Житомирський апеляційний суд
Справа №935/1386/25 Головуючий у 1-й інст. Василенко Р. О.
Категорія 72 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шалоти К.В., Шевчук А.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №935/1386/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба (управління) у справах дітей Житомирської міської ради про позбавлення батьківських прав, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Василенко Р.О. у м. Коростишеві,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом у якому просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позов обґрунтовано тим, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 19.04.2017 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. В період перебування у шлюбі у сторін народилась дитина, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Відповідач не бере участь у вихованні доньки, не провідує її, не цікавиться здоров`ям дитини, матеріально та морально не підтримує її. Жодного разу не вітав дитину з днем народження та іншими святами, має заборгованість по сплаті аліментів в сумі 185 922,80 грн. Востаннє дитина бачила свого батька в 2017 році, таким чином батько нехтує своїми обов`язками, а тому позивач просить позбавити його батьківських прав.

Рішенням Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 січня 2026 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову. На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що рішення суду першої інстанції є незаконним, безпідставним, необґрунтованим, та таким, що прийняте з грубим порушення норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Суд першої інстанції порушив основні фундаментальні принципи процесуального права (верховенство права, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін (ст. 2 ЦПК України), чіткі та однозначні правові норми, що докази повинні бути належними та допустимими, достатніми та достовірними (ст.ст. 77, 78, 79, 80 ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України), судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст. 263 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» вказано, батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Вказує, що вже понад 7 років батько не виконує жодного з перелічених обов`язків. Відповідач не бере участі у вихованні дитини, не провідує доньку, не цікавиться здоров`ям дитини, морально та матеріально не підтримує дитину. Жодного разу не привітав доньку на день народження та інші свята, що знову ж таки підтверджує факт повної байдужості щодо долі дитини. На сьогоднішній день дитина свого батька взагалі не бачить, не відчуває жодного батьківського піклування та любові. Дитина проживає разом із позивачем і перебуває на її повному утриманні. Батько самоусунувся від виховання та утримання дитини. Жодної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. У відповідача існує заборгованість по сплаті аліментів 185 922 грн 80 коп., яку відповідач навіть не збирається виплачувати, про що особисто повідомив в суді першої інстанції. Натомість, завдяки позивачу, дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Між позивачем, донькою та іншими оточуючими людьми склалися усталені доброзичливі стосунки, які сприяють належному вихованню дитини, її повноцінному світосприйманню життя та оточуючих людей. Таким чином, батько свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками. Ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини є окремою підставою для позбавлення батьківських прав. Це поняття широке, довести таке ухилення насправді не просто, але в даній справі було доведено більш ніж в повній мірі. Ознаками такої поведінки може бути: свідома і навмисна відсутність турботи про розвиток дитини, її навчання, ігнорування потреб дитини, систематична невиплата аліментів. Це мають бути не одиничні випадки, а системна поведінка. Все це було не просто доведено в суді першої інстанції, але, по суті, і визнано самим відповідачем. Суд першої інстанції проігнорував ту обставину, що батьківська турбота (передбачена СК України) не є бажанням чи правом батьків, а є їх обов`язком. Так не зважаючи на всі обставини відповідач був зобов`язаний (саме зобов`язання) вжити всіх можливих та неможливих заходів щодо його участі у вихованні доньки. Суд, в свою чергу, не звернув увагу на те, що відповідачем не доведено факту намагання хоча б якимось чином брати участь у житті дитини та взяв за основу, нічим не підтверджені, слова відповідача. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про необґрунтованість та незаконність висновку органу опіки та піклування, не врахувавши фактичні обставини справи, норми матеріального та процесуального права, а також принцип пріоритету найкращих інтересів дитини. Органом опіки та піклування були вжиті всі можливі та передбачені законом заходи для повідомлення відповідача про розгляд питання щодо доцільності позбавлення його батьківських прав. Відповідач ухилявся від участі у процесі, не з`являвся на виклики та фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Відсутність відповідача під час розгляду питання не може свідчити про порушення процедури, оскільки така неявка стала наслідком його власної пасивної поведінки, а не бездіяльності органу опіки. Окрім того, його відсутність ніяким чином не вплинула на той факт, що він не приймає участі у вихованні дитини, що він і визнав у судовому засіданні. Судом першої інстанції взагалі не надано належної оцінки рапорту-характеристиці відповідача та проігноровано відомості, що відповідач неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема за дрібне хуліганство, вчинення домашнього насильства та непокору законним вимогам працівників поліції, востаннє у 2025 році.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено судом першої інстанції, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 , батьками якої є: ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , згідно копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 має зареєстроване місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 , що стверджується витягом з Реєстру Житомирської територіальної громади від 27.05.2025.

Як вбачається з характеристики складеної класним керівником та директором ліцею № 32 м. Житомир, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 навчається у ліцеї з першого класу. За час навчання зарекомендувала себе як здібна, розумна дитина. Мати ОСОБА_1 зацікавлена у всебічному розвитку дитини, підтримує участь у позакласних заходах, регулярно відвідує батьківські збори, цікавиться життям дитини, забезпечує відвідування навчальних екскурсій. Батько, ОСОБА_2 контакту зі школою не підтримує, потреби у спілкуванні з вчителями не виявляє, батьківські збори не відвідує.

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2 встановлено, що ОСОБА_2 є учасником бойових дій, дата видачі 24.07.2024.

З листа начальника ВП №1 ЖРУП №2 Житомирської області Гурчина Ігоря вбачається, що станом на 24.07.2025 ОСОБА_2 притягався до адміністративної відповідальності, а саме 07.02.2019 за ч. 1 ст. 122 КУпАП України, 09.03.2020 за ст. 173 КУпАП України, 09.08.2024 за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП України, 11.01.2025 за ст.185 ,ч.1 ст. 51, ст. 173 КУпАП України.

Відповідно до рапорту-характеристики від 24.07.2025 складеної ДОП сектору взаємодії з громадянами ВП №1 ЖРУП №2 ГУНП в Житомирській області Сингаєвським Юрієм, зі слів сусідів ОСОБА_2 характеризується посередньо із сусідами не спілкується, не конфліктує.

З висновку виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19.11.2025 №1614 вбачається доцільним позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновків, що позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_4 є недоцільним, оскільки є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, крім того, відповідачем зазначено про бажання спілкуватись з дитиною.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 51 Конституції України та положення статті 5 Сімейного кодексу (далі СК) України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, прийнятій Резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991 (далі - Конвенції про права дитини) слідує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно статей 18, 19 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Згідно із частинами 2 і 3 статті 11 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частинами 1 та 3 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства" виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов`язків щодо виховання дітей, захищає права сім`ї, сприяє розвитку системи послуг з підтримки сімей з дітьми та мережі дитячих закладів.

Згідно із частинами 1 і 2 статті 15 Закону України "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини (пункт 2 частини 1 статті 164 СК України).

Статтею 165 СК України встановлено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла 14 років.

Відповідно до частини 5 і 6 статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Предметом спору між сторонами є позбавлення батьківських прав відповідача ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з підстав ухилення від своїх обов`язків по вихованню та утриманню неповнолітньої доньки.

Позбавлення батьківських прав за пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України має такі особливості: ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками; позбавлення батьківських прав є виключною мірою, що тягне за собою правові наслідки, як для батька (матері), так і для дитини, передбачені статтею 166 СК України.

Такий висновок викладено у постановах Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 13 жовтня 2021 року у справі № 359/8130/19.

З матеріалів справи встановлено, що позивач ОСОБА_1 і відповідач ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із матір`ю.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що відповідач не спілкується з дитиною і не надає матеріальної допомоги на її утримання, вказує, що батько свідомо не виконує покладених на нього законом обов`язків щодо участі у вихованні дитини, а тому вважає наявними підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо їх спільної доньки.

Верховний Суд у постанові від 20.03.2024 у справі 204/2097/22 вказав, що при вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 07.02.2024 у справі №455/307/22, від 22.11.2023 у справі № 1915/2789/12, від 29.04.2020 у справі №522/10703/18, від 01.03.2020 у справі № 638/16622/17.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28.02.2024 у справі № 303/4697/22, від 12.02.2024 у справі № 202/1931/22, від 07.02.2022 року у справі № 759/3554/20 та інші).

Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення його батьківських прав, покладено на позивача (див. постанову Верховного Суду від 30.11.2023 у справі № 358/689/22 (провадження №61-13923св23)).

Суд не приймає доводи позивача про ненадання відповідачем матеріальної допомоги на утримання дитини, оскільки вказана обставина в силу положень статті 164 СК України не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, адже не свідчить про ухилення відповідачем від виконання обов`язків із виховання дитини.

Сам по собі факт заборгованості зі сплати аліментів не може бути підставою для позбавлення особи батьківських прав, оскільки не є підтвердженням ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини, свідомого нехтування батьком своїми обов`язками (постанова Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №638/16622/17).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав.

Аналогічний висновок зазначено Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду у постанов від 0.04.2024 в справі № 553/449/20.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини. Особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду від 07.03.2024 у справі № 947/7448/22, від 22.11.2023 у справі № 320/4384/18).

Виконавчим комітетом Житомирської міської ради як органом опіки та піклування, надано висновок, затверджений рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради від 19.11.2025 №1614, згідно якого було визнано за доцільне позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 932/2483/21, від 10.11.2023 у справі № 401/1944/22, від 07.02.2022 у справі № 759/3554/20).

У зазначеному висновку вказано тільки про те, що ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю. ОСОБА_2 участі у житті дочки не бере, жодним чином не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, не цікавиться вихованням та станом здоров`я дитини, не вітає дочку з днем народження, не подарував жодного подарунку дитині, самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, втратив з дочкою родинні стосунки.

Суд вважає, що висновок органу опіки та піклування не містить переконливих доводів щодо доцільності позбавлення відповідача, батьківських прав стосовно доньки, якими він керувався при прийнятті рішення.

Окрім того, участь ОСОБА_2 у судових засіданнях, заперечення проти позбавлення його батьківських прав, може свідчити про його інтерес до дитини, про бажання брати участь у її вихованні та зміни ставлення до виконання батьківських обов`язків.

Водночас, позбавивши ОСОБА_2 батьківських прав, Виконавчий комітет Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування не з`ясував і не виклав мотиви, чи таке втручання у права батька буде "необхідним в демократичному суспільстві", не надавши йому можливості змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків, налагодити контакт з донькою, брати участь у її вихованні, розвитку та піклуванні з урахуванням того, що батько заперечує проти позбавлення батьківських прав, має бажання спілкуватися з дитиною та виховувати її.

Ураховуючи практику Верховного Суду у спірних правовідносинах, а також те, що перебування відповідача за кордоном, не є підставою для позбавлення його батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивачка належними доказами не довела.

Доказів, які свідчили б про наявність виключних підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, як і доказів неможливості змінити поведінку батька на краще, позивач не надала.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини ОСОБА_4 у мотивувальній частині судового рішення, проте, помилкового не зазначив таке попередження у резолютивній частині рішення.

Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21 (провадження №61-10098св23).

Разом з тим, суд першої інстанції, в резолютивній частині оскаржуваного рішення не поклав контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо дитини на орган опіки та піклування, що є підставою для зміни рішення.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції підлягає зміні, шляхом доповнення його резолютивної частини наступного змісту: Попередити ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покласти на орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради контроль за виконанням ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції, але виключно в частині доповнення резолютивної частини щодо попередження відповідача, то новий розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 січня 2026 року змінити, шляхом доповнення його резолютивної частини наступним змістом.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , покласти на Службу (управління) у справах дітей Житомирської міської ради, як орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради.

У іншій частині рішення Коростишівського районного суду Житомирської області від 08 січня 2026 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 березня 2026 року.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді К.В. Шалота

А.М. Шевчук