ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 621/2454/25
Номер провадження 22-ц/818/1231/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14 жовтня 2025 року в складі судді Овдієнко В.В. по справі № 621/2454/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення суми,-

В С Т А Н О В И В:

В липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 01 серпня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 506470-КС-001 шляхом обміну електронними повідомленнями, який підписано у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію». Позивачем направлено відповідачу пропозицію (оферту) укласти договір про надання кредиту, яку остання прийняла (акцептувала) шляхом вчинення дій, передбачених умовами оферти.

Зазначено, що для ідентифікації відповідача та підтвердження її волевиявлення на укладення договору їй через телекомунікаційну систему було направлено одноразовий ідентифікатор на номер телефону, вказаний нею в анкеті в особистому кабінеті, який відповідачем було введено, що відповідно до законодавства є аналогом власноручного підпису.

Позивач вказував, що свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та 01 серпня 2024 року надав відповідачу грошові кошти у розмірі 8000,00 грн, шляхом перерахування на банківську картку. Відповідно до умов кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються на залишок заборгованості за кредитом за період фактичного користування кредитними коштами з урахуванням дня надання кредиту та дня його повернення згідно з графіком платежів. Також договором передбачено нарахування комісії за надання кредиту, яка включена до графіка платежів. Правилами надання споживчих кредитів визначено, що до загальних витрат за кредитом включаються доходи кредитодавця у вигляді процентів, комісії та інших обов`язкових платежів.

Позивач зазначав, що відповідач свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконувала, у зв`язку з чим станом на 22 червня 2025 року утворилася заборгованість в розмірі: 22 160,94 грн, що складається з: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 8 000 грн 00 коп.; суми прострочених платежів по процентах - 12 960 грн 94 коп.; суми заборгованості по штрафам - 0 грн 00 коп.; суми прострочених платежів за комісією - 1 200 грн 00 коп.

У зв`язку з наведеним ТОВ «Бізнес Позика» просило суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 506470-КС-001 від 01 серпня 2024 року у загальному розмірі 22 160,94 грн, а також судові витрати зі сплати судового збору.

Рішенням Зміївського районного суду Харківської області від 14 жовтня 2025 року позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» заборгованість за кредитним договором № 506470-КС-001 від 01 серпня 2024 року у розмірі 15 600,00 грн, що складається з 8 000,00 грн основного боргу та 7 600,00 грн заборгованості за процентами, а також судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1 705,12 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між сторонами був укладений кредитний договір у електронній формі, позивач свої зобов`язання за договором виконав, надавши відповідачці грошові кошти, тоді як відповідачка належним чином зобов`язання за договором не виконала, у зв`язку з чим у неї утворилася заборгованість, яка підлягає стягненню.

Разом з тим суд першої інстанції дійшов висновку, що право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитом припиняється після спливу строку кредитування, визначеного договором, а тому до стягнення підлягає заборгованість за процентами лише в межах строку дії кредитного договору. Відмовляючи у задоволенні вимоги про стягнення заборгованості за комісією, суд виходив з того, що умова кредитного договору щодо нарахування комісії за надання кредиту є нікчемною як такою, що суперечить положенням Закону України «Про споживче кредитування».

На вказане заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14 жовтня 2025 року через систему «Електронний суд» Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» просило змінити заочне рішення суду першої інстанції в частині суми заборгованості по процентам за користування кредитом, а саме змінити стягнену суму з 7 600,00 грн на нову суму: 12 960,00 грн та стягнути заборгованість за комісією по наданню кредиту у сумі 1 200,00 грн; ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, а також здійснити відповідний розподіл судових витрат.

Апеляційна скарга ТОВ «Бізнес Позика» мотивована тим, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, помилково ототожнив проценти за користування кредитом, які нараховуються в межах строку дії кредитного договору, з процентами як мірою відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання, передбаченими статтею 625 ЦК України. Апелянт зазначав, що проценти за користування кредитом нараховувалися виключно в межах строку дії договору, за кожен день користування кредитом на залишок тіла кредиту, відповідно до умов кредитного договору та Правил надання споживчих кредитів, а штрафні санкції та проценти, передбачені статтею 625 ЦК України, не нараховувалися.

Крім того, апелянт вказував, що розмір процентів залежав від виконання позичальником графіка платежів, а у разі його порушення договором передбачено застосування стандартної процентної ставки, що не є штрафною санкцією, а є платою за користування кредитом. Також ТОВ «Бізнес Позика» зазначало, що встановлення комісії за надання кредиту прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», умовами кредитного договору та Правилами, а тому висновок суду першої інстанції про нікчемність такої умови є помилковим.

ОСОБА_1 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалась.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» на заочне рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14 жовтня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіряючи законність і обґрунтованість заочного рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 01 серпня 2024 року між

ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 укладено договір № 506470-КС-001 про надання кредиту в електронній формі через Особистий кабінет позичальника на сайті кредитодавця (а.с.18-22)

Відповідно до пункту 2 договору кредитодавець надає позичальникові грошові кошти у розмірі 8 000,00 грн на засадах строковості, поворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісію за надання кредиту на умовах, визначених цим договором та правилами надання споживчих кредитів ТОВ «Бізнес Позика». Передбачено, що строк кредиту - 16 тижнів; стандартна процентна ставка в день 1,50000000 %, фіксована; знижена процентна ставка в день 1,15957313 %, фіксована; комісія за надання кредиту 1 200,00 грн, яка нараховується одноразово при видачі кредиту; строк дії договору до 21 листопада 2024 року; орієнтовна загальна вартість наданого кредиту 18 432,05 грн; загальні витрати за кредитом 10 432,05 грн, орієнтовна річна процентна ставка 10 432,05 процентів, денна процентна ставка 1,15%.

Протягом строку кредитування процентна ставка за кредитом нараховується за ставкою, вказаною у пункті 2.4. договору на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня за період фактичного користування кредитом, в залежності від дотримання позичальником графіку платежів (пункт 3.2.).

У договорі відображено графік платежів (пункт 3.2.3).

Перший платіж за графіком мало бути здійснено 15 серпня 2024 року.

Згідно з пунктом 3.2.1. договору у разі, якщо погашення кредиту здійснюється згідно з погодженим сторонами графіком платежів, що наведений в пункті 3.2.3. та додатку №1 до договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до зниженої процентної ставки, що вказана в пункті 2.4. договору.

Відповідно до умов пункту 3.2.2. договору сторони домовились, що у разі якщо повернення кредиту не здійснюється згідно з погодженим графіком платежів, що наведений в пункті 3.2.3. та додатку №1 до договору (за виключенням дострокового повернення кредиту), внаслідок чого виникає прострочка за кредитом, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в пункті 2.4. договору. При цьому, нарахування процентів за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний в пункті 3.2.3. та додатку №1 до договору, та до закінчення строку дії договору.

Договір підписано в електронному вигляді електронним підписом одноразовим ідентифікатором Ярошенко О.С. UA-3234. Договір містить РНОКПП ОСОБА_1 , паспортні дані, адресу, електронну адресу, номер мобільного телефону та номер електронного платіжного засобу НОМЕР_1 .

Також ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором UA-3234 підписано 01 серпня 2024 року паспорт споживчого кредиту, інформація в якому актуальна до 02 серпня 2024 року (а.с. 15-17).

Як вбачається з анкети клієнта ОСОБА_1 (витяг з інформаційно-телекомунікаційної системи - https://my.bizpozyka.com) від 01 липня 2025 року, сума бажаного кредиту 8 000,00 грн, дата отримання кредиту 01 серпня 2024 року, зазначено адресу реєстрації та проживання, РНОКПП, дату народження, документ, що посвідчує особу, електронну адресу, фінансовий номер телефону та номер банківського рахунку/банківської картки для перерахунку коштів НОМЕР_2 (а.с. 35).

Перерахування ОСОБА_1 на картку № НОМЕР_3 01 серпня 2024 року коштів у розмірі 8 000,00 грн на підставі кредитного договору № 506470- КС-001 від 01 серпня 2024 року підтверджується довідкою ТОВ «ПРОФІТГІД» (а.с. 36).

З довідки про стан заборгованості станом на 02 липня 2025 року вбачається, що у ОСОБА_1 утворилась заборгованість за договором № 506470-КС-001 про надання кредиту від 01 серпня 2024 року в розмірі 22 160,94 грн, що складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 8 000,00 грн, за відсотками 12 960,94 грн, за комісією 1200,00 грн, по штрафам 0 грн (а.с. 14).

Як вбачається з розрахунку заборгованості, за вказаним кредитом ОСОБА_1 має заборгованість, яка станом на 01 липня 2025 року становить 22 160,94 грн, що складається з: заборгованості за кредитом в розмірі 8 000,00 грн; за відсотками 12 960,94 грн; за комісією 1200,00 грн; по штрафам 0 грн (а.с. 11-13). Також з вказаного розрахунку вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувались з 01 серпня 2024 року по 22 серпня 2024 року за зниженою процентною ставкою 1,15957313 % від тіла кредиту 8 000,00 грн, тобто 92,77 грн за день, а з 23 серпня 2024 року по 22 листопада 2024 року за стандартною ставкою 1,5%, тобто по 120,00 грн на день. Платежів на погашення боргу позичальниця не здійснювала (а.с. 11-13).

Згідно з частинами 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Відповідно до частин 1, 2, 4 статті 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. Використання інших видів електронних підписів в електронному документообігу здійснюється суб`єктами електронного документообігу на договірних засадах.

Пунктами 5-7 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний правочин - дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем.

Стаття 11 вказаного Закону передбачає порядок укладення електронного договору.

Так, пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього.

Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору шляхом перенаправлення (відсилання) до них.

Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Інформаційна система суб`єкта електронної комерції, який пропонує укласти електронний договір, має передбачати технічну можливість особи, якій адресована така пропозиція, змінювати зміст наданої інформації до моменту прийняття пропозиції.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

За змістом статті 12 цього Закону якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

З договору № 506470-КС-001 від 01 серпня 2024 року між ТОВ «Бізнес Позика» та ОСОБА_1 вбачається, що у відповідності до вимог частини 1 статті 638 ЦК України між сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору, який оформлено в електронній формі з використанням одноразового ідентифікатору, і такі дії сторін відповідають приписам чинного законодавства.

Оскільки даний договір укладено за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, доступ до якої забезпечується споживачу через особистий кабінет, та ОСОБА_1 підписала його електронним підписом одноразовим ідентифікатором, тому без отримання відповідного ідентифікатора, без здійснення входу до інформаційно-телекомунікаційної системи товариства, такий договір не був би укладений.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 132/1006/19 (провадження № 61-1602св20), від 28 квітня 2021 року у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі № 234/8084/20 (провадження № 61-2303св21), від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 08 серпня 2022 року у справі № 234/7298/20 (провадження № 61-2902св21).

Отже, відповідачка уклала електронний договір та підписала такий у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» (електронним підписом одноразовим ідентифікатором), а тому договір вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Стягуючи з відповідачки на користь позивача 7 600,00 грн заборгованості за відсотками, суд першої інстанції виходив з того, що Закон України від 22 листопада 2023 року №3498-ХІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» набрав чинності 24 грудня 2023 року, а кредитний договір №506470-КС-001 був укладений 01 серпня 2024 року, тобто після набрання чинності цим Законом, а тому наявні підстави для нарахування процентної ставки відповідно до чинного законодавства, виходячи зі встановленої ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальної денної процентної ставки у розмірі 1%.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується частково, виходячи з наступного.

22 листопада 2023 року був прийнятий Закон України № 3498-ІХ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг». Закон набрав чинності 24 грудня 2023 року.

Вказаним Законом було внесено зміни та доповнення, зокрема, до Закону України № 1734-VIII від 15 листопада 2016 року «Про споживче кредитування».

Так, ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» доповнено частиною п`ятою, якою визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %.

При цьому, пунктом 17 «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг", максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Національним банком України у листі від 20 лютого 2024 року «Щодо дотримання законодавства у сфері споживчого кредитування» надано роз`яснення щодо застосування Закону № 3498-ІХ, а також п. 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про споживче кредитування» з метою недопущення порушення прав споживачів. Так, у пункті 2 вказаного листа щодо максимального розміру денної процентної ставки Національним банком України роз`яснено, що «відповідно до пункту 17 Розділу IV «Прикінцеві та перехідні положення» Закону про споживче кредитування тимчасово протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом № 3498-ІХ, тобто до 20 серпня 2024 року включно, встановлено максимальний розмір денної процентної ставки, який не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 % (до 22 квітня 2024 року включно); протягом наступних 120 днів - 1,5 % (з 23 квітня 2024 року до 20 серпня 2024 року включно).

Враховуючи, що договір про надання кредиту укладено між сторонами 01 серпня 2024 року, тобто після внесення змін до Закону України «Про споживче кредитування», то на спірні правовідносини поширюються вищезазначені обмеження щодо розміру процентної ставки.

За період з 01 серпня 2024 року по 22 серпня 2024 року проценти нараховувались за зниженою процентною ставкою 1,15957313 % на день, тобто 92,77 грн за день, що не суперечить вищевказаному Закону. Всього за цей період (22 дні) нараховано 2 040, 94 грн.

З 23 серпня 2024 року по 22 листопада 2024 року проценти нараховувались неправомірно за ставкою 1,5% на день, тобто по 120,00 грн, а повинні були нараховуватись відповідно до частини 5 статті 8 Закону України "Про споживче кредитування" за денною ставкою 1%, що складає 8000,00 х 1% х 92 днів = 7360,00 грн.

Отже, за заявлений позивачем період з ОСОБА_1 до стягнення підлягає 9400,94 грн заборгованості за процентами (7360,00+2040,94), а не 7 600, 00 грн, оскільки у підрахунку суду першої інстанції не враховано поступове зменшення процентної ставки у перехідний період.

Доводи апеляційної скарги ТОВ «Бізнес Позика» про те, що наданий ним розрахунок заборгованості повністю відповідає умовам договору, а розмір нарахованих процентів відповідає нормам статей 1048, 1050 та 1056-1 ЦК України, колегія суддів відхиляє, оскільки нарахування процентів у розмірі більшому, ніж 1% на день, суперечить положенням ч. 5 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування».

Також колегія суддів вважає необґрунтованими й доводи апеляційної скарги ТОВ «Бізнес Позика» щодо правомірності вимог про стягнення з відповідачки комісії за надання кредиту, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Визнання судом нікчемного правочину недійсним за вимогою сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, оскільки нікчемний правочин є недійсним в силу закону з моменту його укладення.

Відповідно до частин 1-2, 5, 8 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.

Згідно з частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, вказаним законом безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію пов`язану з наданням кредиту.

Водночас, наявність такої комісії вимагає зазначення в кредитному договорі переліку додаткових та супутніх фінансових послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням/поверненням кредиту, що надаються позичальнику, адже само по собі надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку/фінансової установи, й виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року в справі № 524/5152/15 (провадження № 61-8862сво18) зазначив, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконанні прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.

Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 12 квітня 2022 року в справі № 640/14229/15 (провадження № 61-16739св20), від 21 квітня 2021 року в справі № 677/1535/15 (провадження № 61-19356св19), від 15 грудня 2021 року в справі № 209/789/15 (провадження № 61-16561св20), від 21 липня 2021 року в справі № 751/4015/15 (провадження № 61-8543св20).

У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 727/5461/23 (провадження № 61-17096св23) зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). ТОВ «Бізнес Позика» не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Отже, умови договору про сплату комісії саме за надання кредиту, тобто за дії, які позивач ТОВ «Бізнес Позика» здійснює на власну користь, є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, та мають наслідком істотний дисбаланс договірних прав і обов`язків та погіршення становища споживача, що за своєю природою є дискримінаційними.

Встановлена комісія за надання кредиту є невиправданим платежем, що спрямований на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, така умова договору порушує публічний порядок, та є нікчемною.

Таким чином, у частині відмови у стягненні заборгованості за комісією в сумі 1200,00 грн рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим.

Відповідно до статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Виходячи з наведеного, колегія суддів дійшла висновку про часткову обґрунтованість вимог апеляційної скарги ТОВ «Бізнес Позика» та наявність підстав для зміни рішення в оскаржуваній частині і збільшення суми заборгованості, що підлягає стягненню з відповідачки, з 15 600,00 грн до 17 400,00 грн, з яких 8 000,00 грн заборгованість за кредитом та 9400,94 грн за процентами.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» сплатило судовий збір у сумі 2422,40 грн (а.с. 10), за подання апеляційної скарги 3633,60 грн (а.с. 99).

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню частково, на 70,43%, а вимоги апеляційної скарги на 27,44%, суму судового збору, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь товариства, слід збільшити з 1705, 12 грн до 2 703, 14 грн (2422,40 х 70,43%) + (3633,60 х 27,44%).

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика» задовольнити частково.

Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14 жовтня 2025 року змінити, збільшивши розмір заборгованості за кредитним договором № 506470-КС-001 про надання кредиту від 01 серпня 2024 року, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», з 15 600, 00 грн до 17 400 (сімнадцять тисяч чотириста) грн 00 коп. та судового збору з 1705,12 грн до 2703 (дві тисячі сімсот три) грн 14 коп.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 03 березня 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук