Справа №: 398/8014/25
провадження №: 2/398/1334/26
"09" лютого 2026 р. Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі головуючого судді Орловського В.В., з участю секретаря судового засідання Харіної Д.В., розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Коллект центр, представник позивача Ткаченко Марія Миколаївна, до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
Стислий виклад позиції позивача.
Надалі право вимоги за цими договорами перейшло до позивача на підставі таких правочинів: за договором № 5186450: 15 грудня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 15/12-2021-22; за договором № 75391391: 27 січня 2022 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» укладено договір факторингу № 27/01/2022; 10 січня 2023 року між ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» і ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» укладено договір № 10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, згідно з яким позивач набув право вимоги за обома вказаними договорами.
Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі.
Ухвалою від 5 січня 2026 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у позовній заяві зазначив, що просить розгляд справи проводити за його відсутності, проти ухвалення заочного рішення не заперечує.
Відповідач у судове засідання не з`явився, був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом надсилання повістки поштою за адресою його реєстрації, до суду повернулося поштове повідомлення про вручення з відміткою про причини невручення адресат відсутній. Від відповідача не надійшло відзиву, інших заяв чи клопотань.
Оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився без повідомлення причин, відзив не подав, та представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд цієї справи.
Оскільки у судове засідання не з`явилися всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК у зв`язку з неявкою всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, суд підписав рішення без його проголошення. Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК датою ухвалення рішення зазначена дата складення повного судового рішення.
Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Укладення кредитного договору та видача коштів.
Відповідно до паспорта споживчого кредиту від 01.09.2021 ОСОБА_1 ознайомився з умовами кредитування, а ТОВ «МІЛОАН» виконало обов`язок надати інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій.
Договором встановлені такі умови кредитування:
- сума кредиту 5100,00 гривень;
- строк кредитування 30 днів (дата повернення 01.10.2021);
- процентна ставка за користування кредитом 0,01% на день від фактичного залишку кредиту (п. 1.5.2 договору);
- стандартна (базова) процентна ставка 5,00% на день від фактичного залишку кредиту (п. 1.6 договору);
- згідно з п. 2.3.1.2 та п. 1.6, у разі неповернення кредиту в строк, він автоматично продовжується на стандартних умовах за ставкою 5% на день (базова ставка) на термін не більше 60 днів.
- згідно з п. 4.2. У разі прострочення Позичальником зобов`язань зі сплати заборгованості згідно з умовами цього Договору, Кредитодавець починаючи з дня наступного за датою спливу строку кредитування, з урахуванням пролонгацій та оновлених графіків платежів, що складаються у зв`язку з продовженням строку кредитування (пролонгацією), має право (не обов`язок) нарахувати проценти за стандартною (базовою) ставкою передбаченою п.1.6 Договору в якості процентів за порушення грошового зобов`язання, передбачених ст.625 Цивільного кодексу України. У випадку нарахування процентів, вважається, що ця умова договору встановлює інший розмір процентів в розумінні ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, на рівні стандартної (базової) ставки, передбаченої п.1.6 Договору. Обов`язок Позичальника по сплаті таких процентів настає після відповідної вимог Кредитодавця.
Відповідач приєднався до запропонованого кредитодавцем договору, підписавши його електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Це підтверджується текстом договору, у якому зазначено реквізити цього підпису: «FaC6eOq825». Даний алфавітно-цифровий код був надісланий на номер телефону позичальника НОМЕР_1 , що підтверджується реквізитами сторін та довідкою про ідентифікацію.
Договором встановлені такі умови кредитування:
- сума позики: 6 500,00 грн,
- строк позики: 18 днів (дата повернення 03.09.2021),
- процентна ставка (базова): 1,99% на день (фіксована),
- знижена процентна ставка: 1,89% на день, що застосовується відповідно до умов Програми лояльності,
- процентна ставка за понадстрокове користування позикою: 2,70% за день.
Також суду надана електронна копія Правил надання грошових коштів у позику ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ». Водночас докази підписання цих правил ОСОБА_1 відсутні.
На виконання умов зазначеного договору 16 серпня 2021 року ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» перерахувало 6 500 грн на картку, що зазначена безпосередньо у кредитному договорі НОМЕР_3 . Це підтверджується копією кредитного договору та довідкою ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «ФІНЕКСПРЕС» № КД-000083186/???? від 10.11.2025 про завершення платіжної операції за номером a6a9fc81-89d2-44cd-be0f-b9a30ca51e46.
Порушення зобов`язання та розмір заборгованості.
Згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора ТОВ «МІЛОАН» та подальшими розрахунками нових кредиторів, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 5186450 не виконав, не здійснивши жодного платежу в рахунок погашення боргу.
У зв`язку з цим за кредитним договором виникла заборгованість у розмірі 38 520,30 грн, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 5 100,00 грн, за відсотками 33 420,30 грн, а заборгованість за комісією та пенею відсутня.
Заборгованість за процентами нарахована за період користування кредитом та автоматичної пролонгації за ставками 0,01% та 5,00% на день, а саме: у період з 02.09.2021 по 30.11.2021 (нарахування первісного кредитора на суму 15 315,30 грн) та у період з 15.12.2021 по 23.02.2022 (нарахування за ставкою 5% на добу у розмірі 18 105,00 грн).
Згідно з розрахунком заборгованості первісного кредитора ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та розрахунками наступних кредиторів, відповідач ОСОБА_1 взяті на себе зобов`язання за договором № 75391391 не виконав, сплатив заборгованість лише частково у розмірі 3076,57 грн. У зв`язку з цим за договором виникла заборгованість, яка згідно наданого позивачем розрахунку станом на день формування позовної заяви становить 19 788,75 грн та складається з: 6 500,00 грн заборгованості за тілом кредиту; 13 169,80 грн заборгованості за процентами; 104,00 грн інфляційних збитків та 14,95 грн нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних.
Заборгованість за процентами нарахована первісним кредитором у межах передбаченого договором строку з урахуванням умов про автоматичну пролонгацію за ставками 1,89% та 1,99% на день, а саме у період з 16.08.2021 по 21.12.2021. Нараховані відповідно до ст. 625 ЦК України 3% річних та інфляційні збитки охоплюють період прострочення після відступлення права вимоги, зокрема за лютий 2022 року, тобто здійснені до введення в Україні воєнного стану.
Перехід права вимоги.
15 грудня 2021 року між ТОВ «МІЛОАН» (Клієнт) та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (Фактор) було укладено Договір факторингу № 15/12-2021-22. Відповідно до витягу з Реєстру боржників (Додаток № 3 до вказаного договору), право вимоги до ОСОБА_1 за договором № 5186450 перейшло до нового кредитора. Факт передачі реєстру підтверджується Актом приймання-передавання від 15.12.2021, а здійснення фінансування платіжним дорученням № 313550011 від 20.12.2021.
27 січня 2022 року між ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» (Клієнт) та ТОВ «ВЕРДИКТ КАПІТАЛ» (Фактор) укладено Договір факторингу № 27/01/2022. Згідно з витягом із реєстру боржників № 1 та Актом приймання-передавання реєстру від 27.01.2022, фактор набув право вимоги до відповідача за вказаним договором. Оплата за відступлення права вимоги підтверджується платіжним дорученням від 27.01.2022 на суму 6 405 568,95 грн.
Надалі право вимоги за обома зазначеними договорами було відступлено позивачу:
Перехід прав вимоги підтверджується Актом прийому-передачі Реєстру Боржників та Актом прийому-передачі Реєстру в електронному вигляді від 10.01.2023.
Оплата за Договором № 10-01/2023 у сумі 5 312 491,59 грн підтверджується Актом зарахування зустрічних однорідних вимог від 28.02.2023, згідно з яким зобов`язання сторін припинилися шляхом заліку.
Відповідно до п. 2.3. факторингу № 15/12-2021-22 за цим договором Клієнт відступає Факторові право грошової вимоги до Боржників виключно в частині тих сум Заборгованості, що визначені в Реєстрах Боржників.
Норми права, які застосував суд.
На підставі ст. 205 та ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин, зміст якого зафіксований в електронному документі, вважається вчиненим у письмовій формі.
Відповідно до частини 12 статті 11 Закону України Про електронну комерцію електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
За приписами ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612, ст. 629 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини 1 статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Згідно зі статтею 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.
Також суд застосовує висновки щодо тлумачення норм права, які викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) зробила висновок, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 зробила такі висновки про правильне застосування норм права.
За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.
Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Також суд застосовує висновки, виклалені у постанові ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18: якщо відповідальність боржника перед кредитором за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку не обмежена жодними межами, а залежить виключно від встановлених договором процентів (штрафу, пені, річних відсотків), то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, керуючись принципами розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити загальний розмір як неустойки, штрафу, так і процентів річних, як відповідальності за прострочення грошового зобов`язання.
Також суд застосовує висновок, викладений у постанові КЦС ВС від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23 щодо стягнення непропорційно великої суми відсотків.
Відповідно до пункту 5 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п`ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов`язань за договором.
Під час стягнення заявленої позивачем заборгованості необхідно керуватись чітко обумовленими між контрагентами кредитного договору умовами, а не іншими умовами, які дають змогу кредитодавцю вийти за межі узгодженого строку та нарахувати непропорційно велику суму компенсації, оскільки така непропорційно велика сума компенсації не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Отже, вимога про нарахування та сплату відсотків, які є явно завищеними, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
Позивач як фінансова установа, скориставшись необізнаністю позичальника, діючи із порушенням звичаїв ділового обороту та порушуючи при цьому норми і вимоги чинного законодавства, спонукав у такий спосіб позичальника на укладення договору позики на вкрай невигідних для нього умовах, які відповідач не міг оцінити належно.
Необхідно зазначити, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Вказане узгоджується із положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН від 09 квітня 1985 року № 39/248 «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», в якій зазначено, що, визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах.
Пунктами 1, 2 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09 квітня 1985 року № 39/248, Хартією захисту споживачів, схваленою Резолюцією Консультативної ради Європи від 17 травня 1973 року № 543, Директивою 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 11 травня 2005 року (пункти 9, 13, 14 преамбули), Директивою 2008/48/ЄС Європейського Парламенту та Ради від 23 квітня 2008 року про кредитні угоди для споживачів передбачається, що надання товарів чи послуг, зокрема у фінансовій галузі, не має здійснюватися за допомогою прямого чи опосередкованого обману споживача, а відповідні права споживачів регламентуються як на доконтрактній стадії, так і на стадії виконання кредитної угоди.
Директива 2005/29/ЄС Європейського Парламенту та Ради Європи від 11 травня 2005 року розділяє комерційну діяльність, що вводить в оману на дію і бездіяльність та застосовується до правовідносин до і після укладення угоди, фінансові послуги через їх складність та властиві їм серйозні ризики потребують встановлення детальних вимог, включаючи позитивні зобов`язання торговця. Оманливі види торговельної практики утримують споживача від поміркованого і таким чином, ефективного вибору.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (пункт 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
У Рішенні від 11 липня 2013 року № 7-рп/2013 Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов`язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов`язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема, щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов`язань позичальниками - фізичними особами.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19.
КЦС ВС у постанові від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23 констатував, що під час розгляду справи суд апеляційної інстанції не спростував доводів відповідача щодо несправедливих умов нарахування розміру відсотків за несвоєчасно виконане зобов`язання за кожен день прострочення, зазначивши лише про те, що позичальник із позовом про визнання недійсним договору про відкриття кредитної лінії не звертався. При цьому відсутність такого позову не є перешкодою для врахування інтересів відповідача у цій справі з метою дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Мотивована оцінка і висновки суду.
Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Суд встановив, що між первісними кредиторами ТОВ «МІЛОАН» і ТОВ «1 БЕЗПЕЧНЕ АГЕНТСТВО НЕОБХІДНИХ КРЕДИТІВ» та відповідачем ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини на підставі кредитних договорів, укладених в електронній формі. Відповідач ознайомився з умовами кредитування, в тому числі з нарахуванням відсотків, та погодився з ними. Факт укладення договорів підтверджується використанням відповідачем електронного підпису одноразовим ідентифікатором, що згідно зі ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до власноручного підпису.
Належне виконання первісними кредиторами своїх зобов`язань щодо надання кредитних коштів підтверджується інформаційними довідками платіжних систем, що надані позивачем.
Відповідач, порушуючи умови кредитного договору та вимоги ст. 526, 1054 ЦК України, взяті на себе зобов`язання не виконав, суму кредиту та відсотків у встановлені строки не сплатив, доказів погашення заборгованості чи спростування розрахунку позивача відповідач суду не надав.
Перевіривши наданий позивачем розрахунок заборгованості за Договором про споживчий кредит № 5186450 від 01.09.2021, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення процентів обґрунтованими лише частково, виходячи з наступного.
Відповідно до п. 1.3 та п. 1.4 Договору, кредит надавався відповідачу на строк 30 днів до 01.10.2021. Пунктом 2.3.1.2 Договору передбачено можливість автоматичної пролонгації строку кредитування на стандартних (базових) умовах у разі продовження користування коштами, проте встановлено обмеження: загальний строк такої пролонгації не може перевищувати 60 днів. Таким чином, граничний строк правомірного користування кредитом та нарахування процентів за договором становить 90 днів (30 днів початкового строку + 60 днів пролонгації), що у даному випадку обмежується датою 30 листопада 2021 року.
Суд звертає увагу на п. 2.2.3 Договору, згідно з яким після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється.
Згідно з розрахунком первісного кредитора ТОВ «МІЛОАН», за період з 02.09.2021 по 01.10.2021 (30 днів) за ставкою 0,01% було нараховано 15,30 грн, а за період з 02.10.2021 по 30.11.2021 (60 днів) за базовою ставкою 5% нараховано 15 300,00 грн. Загальна сума процентів, нарахованих у межах встановленого договором 90-денного строку, становить 15 315,30 грн.
Згідно з умовами пунктів 1.3 та 2.3.1.2 Договору, кредит було надано строком на 30 днів із можливістю автоматичної пролонгації, яка сукупно не може перевищувати 60 днів. Таким чином, граничний строк нарахування договірних процентів за користування кредитом обмежений 90-денним терміном і закінчився 30 листопада 2021 року. Відповідно до п. 2.2.3 Договору, після спливу строку кредитування (з урахуванням пролонгацій) нарахування процентів за користування кредитом припиняється.
Суд дослідив наданий позивачем розрахунок заборгованості та встановив, що у ньому не зазначено, на підставі якого саме пункту договору нараховані відсотки за період з 15.12.2021 по 23.02.2022 за ставкою 5% на добу. Розрахунок не містить розмежування, чи є ці нарахування процентами за користування кредитом (нарахування яких заборонено п. 2.2.3 після 30.11.2021), чи вони є процентами за порушення грошового зобов`язання на підставі п. 4.2 Договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Водночас у позовній заяві позивач прямо вказав, що сума нарахувань 3% річних складає 0 грн. При цьому сума 18 105,00 грн за вказаний період включена позивачем до складу «заборгованості за процентами на дату відступлення права вимоги». Оскільки проценти за ст. 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності, а не платою за користування кредитом, їх віднесення до звичайної заборгованості за процентами за договором без належної ідентифікації є суперечливим. За таких обставин суд вважає, що позивачем не надано достатніх доказів пред`явлення кредитором вимоги про сплату саме відсотків як міри відповідальності відповідно до п. 4.2 Договору та ч. 2 ст. 625 ЦК України у спосіб, передбачений п. 4.3 Договору.
Крім того, застосовуючи правові висновки, викладені у постанові КЦС ВС від 12 лютого 2025 року в справі № 679/1103/23, суд наголошує, що встановлення у договорі умов, які дозволяють кредитодавцю нараховувати щоденну ставку 5% (що становить 1825% річних) поза межами узгодженого строку пролонгації, має ознаки несправедливості. Такі нарахування перетворюють проценти із засобу стимулювання боржника на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих прибутків кредитором, що суперечить засадам добросовісності та розумності.
Окрім цього, дослідивши умови Договору факторингу № 15/12-2021-22 від 15.12.2021, суд встановив, що згідно з його п. 2.3 право грошової вимоги відступлено Новому кредитору виключно в частині тих сум заборгованості, що визначені в Реєстрах Боржників. Відповідно до Витягу з Реєстру (Додаток № 3), заборгованість відповідача за договором № 5186450 зафіксована у конкретному статичному розмірі 20 415,30 грн (з яких проценти 15 315,30 грн).
Умови вказаного правочину не передбачали передання Фактору права на майбутні вимоги чи можливості продовження нарахування процентів за ставкою 5% на добу після моменту відступлення. Оскільки за ст. 514 ЦК України права переходять до нового кредитора в обсязі, що існував на момент переходу, а право первісного кредитора на нарахування процентів за основним договором припинилося 30.11.2021 (п. 2.2.3, 2.3.1.2), нарахування позивачем додаткових 18 105,00 грн за період з 15.12.2021 по 23.02.2022 є неправомірним виходом за межі обсягу відступлених прав
Враховуючи викладене, правомірними та такими, що підлягають стягненню, є проценти у розмірі 15 315,30 грн. У задоволенні вимог про стягнення процентів у сумі 18 105,00 грн (33 420,30 - 15 315,30) слід відмовити у зв`язку з їх необґрунтованістю.
Отже, проценти, нараховані в межах погодженого сторонами строку (з 16.08.2021 по 03.09.2021 включно), що згідно з Таблицею обчислення загальної вартості позики та наданого позивачем розрахунку заборгованост становлять 2211,89 грн. Ця сума є обґрунтованою, оскільки вона прямо передбачена підписаною індивідуальною частиною договору.
Суд дослідив розрахунок заборгованості та встановив, що відповідач у вересні 2021 року здійснив три платежі на загальну суму 3 076,57 грн (08.09.2021 1 461,66 грн; 15.09.2021 814,91 грн; 29.09.2021 800,00 грн). Керуючись статтею 534 ЦК України щодо черговості погашення вимог, суд зазначає, що сплачені кошти повністю покрили правомірно нараховані проценти (2 211,89 грн), а залишок у розмірі 864,68 грн (3 076,57 - 2 211,89) має бути зарахований у погашення основної суми боргу (тіла кредиту).
За таких обставин, заборгованість за процентами за цим договором є повністю погашеною, а залишок заборгованості за тілом кредиту становить 5 635,32 грн (6 500,00 - 864,68).
Враховуючи, що до позивача на підставі описаного вище ланцюга договорів про відступлення права вимоги перейшло право вимоги до відповідача за вказаним кредитним договором, і факт цього переходу документально підтверджений, позивач набув статусу нового кредитора та має право вимагати виконання зобов`язання.
Щодо розподілу судових витрат.
Щодо вимог про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу, то суд дійшов таких висновків.
На підтвердження витрат на правову допомогу позивач надав договір про надання правової допомоги № 01-07/2024 від 01.07.2024, заявку на надання юридичної допомоги № 582 від 03.11.2025 року, витяг з акту № 16 про надання юридичної допомоги від 28.11.2025 року, у якому міститься опис наданих послуг, відповідно до яких позивачу Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» надано послуги правової допомоги щодо супроводу примусового стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на загальну суму 16 000,00 грн. Згідно з деталізацією послуг, вказана сума включає: надання усної консультації з вивченням документів (2 години) 4 000,00 грн; складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду (4 години) 12 000,00 грн. Вартість послуг відповідає затвердженому в адвокатському об`єднанні прайс-листу від 01.11.2023 року. Факт належності цих витрат до розгляду справ за договорами № 5186450 та № 75391391 підтверджується змістом заявки та акту.
Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.
Частинами 3, 4 статті 137 ЦПК України встановлено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до п.2 ч.3 ст.141 ЦПК при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постановах Верховного Суду від 07 листопада 2019 року у справі №905/1795/18 та від 08 квітня 2020 року у справі №922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Також Верховний Суд у справі №873/212/21 дійшов висновку про те, що суд може зменшити розмір указаних витрат, коли відображена у відповідних доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) не відповідає критерію розумності та є неспівмірною з обсягом наданих адвокатом послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт.
Відповідно до висновків Верховного Суду у постанові від 19 січня 2023 року у справі №345/136/18, від 22 березня 2023 року у справі № 758/6113/19 суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. Суд вважає, що висновки судів про часткову відмову стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат на професійну правничу допомогу адвоката з підстав непов`язаності, необґрунтованості та непропорційності до предмета спору не свідчить про порушення норм процесуального законодавства, навіть, якщо відсутнє клопотання відповідача про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Керуючись критеріями обґрунтованості та пропорційності судових витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, а саме те, що заборгованість виникла за договором споживчого кредитування, беручи до уваги що ця справа є малозначною, розглядається в порядку спрощеного провадження, позовна заява є типовою, суд визнає обґрунтованим стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 5000 гривень.
Враховуючи, що позовні вимоги задоволені частково, витрати на правову допомогу мають бути стягнуті пропорційно сумі задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 2244,04 грн (5000 грн?44,88%=2244,04 грн)
Керуючись статтями 3, 12, 13, 81, 141, 158, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.
Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» судові витрати на оплату судового збору у розмірі 1 087 (одна тисяча вісімдесят сім) гривень 20 копійок та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2244 (дві тисячі двісті сорок чотири) гривні 04 копійки.
У задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його складення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право оскаржити заочне рішення шляхом подачі апеляційної скарги до Кропивницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повне рішення складено 09 лютого 2026 року.
Учасники справи:
- відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Суддя В.В. Орловський