлював значення своїх дій та (або) міг керувати ними в момент підписання договору довічного утримання від 2 вересня 2016 року не представляється можливим внаслідок суперечливих даних у матеріалах цивільної справи про стан його психічного здоров`я.

Таким чином, зібрані у справі докази в їх сукупності, зокрема висновки судово-психіатричних експертиз № 185 від 1 березня 2023 року та № 170 від 3 лютого 2025 року, не містять об`єктивних даних про те, що ОСОБА_6 станом на момент укладення 2 вересня 2016 року договору довічного утримання перебував у такому психічному стані, який виключав би його здатність усвідомлювати значення своїх дій та/або керувати ними, що виключає можливість застосування положень статті 225 ЦК України як підстави для визнання правочину недійсним.

Крім того, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу на поведінку позивача, який неодноразово звертався до суду з позовами про визнання недійсним цього ж договору довічного утримання від 2 вересня 2016 року, змінюючи правові підстави своїх вимог.

Так, у липні 2017 року ОСОБА_5 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва (справа № 755/10327/17) з позовом до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору довічного утримання, обґрунтовуючи позов відсутністю його згоди як співвласника на укладення правочину щодо квартири, яка перебувала у спільній сумісній власності. За результатами розгляду цієї справи рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 13 лютого 2019 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2019 року, у задоволенні позову було відмовлено (том ІІ а.с. 90-99).

Надалі, у листопаді 2019 року, ОСОБА_5 звернувся до суду (справа № 755/18130/19) з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_8 , цього разу обґрунтовуючи вимоги іншими підставами, а саме - відсутністю у договорі довічного утримання конкретизації частини квартири, у якій відчужувач мав право проживати, за відсутності встановленого між співвласниками порядку користування, що, на його думку, свідчило про порушення імперативних вимог закону та неможливість виконання договору. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 2 березня 2020 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 8 жовтня 2020 року, у задоволенні і цього позову було відмовлено (том ІІ а.с. 100-104).

Отже, наведені обставини свідчать про те, що позивач, звертаючись до суду втретє з вимогами про визнання недійсним одного й того ж договору, фактично оспорює сам факт його укладення та правові наслідки, що настали, послідовно змінюючи правове обґрунтування позову, а не доводить наявність конкретних юридично значущих обставин, передбачених законом як підстави недійсності правочину, зокрема пов`язаних із психічним станом відчужувача.

Також колегія суддів бере до уваги, що укладенню оспорюваного договору передувала низка послідовних і тривалих підготовчих дій, які свідчать про усвідомлений характер поведінки ОСОБА_6 . Так, 30 березня 2016 року ОСОБА_6 видав довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Худовою Ю.О. (реєстровий № 287), якою уповноважив ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_17 , ОСОБА_23 представляти його інтереси з питань оформлення права власності на квартиру, отримання правовстановлюючих документів, їх дублікатів, реєстрації права власності, отримання відповідних довідок, а також з питань оформлення спадщини після смерті дружини ОСОБА_9 .

Зазначені дії за своїм змістом є цілеспрямованими, юридично значущими та взаємопов`язаними, що вказує на наявність у ОСОБА_6 чіткого розуміння правової природи вчинюваних дій та їх наслідків.

Вчинення таких підготовчих дій, збір необхідних документів та подальше укладення договору довічного утримання у своїй сукупності свідчать про сформовану волю ОСОБА_6 на вчинення відповідного правочину та усвідомлення ним його правових наслідків, що спростовує доводи про його неспроможність розуміти значення своїх дій.

Ураховуючи викладене, а також відсутність належних, допустимих і достатніх доказів на підтвердження обставин, передбачених статтею 225 ЦК України, колегія суддів доходить висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність правових підстав для визнання оспорюваного договору довічного утримання недійсним.

З огляду на наведене та встановлену відсутність правових підстав для визнання договору довічного утримання недійсним, відсутні й підстави для задоволення похідних позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну частину квартири та про скасування встановленої заборони щодо цього нерухомого майна.

У зв`язку з цим доводи скаржника ОСОБА_1 про те, що у разі задоволення вимоги про визнання договору недійсним підлягають задоволенню і зазначені похідні вимоги, не впливають на вирішення спору, оскільки основна позовна вимога є необґрунтованою та не підлягає задоволенню.

Водночас колегія суддів не вбачає підстав для застосування строку позовної давності, на чому наполягає ОСОБА_3 в апеляційній скарзі, оскільки відмова у задоволенні позову зумовлена його недоведеністю по суті заявлених вимог, що виключає необхідність надання оцінки таким доводам.

За змістом пункту 2 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав установленими.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи та неправильно застосував норми матеріального права, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Судові витрати

Відповідно до частин 1, 2, 13 статі 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі відмови в позові інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Отже, з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 1 261 грн 20 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 18 липня 2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення такого змісту.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Баранець (Анцифєрова) Алла Миколаївна, про визнання договору довічного утримання недійсним відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 1 261 грн 20 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: