Провадження № 22-ц/802/282/26 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Трикош Н. І.,

представника позивача (в режимі відеоконференції) Артем`євої Г. О.,

представника відповідача Мельник В. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Відділ державної виконавчої служби у місті Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про захист прав споживача, стягнення грошових коштів набутих без достатньої правової підстави, відшкодування моральної шкоди за апеляційними скаргами відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2026 року

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 26 листопада 2021 року заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у справі №161/15649/21 з неї на користь Акціонерного товариства комерційний банк (далі АТ КБ) «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № б/н від 29 травня 2007 року у розмірі 22 311 грн 82 коп. та 2 056 грн 88 коп. судового збору. Рішення набрало законної сили. 23 червня 2022 року було відкрито виконавче провадження (далі ВП) № 69280339. 24 жовтня 2024 року вона самостійно здійснила повне погашення заборгованості у ВП. 25 жовтня 2024 року державний виконавець виніс постанову про зняття арешту з її рахунків у зв`язку з погашенням заборгованості, виконавчого збору та виконавчих витрат. У період з липня 2023 року по жовтень 2024 року державний виконавець в рамках ВП стягнув кошти за виконавчим документом, які були перераховані на рахунок стягувача, що підтверджується копіями платіжних документів, а саме: 11 липня 2023 року 138 грн 60 коп.; 05 лютого 2024 року 360 грн; 11 березня 2024 року 4 700 грн; 28 жовтня 2024 року 19 170 грн 10 коп., а всього разом 24 368 грн 70 коп. 18 листопада 2024 року державний виконавець виніс постанову про закінчення ВП № 69280339 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», тобто у зв`язку з фактичним виконанням рішення суду.

Позивач зазначала, що 27 жовтня 2024 року (тобто через три дні після того як вона самостійно здійснила погашення кредитної заборгованості) відповідач АТ КБ «Приватбанк» здійснив списання особистих коштів з її картки № НОМЕР_1 у розмірі 19 412 грн 58 коп. з призначенням платежу «автоматичне погашення заборгованості 51**21» та 2 270 грн із призначенням платежу «автоматичне погашення заборгованості 88**82», що у загальному розмірі становить 21 682 грн 58 коп. Тобто, в результаті склалася ситуація, що вона двічі сплатила кредитну заборгованість за одним і тим самим рішенням суду. Банк вчасно не надіслав повідомлення державному виконавцю про відсутність боргу, що дало б можливість державному виконавцю повернути сплачені нею на рахунок ДВС кошти. Вважає, що банк не мав обґрунтованих підстав для примусового списання коштів з її карткового рахунку. Відтак, набув ці кошти безпідставно.

Позивач також вказувала, що відповідач АТ КБ «Приватбанк» в період з 27 жовтня 2024 року по 24 липня 2025 року без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) використовував її грошові кошти у розмірі 21 682 грн 58 коп., тому за цей період підлягає стягненню сума відсотків за користування безпідставно набутими коштами в порядку ст. 625 ЦК України. Вважає обґрунтованою вимогу щодо повернення суми коштів з урахуванням суми процентів за користування чужими коштами, встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що становить 2 169 грн 69 коп., а також трьох процентів річних від простроченої суми з моменту прострочення виконання зобов`язання, що становить 482 грн 64 коп., а всього разом 2 652 грн 33 коп.

На момент неправомірного списання коштів з банківського рахунку вона перебувала за межами України у зв`язку з вимушеним переміщенням у липні 2022 року до Федеративної Республіки Німеччини, викликаним повномасштабним військовим вторгненням російської федерації та постійною загрозою ракетних обстрілів. У зв`язку з цим, вона разом з малолітньою дочкою опинилася в умовах вимушеного переселення, без стабільного джерела доходу та соціальних зв`язків у новій країні. У чужій країні, без роботи, без підтримки родини, в умовах правової та соціальної невизначеності, вона опинилася в особливо вразливому становищі. У таких обставинах неправомірне списання грошових коштів з рахунку АТ КБ «Приватбанк» суттєво вплинуло на її психоемоційний стан, спричинило їй душевні страждання, посилило відчуття беззахисності, невизначеності та тривоги за добробут дитини. Ці кошти були для неї критично важливими для забезпечення основних життєвих потреб у період матеріальної нестабільності і могли бути витрачені на житло, харчування, медичні чи інші нагальні потреби за кордоном. Факт безпідставного втручання банку у право власності на кошти, вчинений у час, коли вона перебувала у вразливому становищі, позбавлений не лише правового, але й морального виправдання. Це обумовлює глибоке моральне потрясіння, відчуття несправедливості, приниження, а також зниження рівня довіри до банківської системи в цілому. У цих умовах будь-які, навіть незначні кошти, мали для неї надзвичайно високу цінність - як засіб виживання, забезпечення потреб дитини, покриття витрат на житло, харчування, медичну допомогу. Несподіване та неправомірне списання банком особистих коштів стало для неї сильним емоційним ударом. Вона не могла оперативно звернутися до установи або отримати роз`яснення щодо підстав таких дій, що лише ускладнило її емоційний стан. Зважаючи на ситуацію - вимушене переселення, фінансова нестабільність, відповідальність за дитину - дії банку мали для неї не лише матеріальні, а й глибокі моральні наслідки. Вона страждала від безсоння, постійного відчуття тривоги, плаксивості, втрати контролю над власним життям. Усе це є ознаками моральної шкоди, спричиненої неправомірними діями відповідача. Вважає, що дії АТ КБ «Приватбанк» порушили не лише майнові, а й її немайнові права, спричинили їй значні моральні страждання, що підлягають компенсації. В подальшому безпідставне списання коштів потягло за собою її неодноразові звернення до АТ КБ «Приватбанк», до Відділу державної виконавчої служби у м. Луцьку Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - ВДВС в м. Луцьку ЗМУ МЮ), пошук адвоката та до суду з метою захисту своїх прав, то такі дії відповідача очевидно завдали їй душевні та моральні страждання, які вона оцінює у розмірі 6 000 грн.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на свою користь безпідставно списані кошти у розмірі 21 682 грн 58 коп., відсотки за користування безпідставно набутими коштами та інфляційні втрати у розмірі 2 652 грн 33 коп., моральну шкоду у розмірі 6 000 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000 грн.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 21 682 грн 58 коп. безпідставно списаних грошових коштів, 2 652 грн 33 коп. відсотків за користування безпідставно набутими коштами та інфляційних втрат, а також 2500 грн на відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог, відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Додатковим рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2026 року заяву представника позивача ОСОБА_1 - Артем`євої Г. О. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково.

Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн.

В апеляційних скаргах представник АТ КБ «Приватбанк» Мельник В. М., покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила рішення суду та додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову в позові ОСОБА_1 .

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову у цій справі. Так, рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 листопада 2021 року у справі № 161/15649/21 було задоволено вимоги АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 04 вересня 2024 року з позивачем на пропозицію банку було підписано заяву про відкриття поточного рахунку та приєднання до Умов та Правил надання послуги «Картка для виплат» №240904B1DT943453FXKEMAIN від 04 вересня 2024 року, яка є договором приєднання відповідно до ст. 634 ЦК України. У договорі сторонами погоджено договірне списання та діє принцип презумпції правомірності правочину. Відповідно до платіжних інструкцій наданих позивачем, остання здійснила оплату боргу у розмірі 19 170 грн 10 коп. на рахунок ДВС 24 жовтня 2024 року через рахунок іншого банку (АТ «Ощадбанк»). АТ КБ «Приватбанк» здійснило погашення боргу 27 жовтня 2024 року з дебетного рахунку позивача у загальному розмірі 21 682 грн 58 коп., що підтверджується випискою по рахунку, яку додано разом з доповненням до відзиву від 28 жовтня 2025 року. Суд не звернув уваги на те, що грошові кошти на рахунок банку надійшли саме з рахунку ДВС 29 жовтня 2024 року о 14 год. 26 хв. у розмірі 19 170 грн 10 коп. (копія платіжної інструкції № PROM9BVIS9 наявна в матеріалах справи). Відтак, сума, яку отримав банк за рішенням суду становить 19 170 грн 10 коп. Ця сума є не зарахованою на жодне зобов`язання позивача, оскільки погашення боргу відбулося раніше ніж надійшли кошти з ДВС стягувачу. Скаржник вказував, що кошти ним були отримані на підставі договору та рішення суду, а не безпідставно, а позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що внаслідок рішень, дій чи бездіяльності відповідача їй завдано моральних страждань. Більше того, рішення суду про стягнення заборгованості на користь відповідача прийнято судом у 2021 році, а позивач виконала його повністю лише у 2024 році. В даному випадку відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки саме позивач всупереч принципу обов`язковості виконання судового рішення безпідставно зволікала з його виконанням майже 4 роки. Крім того, позивач обрала невірний спосіб захисту на підставі ст. 1212 ЦК України. У своїх доводах щодо незаконності додаткового рішення у цій справі скаржник вказував, що до заяви про ухвалення додаткового рішення не надано погодинних тарифів, належно підписаного акту надання послуг, включення послуг адвокатом, які не є послугами в розумінні Верховного Суду, подано докази про надання правничої допомоги без зазначення причин їх неподання до закінчення судових дебатів, що свідчить про те, що заява про ухвалення додаткового рішення є необґрунтованою, а відтак не підлягала до задоволення.

У відзивах на апеляційні скарги представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на безпідставність вимог апеляційних скарг та законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції, просила залишити апеляційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду - без змін. Вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано частково задовольнив позов у цій справі та заяву про ухвалення додаткового рішення. Суд правильно і повно встановив обставини у цій справі, а саме безпідставне набуття банком грошових коштів, належних позивачу, шляхом їх списання з її особистого рахунку у якості автоматичного погашення заборгованості за кредитним договором. Водночас позивач погасила наявну у неї заборгованість у межах ВП до автоматичного списання банком її грошових коштів і про це банк не повідомив ДВС.

Третя особа відзивів на апеляційні скарги не подала.

Позивач ОСОБА_1 та представник третьої особи ВДВС у м.Луцьку ЗМУ МЮ, будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляли.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності зазначених учасників справи згідно з вимогами ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції та додаткове рішення суду - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області у цивільній справі № 161/15649/21 з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором № б/н від 29 травня 2007 року у розмірі 22 311 грн 82 коп. та 2 056 грн 88 коп. судового збору. Рішення суду набрало законної сили та на його виконання було видано виконавчий лист. 23 червня 2022 року відкрито ВП № 69280339.

24 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 самостійно здійснила повне погашення заборгованості у вказаному ВП.

25 жовтня 2024 року державним виконавцем було винесено постанову про зняття арешту з рахунків позивача у зв`язку з погашенням заборгованості, виконавчого збору та виконавчих витрат.

В період з липня 2023 року по жовтень 2024 року державний виконавець в рамках ВП стягнув кошти за виконавчим документом, які були перераховані на рахунок стягувача, що підтверджується копіями платіжних документів, а саме: 11 липня 2023 року 138 грн 60 коп.; 05 лютого 2024 року 360 грн; 11 березня 2024 року 4 700 грн; 28 жовтня 2024 року 19 170 грн 10 коп., а всього разом 24 368 грн 70 коп.

18 листопада 2024 року державний виконавець виніс постанову про закінчення ВП № 69280339 на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а саме у зв`язку з фактичним виконанням ОСОБА_1 згаданого рішення суду.

Судом також встановлено, що 27 жовтня 2024 року відповідач АТ КБ «Приватбанк» здійснив списання особистих коштів позивача з її картки № НОМЕР_1 у розмірі 19 412 грн 58 коп. з призначенням платежу «автоматичне погашення заборгованості 51**21» та 2 270 грн із призначенням платежу «автоматичне погашення заборгованості 88**82», що у загальній сумі становить 21 682 грн 58 коп.

29 квітня 2025 року представник позивача на поштову адресу АТ КБ «Приватбанк» направила письмову вимогу про повернення безпідставно списаних коштів з рахунку ОСОБА_1 .

Листом від 08 травня 2025 року № 20.1.0.0.0/7 відповідач повідомив, що надіслав листа до ВДВС з повідомленням про наявність переплати. Питання повернення коштів буде розглянуто банком після отримання запиту від ДВС.

Як вбачається з листа ВДВС в м. Луцьку ЗМУ МЮ № 80914 від 23 травня 2025 року, згідно з автоматизованою системою ВП в межах АСВП № 69280339 до відділу не надходив лист повідомлення від АТ КБ «Приватбанк» щодо повернення переплати суми стягнутого кредитного боргу.

06 червня 2025 року представник позивача повторно направила на адресу АТ КБ «Приватбанк» вимогу про повернення безпідставно списаних коштів з рахунку позивача.

20 червня 2025 року АТ КБ «Приватбанк» надіслало відповідь про те, що банк надіслав до ДВС листа з повідомленням про наявність переплати за вих. №62. Згідно з процедурою, для повернення переплати ДВС має надіслати до банку відповідний запит з інформацією по платежу: №, сума, дата, обґрунтування повернення та реквізити для повернення. Питання повернення коштів буде розглянуто банком після отримання запиту від ДВС.

З повідомлення ВДВС в м. Луцьку № 95867 від 16 червня 2025 року слідує, що ВП № 69280339 завершено 18 листопада 2024 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження». Виконавцем на рахунок банку було перераховано суму боргу в період з липня 2023 року по жовтень 2024 року. Борг стягнуто з боржника в межах примусового виконання ВП №69280339 до направлення банком повідомлення про відсутність боргу (14 травня 2025 року).

Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України (Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави) застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Наявність або відсутність звернення клієнта не впливає на обов`язок банку повернути неправомірно утримані кошти з власної ініціативи після того як відпали підстави для їх зберігання.

Відповідно до ч. 2 ст. 1215 ЦК України у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу).

Згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами.

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Якщо без достатньої правової підстави набуваються або зберігаються гроші (як готівкові, так і безготівкові), на них нараховуються відсотки згідно зі ст. 536 ЦК України з того часу, коли набувач дізнався або повинен був дізнатися про безпідставність набуття або збереження грошових коштів.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 02 березня 2016 року у справі № 6-2491цс15 та у постанові Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 607/19461/15-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) зроблено висновок, що «у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 березня 2020 року у справі № 760/6938/16-ц (провадження № 61-22875св19) зазначено, що «дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Унаслідок чого у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України».

Правовідносини, які склалися між сторонами з приводу стягнення безпідставно отриманих коштів, за своєю правовою природою є грошовим зобов`язанням, на яке поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності.

Відповідно до частин 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу, чи були понесені особою витрати на погашення штрафу, накладеного судом.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 10 січня 2019 року в справі № 532/1243/16-ц, від 26 лютого 2020 року в справі №142/143/17.

Крім того, за правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19), визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У справі, яка переглядається, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач добровільно виконала рішення суду, яке набрало законної сили, про стягнення з неї заборгованості на користь АТ КБ «Приватбанк», а тому у відповідача були відсутні підстави для списання грошових коштів у розмірі 21 682 грн 58 коп. з карткового рахунку позивача. АТ КБ «Приватбанк» безпідставно здійснило автоматичне списання грошових коштів з належного позивачу поточного карткового рахунку, на якому знаходилися кошти, оскільки згідно зі ст. 1071 ЦК України можливість такого списання передбачена виключно за розпорядженням клієнта. Разом з тим, позивач згоди або розпорядження на списання грошових коштів з її карткового рахунку банку не надавала, що свідчить про те, що відповідач отримав грошові кошти без достатньої правової підстави. Оскільки АТ КБ «Приватбанк» отримало грошові кошти без належних правових підстав, тому суд дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно набутих відповідачем грошових коштів у розмірі 21 682 грн 58 коп., а також 3% річних та інфляційні втрати в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України у розмірі 2 652 грн 33 коп. за період з 27 жовтня 2024 року по 24 липня 2025 року, коли банк без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно) використовував належні позивачу грошові кошти.

Визначаючи розмір відшкодування за спричинену позивачу моральну шкоду, суд першої інстанції врахував характер спричиненої шкоди, а саме, що вона спричинена внаслідок неправомірного списанням банком з її рахунку грошових коштів, оскільки протягом тривалого часу вона була позбавлена можливості належним чином використовувати свої кошти. Відтак, керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що розмір компенсації за спричинену позивачу моральну шкоду має складати 2 500 грн, що є справедливою сатисфакцією позивачу внаслідок неправомірних дій відповідача. Зазначений розмір відшкодування цілком відповідає характеру спричиненої шкоди, глибині душевних страждань позивача та наслідкам, які настали для неї, а саме неможливість користуватися власними коштами.

Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду про часткове задоволення позову ОСОБА_1 є законним та обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги відповідача про несвоєчасні дії органів ДВС є безпідставними та такими, що не спростовують встановленого факту: саме АТ КБ «Приватбанк» після автоматичного списання коштів було зобов`язано невідкладно повідомити державного виконавця про відсутність боргу (ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження»). Доводи відповідача про відсутність його вини та помилку органу ДВС також є безпідставними та спростовуються матеріалами справи. Як вбачається з офіційної відповіді ВДВС у м. Луцьку від 07 липня 2025 року, ВП № 69280339 було завершено ще 18 листопада 2024 року на підставі п. 9 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», а всі кошти у межах примусового виконання перераховувалися на рахунок АТ КБ «Приватбанк» у період з липня 2023 року по жовтень 2024 року. Повідомлення банку про відсутність заборгованості надійшло до органу ДВС лише 14 травня 2025 року, тобто після закінчення ВП, що свідчить про неналежне та несвоєчасне виконання відповідачем обов`язку, передбаченого ч. 4 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», щодо інформування виконавця про обставини, які виключають подальше примусове стягнення. За таких обставин відсутні будь-які правові підстави вважати ДВС платником, який допустив помилку, оскільки перерахування коштів здійснювалося в межах чинного ВП та на користь відповідача. Натомість саме відповідач, отримавши грошові кошти за відсутності боргу, набув їх без достатньої правової підстави та зобов`язаний повернути їх позивачу відповідно до положень глави 83 ЦК України.

Крім того, не приймаються колегією суддів до уваги посилання відповідача на погоджене сторонами договірне списання коштів та принцип презумпції правомірності правочину. Положення договору банківського обслуговування, на які посилається АТ КБ «Приватбанк», могли бути застосовані виключно у разі здійснення досудового врегулювання заборгованості. Натомість відповідач самостійно обрав інший спосіб захисту свого права звернення до суду та подальше примусове виконання рішення через органи державної виконавчої служби, що виключало можливість паралельного застосування механізму автоматичного договірного списання. За таких обставин у відповідача були відсутні правові підстави для списання коштів з рахунку позивача поза межами ВП, а у разі здійснення такого списання банк був зобов`язаний не пізніше п`яти днів повідомити про це державного виконавця. Суд першої інстанції обґрунтовано відхилив доводи відповідача щодо необхідності застосування положень договору банківського обслуговування, оскільки предметом розгляду у цій справі є повернення безпідставно набутих коштів, а не питання стягнення кредитної заборгованості. Саме у зв`язку з тим, що відповідач допустив автоматичне списання коштів в той час, коли на примусовому виконанні в органах ДВС перебував виконавчий лист, це і спричинило те, що позивач двічі сплатила одну і ту саму суму кредитної заборгованості.

Безпідставними є також доводи відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування моральної шкоди. Так, суд обґрунтовано встановив наявність протиправної поведінки відповідача, яка полягала у неправомірному списанні грошових коштів з рахунку позивача, а також безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між такими діями та завданими позивачу душевними стражданнями, що виразилися у тривалому позбавленні можливості вільно та належним чином користуватися власними коштами. Саме ці обставини, а не будь-які інші фактори, зумовили негативний вплив на життєдіяльність позивача, що повністю відповідає підходу Верховного Суду щодо встановлення причинного зв`язку у справах про відшкодування моральної шкоди. Посилання відповідача на те, що рішення суду про стягнення заборгованості було ухвалено ще у 2021 році, не спростовує висновків суду першої інстанції та не має жодного правового значення для вирішення питання про відшкодування моральної шкоди у цій справі. Незважаючи на дату ухвалення рішення, відповідач пред`явив виконавчий документ до виконання лише у червні 2022 року, а отже твердження про нібито безпідставне зволікання позивача з виконанням судового рішення є необґрунтованими. Більше того, зазначені обставини жодним чином не пов`язані з предметом спору у цій справі, яким є відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірними діями відповідача, а не оцінка строків виконання судового рішення у іншому провадженні. Також безпідставними є доводи відповідача про відсутність його вини у завданні моральної шкоди та спроби перекласти відповідальність на загальні обставини збройної агресії російської федерації. Суд першої інстанції не пов`язував завдану позивачу моральну шкоду з фактом збройної агресії як самостійною підставою відповідальності, а правильно встановив, що душевні страждання позивача стали наслідком саме неправомірних дій відповідача безпідставного списання грошових коштів.

Суд першої інстанції правомірно застосував положення статей 536, 625, 1215 ЦК України, оскільки правовідносини щодо повернення безпідставно набутих коштів є грошовим зобов`язанням. Доводи скаржника щодо необхідності застосування положень договору банківського обслуговування в частині нарахування пені є безпідставними та такими, що не підлягають врахуванню. Посилання відповідача на п. 21.1. договору є недоречним, оскільки зазначена норма регулює відповідальність банку виключно за порушення строків виконання платіжних операцій у розумінні Закону України «Про платіжні послуги», тоді як предметом розгляду у цій справі є прострочення виконання грошового зобов`язання щодо повернення безпідставно одержаних (збережених) грошових коштів. У спірних правовідносинах має застосовуватися спеціальна імперативна норма ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка передбачає відповідальність боржника у разі прострочення виконання грошового зобов`язання незалежно від наявності чи відсутності вини, та встановлює обов`язок сплати трьох відсотків річних від простроченої суми, а також інфляційних втрат за весь час прострочення. Саме ці правові наслідки підлягають застосуванню у випадку несвоєчасного повернення безпідставно набутого майна, що неодноразово підтверджено сталою судовою практикою. Отже, суд першої інстанції обґрунтовано та правильно застосував положення ст. 625 ЦК України, а не договірні положення про пеню, на які помилково посилається апелянт, оскільки останні не регулюють правовідносини, пов`язані з простроченням повернення безпідставно одержаних грошових коштів та не можуть підміняти імперативну норму цивільного законодавства.

Отже, висновки суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка. Суд правильно застосував норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи не допустив порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду, фактично зводяться до переоцінки доказів, а також власного тлумачення правових норм.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про законність та обґрунтованість ухваленого у цій справі рішення суду та відсутність підстав для його скасування.

Крім того, оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково, суд першої інстанції урахувавши, що в матеріалах справи містяться докази понесення позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а також заперечення відповідача про їх неспівмірність, при ухваленні додаткового рішення обґрунтовано виходив з того, що реально понесені витрати позивача на правничу допомогу адвоката в 5 000 грн є розумним розміром відшкодуванням таких витрат і співмірними із складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, а тому на підставі п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України дійшов правильного висновку про стягнення їх у зазначеному розмірі з відповідача на користь позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують правильних висновків суду щодо визначеного розміру витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають компенсації позивачу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції та додаткове рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права. Підстави для їх зміни чи скасування відсутні.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційні скарги відповідача Акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12 грудня 2025 року та додаткове рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 26 січня 2026 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і оскарженню не підлягає крім випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Головуючий-суддя

Судді: