Провадження № 2/537/43/2026
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26.01.2026 Крюківський районний суд міста Кременчука в складі: головуючої судді Зоріної Д.О., за участю секретаря судових засідань Бобровської К.Д., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Кременчуці за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунальне підприємство «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області, про визнання права користування житловим приміщенням, -

УСТАНОВИВ:

До Крюківського районного суду міста Кременчука з Автозаводського районного суду міста Кременчука надійшли матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання права користування житловим приміщенням, - для розгляду на підставі ухвали від 16.12.2024.

Згідно змісту позову, ОСОБА_1 просить суд ухвалити рішенням, яким визнати за ним право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

Вимоги позову мотивовані тим, що в січні 2012 року за пропозицією рідної тітки ОСОБА_2 з метою здійснення догляду за нею, оскільки вона хворіла тяжким захворюванням та була інвалідом третьої групи інвалідності з дитинства, позивач вселився для постійного проживання в квартиру тітки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 . В зазначеній квартирі ОСОБА_2 постійно проживала на підставі виданого 21.02.2005 квартирним управлінням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради ордеру №15. Після вселення до квартири позивач постійно в ній проживав, вів з тіткою спільне господарство, доглядав за нею.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, після чого позивач продовжив проживати у вказаному житловому приміщенні, здійснює оплату комунальних послуг. Позивач зазначає, що на його звернення щодо надання дозволу на реєстрацію за місцем його фактичного проживання йому рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради №1477 від 16.11.2018 відмовлено. Вказану відмову позивач вважає такою, що порушує його права як члена сім`ї наймача кватири, оскільки він має рівні з нею права та обов`язки, які випливають з договору найму зазначеного приміщення, на підставі положень статей 64 та 106 Житлового кодексу Української РСР. Позивач ОСОБА_1 вказує, що визнання права на житло є підставою для здійснення його реєстрації в зазначеному житловому приміщенні, у зв`язку із чим і вимушений звернутись до суду із даним позовом.

Ухвалою судді Крюківського районного суду міста Кременчука від 10.02.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, ухвалено проводити розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука від 28.03.2025 клопотання представника відповідача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області задоволено, залучено до участі у справі КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області в якості третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Стаханов М.В. позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини, просили їх задовольнити.

Представник відповідача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Галченко М.В. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, посилаючись на зміст поданого відзиву.

Згідно змісту, поданого представником Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області відзиву, останній вважає відсутніми правові підстави для проживання у спірному житловому приміщенні позивача з підстав відсутності доказів на надання згоди наймачем ОСОБА_2 за життя дозволу на проживання позивача у житловому приміщенні та наявності угоди щодо порядку користування жилим приміщення, що регламентовано положеннями статей 65, 106 Житлового кодексу України. Також представник відповідача посилається на відсутність належних та допустимих доказів фактичного проживання позивача у спірному житловому приміщенні зі складом сім`ї у відповідній кількості осіб. Окрім того, представник позивача вважає, що позивач звернувся до суду за захистом своїх інтересів з пропуском строку позовної давності, оскільки відповідне рішення про відмову у наданні дозволу на реєстрацію в кімнаті від 16.11.2018 його було повідомлено листом від 22.11.2018.

Представник третьої особи КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Щуренко Л.П. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог ОСОБА_1 з підстав відсутності у останнього законних підстав, визначених житловим законодавством, на проживання у спірному житловому приміщенні.

Суд, вислухавши думку позивача ОСОБА_1 та його представника адвоката Стаханова М.В., представника відповідача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Галченко М.В. та представника третьої особи КП «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Щуренко Л.П., дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків.

На підставі рішення Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 21.02.2005 ОСОБА_2 було видано ордер №15 на користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , яке видано 01.03.2018 Кременчуцьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Полтавській області.

Факт родинних відносин між померлою ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_1 , а саме що померла доводиться рідною тіткою позивачу, останній підтверджує наданими суду: свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , видане 10.02.1973 Палацом щастя міста Кременчука, відповідно до змісту якого ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_2 , батьком якої вказаний ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_4 ; свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , видане 07.02.1969 ГорЗАГС міста Кременчука, відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_3 народилась ОСОБА_5 , батьком якої записано ОСОБА_3 , а матір`ю ОСОБА_4 ; свідоцтвом про народження серії НОМЕР_4 , видане 27.07.1994 Придніпровським райвідділом РАГС міста Черкаси Черкаської області, відповідно до якого ІНФОРМАЦІЯ_4 народився ОСОБА_1 , батьком якого записано ОСОБА_6 , а матір`ю ОСОБА_5 .

Згідно наданих до суду актів про проживання, складених 06.07.2018 фахівцем ТОВ «Місто для людей Кременчук» ОСОБА_7 та 20.08.2024 фахівцем відділу по роботі з абонентами ТОВ «КК «Будсервіс» Беспалько Н.В., зі злів громадян ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , проживав разом з тіткою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з січня 2012 року на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та проживає по теперішній час.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до виконавчого комітету Кременчуцької міської ради з приводу надання йому дозволу на реєстрацію в кімнаті АДРЕСА_1 , однак рішенням виконавчого комітету Кременчуцької міської ради від 16.11.2018 №1477 йому було відмовлено на підставі статті 65 Житлового кодексу України у зв`язку з відсутністю згоди наймача (а.с. 7, а.с. 85 зворот).

При визначенні питання щодо наявності законних підстав для визнання за позивачем права користування житловим приміщенням, суд виходить з наступних положень чинного законодавства.

Відповідно до статті 51 Житлового кодексу України, жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих рад надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів місцевих рад, представників громадських об`єднань, трудових колективів.

Статтею 58 Житлового кодексу України визначається, що на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає

громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення.

Згідно статті 61 Житлового кодексу України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.

Положеннями частин 2, 3 статті 64 Житлового кодексу України визначено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно мешкають у квартирі (будинку) разом з наймачем або за яким зберігається право на житло.

Згідно статті 65 Житлового кодекс України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (и).

Відповідно до статті 106 Житлового кодексу України, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» встановлюється, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Отже, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання.

Аналогічний правовий висновок закріплений у постанові Верховного Суду від 11.07.2012 у справі № 6-60цс12.

Відповідно до частини 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

З огляду на вищевказане, тягар доказування передбачає обов`язок сторони за двома наявними складовими: обов`язок переконання суду, тобто обов`язок сторони довести її вимоги або заперечення; обов`язок представлення доказів, тобто подати докази на їх підтвердження.

Відповідно до частини 4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Положеннями частини 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, основоположними принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на заявника обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції.

Надаючи правовий висновок Верховний Суд у постанові від 18.03.2020, винесеній у справі № 129/1033/13-ц, зробив висновок, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02.19.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18 (пункт 41)). Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18).

На обставину що підтверджує факт проживання позивача в спірному приміщенні останній посилається на покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , акти про проживання від 06.07.2018 та 20.08.2024 та квитанції про оплату комунальних послуг, спожитих за адресою: АДРЕСА_2 , датованих 31.10.2024 і 11.12.2024.

Однак, на думку суду, аналіз зазначених вище доказів, на які позивач посилається як на підставу задоволення своїх позовних вимог, в своїй сукупності доводить лише факт родинних відносин між ОСОБА_13 та позивачем і надання останнім їй допомоги , тоді як ніяким чином не доводить обставину постійного проживання позивача у кімнаті АДРЕСА_1 та ведення спільного господарства з наймачем спірного приміщення.

До зазначеного вище висновку суд приходить з огляду на наступне, так допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила що вона проживає за адресою: АДРЕСА_3 і підтвердила ту обставину що вона дійсно знала ОСОБА_14 з якою перебувала у дружніх стосунках. Свідок зазначила що позивач по справі є рідним племінником ОСОБА_15 і який з 2012 року допомогав вести останній домашнє господарство оскільки з причин великої ваги їй важко було пересуватися, зазначивши що ій достеменно відомо що похованням ОСОБА_15 займався позивач та його матір.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що вона проживає за адресою: АДРЕСА_2 і ОСОБА_14 знала з народження. Свідок зазначила, що ОСОБА_16 була дуже хворою і єдиною особою, яка опікувалася нею був позивач, якій доводився їй рідним племінником. ОСОБА_16 померла у 2018 році, і як зазначила свідок, саме позивач займався її похованням.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснив, що він проживає за адресою: АДРЕСА_4 , при цьому додавши що до 2021 року свідок проживав за адресою: АДРЕСА_5 і був знайомий із ОСОБА_13 . Свідок також підтвердив факт свого знайомства із позивачем який доводився ОСОБА_17 рідним племінником і якій піклувався про останню, а саме допомога їй в господарстві та готував їжу. Свідок також зазначив що на даний час він доглядає собаку свого батька, який проживає в будинку АДРЕСА_6 і тому кожного дня приходить її вигулювати. В черговий раз свідок прийшов вигуляти собаку та побачив в приміщенні будинку незнайомого йому чоловіка, який запитав про те, хто проживає в квартирі АДРЕСА_7 , на що свідок відповів, що ця інформація йому невідома, після чого останній поставив підпис під актом, зміст якого не читав.

Аналізуючи покази наведених вище свідків на предмет доведеності обставини постійного проживання позивача у спірній кімнаті з 2012 року як члена сім`ї наймача кімнаті АДРЕСА_1 , суд вважає що пояснення цих осіб не містять конкретної інформації щодо самого факту постійного проживання позивача у спірному приміщенні разом із ОСОБА_13 з 2012 року, а підтверджують лише факт надання позивачем допомоги останній та існування між ними добрих стосунків.

Крім того, із врахуванням таких обставин як маленька житлова площа кімнати АДРЕСА_1 яка складає 13,3 кв.м, хворобливий стан ОСОБА_15 і велику різницю у віці між останньою та позивачем, приналежність зазначених вище осіб до різної статті та наявність у позивача і власного житла і місця проживання, суд ставить під сумнів твердження сторони позивача щодо факту постійного проживання у спірному приміщенні більше тринадцяти років і надані стороною позивача докази на підтвердження цієї обставини вважає непереконливими.

Суд вважає слушними і такими що заслуговують на увагу при вирішенні спору по суті доводи сторони відповідача щодо не відображення позивачем як особи на яку покладений обов`язок декларування свого майнового стану у досліджених в судовому засіданні щорічних деклараціях особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2018, 2019, 2020, 2022 та 2024 роки факту проживання та користування кімнатою АДРЕСА_1 .

Тоді як із досліджених судом зазначених вище письмових доказів вбачається лише факт зазначення позивачем як постійного місця свого проживання, адресу своєї реєстрації з 19.01.2005: АДРЕСА_8 , що також додатково підтверджується витягом з реєстру територіальної громади №2024/013045842 від 29.10.2024, отриманого за запитом ДП «Дія» (а.с. 5).

Крім того, як вбачається із наданих стороною відповідача доказів, а саме інформаційної довідки 461298595 від 22.01.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за номером інформаційної довідки 461298433 від 22.01.2026, Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за номером, позивач 13.12.2022 набув право власності на квартиру загальною площею 66,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_9 , на підставі договору купівлі - продажу і вже 21.10.2024 здійснив відчуження належної йому квартири на підставі договору дарування; також 24.04.2025 позивач набув право власності на 1/3 частину квартири загальною площею 63,2 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_8 .

В судовому засіданні позивач підтвердив як факт декларування місця своєї реєстрації як постійного місця проживання мотивуючи свої дії необізнаністю щодо вимог законодавства про декларування так і факт придбання у 2022 році квартири у якій він виступав лише номінальним власником, тоді як реальним власником зазначеного вище нерухомого майна був його рідний брат якій на час укладення договору не мав цивільної дієздатності для укладання останнього. На думку позивача, факт відчуження у 2024 році квартири на користь свого брата свідчить про правдивість наданих останнім пояснень та доводить правомірність вимог останнього.

Усталеною практикою Верховного Суду встановлено, що аналіз змісту статті 65 Житлового кодексу України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні (постанови Верховного Суду від 01.09.2021 у справі № 641/7103/19, від 06.10.2021 у справі № 646/660/19, від 18.05.2022 у справі № 463/2277/20-ц).

З огляду на викладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог позивача щодо визнання за ним права користування кімнатою АДРЕСА_1 з підстав недоведення належними доказами факту постійного проживання останього з 2012 року у спірному приміщенні, оскільки досліджені судом докази навпаки підтверджують той факт що позивач зберігав постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_8 .

Керуючись статтями 5, 10, 13, 19, 76, 81, 259, 263, 264, 265 Цивільного процесуального кодексу України, суд , -

УХВАЛИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_5 , адреса реєстрації: АДРЕСА_8 ) до Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (, адреса: Полтавська область, місто Кременчук, площа Перемоги, будинок 2), третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача Комунальне підприємство «Квартирне управління» Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області (, адреса: Полтавська область, місто Кременчук, вулиця Полковника Гегечкорі, будинок 32), про визнання права користування житловим приміщенням відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту.

Повний текст рішення суду складено 09.02.2026.

Суддя Д.О. Зоріна