ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 686/229/24

провадження № 61-6951св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Хмельницької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Лісовогринівецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області,

відповідачі: ОСОБА_1 , Приватне підприємство «ОСОБА_1»,

треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області, ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Керницької Оксани Вікторівни на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Продана Б. Г., та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Гринчука Р. С., Костенка А. М., Спірідонової Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У січні 2024 року керівник Хмельницької окружної прокуратури (далі - прокурор) в інтересах держави в особі Лісовогринівецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області (далі - Лісовогринівецька селищна рада) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , Приватного підприємства «ОСОБА_1» (далі - ПП «ОСОБА_1»), треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Хмельницькій області (далі - ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області), ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки.

Позовну заяву прокурор мотивував тим, що наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 15 грудня 2017 року № 22-23731-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із земель сільськогосподарського призначення, для ведення особистого селянського господарства на території Стуфчинецької сільської ради (Лісовогринівецька сільська об`єднана територіальна громада Хмельницької області) та передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку, площею 2 га, кадастровий номер :04:008:0240. Право власності ОСОБА_2 зареєстровано 22 грудня 2017 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 23 січня 2018 року № 120 ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , по 1/2 частки кожному.

На підставі договору оренди земельної ділянки від 22 червня 2018 року б/н та акта приймання-передачі, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 передали вказану земельну ділянку в оренду ПП «ОСОБА_1».

Прокурор указував на неправомірність набуття ОСОБА_2 у власність спірної земельної ділянки, оскільки раніше він вже використав своє право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної передачі земельних ділянок для цього виду використання.

ОСОБА_2 порушив вимоги статей 116, 118, 121 ЗК України, звернувшись до ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області із заявою про набуття у власність безоплатно земельної ділянки, оскільки раніше використав своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянку для ведення особистого селянського господарства, тому внаслідок незаконної повторної безоплатної приватизації, земельна ділянка з кадастровим номером :04:008:0240 неправомірно вибула з державної власності.

Прокурор просив суд витребувати у ПП «ОСОБА_1», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь територіальної громади в особі Лісовогринівецької сільської ради земельну ділянку площею 2 га, кадастровий номер :04:008:0240, яка розташована на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 29 березня 2024 року провадження у справі у частині вимог прокурора до ОСОБА_3 закрито у зв`язку зі смертю ОСОБА_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року позовну заяву керівника Хмельницької окружної прокуратури задоволено.

Витребувано у ПП «ОСОБА_1», ОСОБА_1 на користь територіальної громади в особі Лісовогринівецької сільської ради 1/2 частини земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер :04:008:0240, яка розташована на території Лісовогринівецької сільської ради Хмельницького району Хмельницької області.

Стягнуто з відповідачів на користь Хмельницької обласної прокуратури 2 684,00 грн судового збору та 1 342,00 грн судового збору за заяву про його забезпечення.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка, площею 2 га, кадастровий номер :04:008:0240, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, вибула із земель державної власності внаслідок незаконного використання ОСОБА_2 права на повторну безоплатну приватизацію земельних ділянок одного виду використання, тобто поза волею власника земельної ділянки, тому вона підлягає поверненню на користь відповідної територіальної громади.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року в частині витребування земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер :04:008:0240, у ПП «ОСОБА_1» та стягнення з останнього судового збору скасовано.

Закрито провадження у справі в частині позовних вимог прокурора про витребування у ПП «ОСОБА_1» земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер :04:008:0240.

У решті рішення суду залишено без змін.

Повідомлено прокурора, що розгляд цієї справи в частині позовних вимог про витребування у ПП «ОСОБА_1» земельної ділянки, площею 2 га, кадастровий номер :04:008:0240, віднесено до юрисдикції господарського суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині задоволення вимог до ПП «ОСОБА_1» та закриваючи провадження у цій частині, суд апеляційної інстанції вказав, що суд першої інстанції не врахував, що учасником спору є приватна юридична особа. Спір у частині позовних вимог, пред`явлених до юридичних осіб, є спором про стверджуване порушення цивільного права та законного інтересу позивача як власника землі з боку юридичної особи, зокрема, щодо права оренди на нерухоме майно. Отже, з огляду на суб`єктний склад сторін справа в частині наведених вище позовних вимог віднесена до юрисдикції господарських судів, що виключає її розгляд у зазначеній частині в порядку цивільного судочинства.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції про витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції виходив з того, суд першої інстанції встановив усі обставини справи та характер спірних правовідносин, правильно застосував норми матеріального права, зробив обґрунтований висновок, щодо витребування спірної земельної ділянки у ОСОБА_1 та вважав, що витребування не порушуватиме принципу пропорційності втручання у право власності відповідача, а перешкод для витребування земельної ділянки на підставі статті 388 ЦК України не встановлено.

Суд апеляційної інстанції вказав, що не встановив обставин того, що у зв`язку із витребуванням у ОСОБА_1 спірної земельної ділянки останній нестиме «індивідуальний надмірний тягар». Відповідач не навів вмотивованих обґрунтувань, підтверджених належними доказами, про настання для нього негативних наслідків як особи, яка постраждала від такого втручання, тому суд апеляційної інстанції вважав, що відсутні підстави вважати непропорційним втручання у мирне володіння майном.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Кернацька О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила суд скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постанову суду апеляційної інстанції у частині закриття провадження сторони не оскаржили, тому в силу вимог статті 400 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції в цій частині в касаційному порядку не переглядається.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали із Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

У серпня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

На підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, у зв`язку з відставкою судді ОСОБА_5, 04 грудня 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справ, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 11 грудня 2025 року справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скаргамотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19), від 01 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20), від 06 липня 2022 року у справі № 914/2618/16 (провадження № 12-25гс21), від 21 вересня 2022 року у справі № 908/976/19 (провадження № 12-10гс21) та у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 521/8368/15-ц (провадження № 61-17779св18), від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11 (провадження № 61-12731св18) та інших.

Суд попередніх інстанцій неправильно застосували положення статей 387, 388 ЦК України, статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Крім того, право власності непорушне. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Суд прийняв рішення, за наслідками якого добросовісний набувач втратив такий статус та має самостійно шукати способи, щоб компенсувати свої втрати.

Суд апеляційної інстанції не здійснив перевірку добросовісності/недобросовісності набувача, що є суттєвим для застосування статей 387, 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Договір купівлі-продажу, на підставі якого відповідач отримав у власність спірну земельну ділянку, є дійсним. Протягом семи років відповідач використовує спірну земельну ділянку та здає її в оренду.

Крім того, 09 квітня 2025 року набув чинності Закон України від 12 березня 2025 року № 4292-IX «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), яким, зокрема, частину другу статті 388 ЦК України викладено в новій редакції, а статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою.

Суд має захистити права добросовісного набувача з урахуванням змін у чинному законодавстві.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2025 року заступника керівник Хмельницької окружної прокуратури подав до Верховного Суду відзив, у якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року - без змін, як такі, що прийняті з правильним застосуванням норм матеріального права та без порушень норм процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

На підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 11 листопада 2016 року № 22-30244-СГ ОСОБА_2 отримав у приватну власність земельну ділянку, площею 2 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер :06:007:0107, а 18 листопада 2016 року зареєстрував своє право власності на неї у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 15 грудня 2017 року № 22-23731-СГ затверджено проект землеустрою щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки площею 2 га, розташованої на території Стуфчинецької сільської ради (Лісовогринівецька сільська об`єднана територіальна громада), кадастровий номер :04:008:0240, та передано її у власність для ведення особистого селянського господарства. 22 грудня 2017 року на підставі цього наказу ОСОБА_2 зареєстрував своє право власності на земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер :04:008:0240, від 23 січня 2018 року № 120, ОСОБА_2 відчужив земельну ділянку ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , по 1/2 частки кожному.

22 червня 2018 року на підставі договору оренди земельну ділянку, кадастровий номер :04:008:0240, передано у користування строком на 10 років, орендар - ПП «ОСОБА_1», орендодавці: ОСОБА_1 , ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявники зазначили неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Кернацької О. В. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України визначено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 400 ЦПК України суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам постанова суду апеляційної інстанції в оскаржуваній частині у повній мірі не відповідає.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Частинами першою, другою статті 78 ЗК України (тут і далі - у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

Згідно з пунктом «в» частини третьої, частиною четвертою статті 116 ЗК України безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

За змістом пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства в розмірі не більше 2,0 га.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок регулюється статтями 118, 186-1 ЗК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (сплатно чи безоплатно) (див. постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Такі правові висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

ОСОБА_1 , заперечуючи можливість витребування спірної земельної ділянки, зазначає, що він є добросовісним набувачем.

Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходили з того, що наказом ГУ Держгеокадастру у Хмельницькій області від 15 грудня 2017 року № 22-23731-СГ ОСОБА_2 незаконно передано земельну ділянку площею 2,0 га (кадастровий номер :04:008:0240), оскільки він надав недостовірну інформацію та повторно отримав земельну ділянку для безоплатної приватизації, яку потім відчужив ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , по 1/2 частки кожному, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21 січня 2018 року.

Суди вказали на обґрунтованість позовних вимог прокурора в частині витребування спірної земельної ділянки з володіння ОСОБА_1 та на те, що втручання держави у його право власності в цьому випадку є виправданим, оскільки порушення визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі як національного багатства, та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку, передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. На цій підставі суди дійшли правильного висновку, що оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушеного права відповідає правовій природі спірних правовідносин та не вбачається перешкод для застосування механізму, передбаченого у статті 388 ЦК України, позов у частині витребування 1/2 частки земельної ділянки, кадастровий номер :04:008:0240, у ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

Колегія суддів Верховного Суду погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, доводи касаційної скарги їх не спростовують.

Щодо доводів касаційної скарги про те, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закон України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», який мав застосувати суд апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає таке.

Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено у наступній редакції:

«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;

ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача

у всіх випадках».

Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Колегія суддів зауважує, що Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня 2025 року, тобто після ухвалення рішення судом першої інстанції (23 грудня 2024 року). Отже, положення цього закону щодо умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка якого (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) здійснена у порядку, визначеному законом, чинному на дату подання позовної заяви, а також положення щодо порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права, у даному випадку не мають ретроспективної дії.

З урахуванням наведеного, посилання заявника на незастосування апеляційним судом при апеляційному перегляді справи положень Закону № 4292-ІХ, не знайшли підтвердження під час касаційного перегляду справи, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення до набрання Законом чинності, при цьому судове рішення суду апеляційної інстанції є законним і об`єктивним по суті позовних вимог.

Аналогічні висновки, щодо застосування Закону № 4292-ІХ у часі містить постанова Верховного Суду від 17 грудня 2025 року у справі № 370/702/21 (провадження № 61-8028св25).

Критеріями втручання у право на мирне володіння майном на підставі статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинне мати нормативну основу в національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, слід застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади та місцевого самоврядування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), пункт 100).

Колегія суддів уважає, що судові рішення спрямовані на захист порушеного права позивача (територіальної громади в особі органу місцевого самоврядування) на майно, а також переслідує загальносуспільні цілі з утвердження у державі суспільного правопорядку, недопустимості незаконного позбавлення осіб їхніх прав на нерухоме майно.

Витребування належної державі земельної ділянки з володіння відповідача не порушуватиме критерії пропорційності втручання у право останнього, сприятиме забезпеченню справедливого балансу між інтересами сторін спору та не свідчить про порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

У контексті забезпечення справедливого балансу між інтересами сторін спору, відповідач, з володіння якого витребовується нерухоме майно, не позбавлений можливості відновити права на підставі частини першої статті 661 ЦК України, пред`явивши вимогу до особи, в якої було придбано майно, про відшкодування збитків.

З огляду на вказане, безпідставними є доводи касаційної скарги про те, що судові рішення ухвалені за відсутності перевірки добросовісності набувача.

Підсумовуючи, колегія суддів уважає, що суди попередніх інстанцій правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, правильно встановили обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення в оскаржуваній частині, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги, в свою чергу, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до власного тлумачення заявником норм законодавства та необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Таким чином, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанції в оскаржуваних частинах, оскільки не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції у нескасованій апеляційним судом частині та постанову суду апеляційної інстанцій - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Керницької Оксани Вікторівни залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 23 грудня 2024 року у нескасованій апеляційним судом частині та постанову Хмельницького апеляційного суду від 29 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк