Житомирський апеляційний суд
Категорія 47 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

з участю секретаря

судового засідання Лугини О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 296/13503/25 за матеріалами позовної заяви представника Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням,

за апеляційною скаргою представника Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації на ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 01 грудня 2025 року, постановлену під головуванням судді Пилипюк Л.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У листопаді 2025 року представник Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації (далі Департамент) звернувся з даним позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 2 723 992,58 грн, завданої вчиненням кримінальних правопорушень.

Позовні вимоги мотивувались тим, що на розгляді Богунського районного суду міста Житомира перебуває кримінальна справа № 295/12730/22 за кримінальними провадженнями № 0000456 від 27 жовтня 2022 року, № 0000196 від 13 квітня 2023 про обвинувачення ОСОБА_2 за ст. 191 ч. 4, 191 ч.5, 366 ч.1 КК України, ОСОБА_1 за ст. 367 ч. 2 КК України, ОСОБА_3 за ст. 367 ч. 2 КК України.

Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 15 травня 2025 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України, а кримінальне провадження №0000456 від 27 жовтня 2022 року та № 0000196 від 13 квітня 2023 року за ст. 367 ч.2 КК України - закриті. Цивільний позов Департаменту регіонального розвитку Житомирської ОДА до ОСОБА_1 - залишено без розгляду.

Щодо відшкодування матеріальної шкоди представник позивача зазначав, що 05 грудня 2018 року, 26 грудня 2018 року та 01 липня 2019 року між Департаментом регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації, в особі директора департаменту Кульчицького Є.В., як замовника, та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 , як виконавцем, укладено договори на здійснення технічного нагляду № ТН62, № ТН92 та № ТН108.

У спірних правовідносинах ОСОБА_1 діяв на підставі кваліфікаційного сертифіката інженера технічного нагляду, був наділений відповідним органом спеціальним повноваженням на здійснення технічного нагляду на об`єктах будівництва, зокрема: по договору № ТН62 від 05 грудня 2018 року «Амбулаторія на 1-2 лікаря з житлом по АДРЕСА_1 будівництво»; по договору № ТН92 від 26 грудня 2018 року «Амбулаторія на 1-2 лікаря з житлом в АДРЕСА_2 будівництво»; по договору № ТН108 від 01 липня 2019 року «Амбулаторія на 1-2 лікаря з житлом по АДРЕСА_3 будівництво», під час таких дій відповідач наділявся повноваженнями, які полягають у здійсненні організаційно-розпорядчих функцій, а тому відповідно до статті 18 КК України та положень пункту 1 примітки до статті 364 КК України є службовою особою.

ОСОБА_1 , здійснюючи в силу своїх посадових обов`язків технічний нагляд за об`єктами будівництва та у відповідності до умов договорів № ТН62 від 05 грудня 2018 року, № ТН92 від 26 грудня 2018 року та № ТН108 від 01 липня 2019 року, вчинив службову недбалість, що виразилась у неналежному виконанні службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них.

Зокрема, внаслідок цього, із місцевого бюджету на розрахунковий рахунок ТОВ «БК Сучасні Технології» надмірно перераховано грошові кошти по договору № ТН62 від 05 грудня 2018 року на загальну суму 630 854,24 грн, по договору № ТН92 від 26 грудня 2018 року на загальну суму 1 634 350,74 грн та по договору № ТН108 від 01 липня 2019 року на загальну суму 458 787,60 грн, в результаті чого державним інтересам в особі Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації спричинено матеріальну шкоду.

Ухвалою Корольовського районного суду міста Житомира від 01 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України.

У поданій апеляційній скарзі, представник Департаменту просить її скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Представник вказує, що ухвала суду не відповідає нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, є необґрунтованою та безпідставною, оскільки висновки на які посилається суд є помилковими, передчасними і не відповідають дійсним обставинам.

Закриття кримінального провадження у разі звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну нею шкоду.

Зазначає, що у разі постановлення судом ухвали про закриття кримінального провадження у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності, заявлений у кримінальному провадженні цивільний позов по суті не вирішується, а залишається без розгляду. У такому випадку позивач вправі вимагати вирішення заявленого позову в порядку цивільного судочинства.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судовому засіданні представник позивача підтримала апеляційну скаргу, просила її задовольнити і надала пояснення, які відповідають доводам поданої скарги.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явився, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у його відсутність, що передбачено положеннями частини 2 статті 372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що при вирішенні питання про юрисдикцію даного спору, суд застосовує не положення Кримінального процесуального кодексу України, а положення Цивільного процесуального кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, оскільки є недопустимим перекладання на суди загальної юрисдикції повноважень господарських судів лише через недосконалість кримінального процесуального законодавства, зокрема, вказівки щодо юрисдикції спору в частині 7 статті 128 КПК України.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatismutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Тобто, реалізація конституційного права, зокрема, на судовий захист ставиться у залежність від положень процесуального закону.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України, частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Норми ЦПК України передбачають процесуальний порядок звернення особи до суду і є спеціальними. Глава 2 ЦПК України регламентує територіальну юрисдикцію (підсудність) спорів, і її положення не допускають виключень.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частинами 1, 2 статті 4 ГПК України визначено, що право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до статті 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені у статті 4 цього Кодексу. Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Водночас перелік спорів, зазначених у частині 1 статті 20 ГПК України, віднесених до предметної юрисдикції господарських судів, має вичерпний характер, адже навіть пункт 15 цієї частини (інші справи у спорах між суб`єктами господарювання) несе у собі ознаки визначеності і закінченості.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Можна зробити висновок, що загальні суди не мають чітко визначеної предметної юрисдикції та розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин у всіх випадках, за винятком, якщо розгляд таких справ прямо визначений за правилами іншого судочинства.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне, а по-друге - суб`єктний склад такого спору (однією зі сторін у спорі є, як правило, фізична особа).

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися завданнями цивільного судочинства, які передбачено у статті 2 ЦПК України, і до яких віднесено справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суб`єктного складу такого спору, суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Велика Палата Верховного Суду під час розгляду справи № 492/1519/15-ц у постанові від 15 січня 2020 року дійшла до висновку, що критеріями належності справи до господарського судочинства за загальними правилами є одночасно суб`єктний склад учасників спору та характер спірних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. Ознаками господарського спору є, зокрема: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Під господарською діяльністю, за визначенням статті 3 ГК України, розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватися і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Із матеріалів справи убачається, що Департамент регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації звертається до суду із позовом, в якому просить стягнути із відповідача матеріальну шкоду, завдану кримінальним правопорушенням. Зміст позову свідчить, що правовідносини між Департаментом регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації та ФОП ОСОБА_1 виникли на підставі договорів щодо здійснення відповідачем технічного нагляду за відповідними об`єктами будівництва, а саме: на підставі договору № ТН62 від 05 грудня 2018 року; договору № ТН92 від 26 грудня 2018 року та договору № ТН108 від 01 липня 2019 року.

Вищевказані договори укладені Департаментом регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації з ОСОБА_1 як з фізичною особою-підприємцем та в спірних правовідносинах відповідач виступає не просто як фізична особа, а як інженер технічного нагляду, який на підставі відповідного договору був наділений спеціальним повноваженням.

Колегія суддів звертає увагу на те, що завдана Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації шкода настала внаслідок несумлінного ставлення відповідача до виконання його повноважень, організаційно-розпорядчих функцій, якими він був наділений на підставі укладених договорів.

Згідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, види економічної діяльності: діяльність у сфері архітектури (основний); діяльність у сфері інжинірингу, геології та геодезії, надання послуг технічного консультування в цих сферах; спеціалізована діяльність із дизайну; будівництво інших споруд, н.в.і.у.; будівництво житлових і нежитлових будівель; організація будівництва будівель.

Відомості про припинення підприємницької діяльності відсутні.

З огляду на викладене, наведені доводи апеляційної скарги про те, що дана справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, є безпідставними.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника Департаменту регіонального розвитку Житомирської обласної державної адміністрації залишити без задоволення, а ухвалу Корольовського районного суду міста Житомира від 01 грудня 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 05 березня 2026 року.