ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 683/932/25

Провадження № 22-ц/820/402/26

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

секретар судового засідання Кошельник В.М.

з участю: позивача, відповідача, їх представників

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 683/932/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Іваницьким Андрієм Мироновичем, на рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 листопада 2025 року у складі судді Кутасевич О.Г. у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору - Старокостянтинівський відділ державної виконавчої служби у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), про звільнення від сплати заборгованості по аліментах.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, суд

в с т а н о в и в :

У березні 2025 року ОСОБА_2 звернувся суду з позовом, в якому просив звільнити його від сплати заборгованості по аліментах за період з 11 жовтня 2022 року по 01 грудня 2024 року згідно судового наказу, виданого Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області від 11 жовтня 2022 про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 11 жовтня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався, що 10 червня 2021 року він та відповідачка уклали шлюб. За час перебування у шлюбу у них народилася донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через виникнення тимчасових сімейних негараздів та непорозумінь між подружжям, 23 вересня 2022 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом про розірвання шлюбу, а також із заявою про видачу судового наказу про стягнення з позивача аліментів на утримання доньки.

11 жовтня 2022 року Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 11 жовтня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

У зв`язку із тим, що сторони примирилися та вирішили зберегти сім`ю, 03 листопада 2022 року ОСОБА_3 подала до суду заяву про залишення позову про розірвання шлюбу без розгляду, ухвалою Старокостянтинівського районного суду від 09 листопада 2022 року її заяву задоволено, а позов про розірвання шлюбу залишено без розгляду.

Після цього, сторони продовжили проживати однією сім`єю у будинку відповідачки по АДРЕСА_1 , де робили ремонт, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, разом виховували та матеріально забезпечували дитину і лише з грудня 2024 року через подружню зраду відповідачки припинили шлюбні відносини, у зв`язку із чим 27 січня 2024 року ОСОБА_3 звернулась в суд з позовом про розірвання шлюбу, який згідно з рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 липня 2025 року було розірвано.

04 лютого 2025 року ОСОБА_3 подала до Старокостянтинівського відділу ДВС у Хмельницькому районі для примусового виконання зазначений судовий наказ від 11 жовтня 2022 року і у заяві про прийняття судового наказу до виконання зазначила, що вимагає аліменти за минулий час з 11 жовтня 2022 року.

Однак позивач заперечує наявність заборгованості за аліментами з 11 жовтня 2022 року до 01 грудня 2024 року та просив суд звільнити його від сплати заборгованості за цей період, оскільки під час перебування у шлюбі в цей період він разом із відповідачкою проживали разом, здійснювали ремонт у належному відповідачці будинку, він утримував її та доньку, зокрема придбавав продукти харчування, одяг, лікарські засоби, здійснював оплату комунальних послуг, мережі Інтернет, оскільки дружина перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, а він проходить службу в органах Національної поліції, отримує високий дохід, і саме тому відповідачка і не пред`являла до виконання зазначений судовий наказ. Зазначав, що він здійснив перерахування коштів на картковий рахунок відповідачки на загальну суму 42 322 грн., а також за її проханням за реквізитами банківських карток на потреби сім`ї у 2023 році на загальну суму 186 500 грн., у 2024 році на загальну суму 95 058 грн.

Позивач вважав, що належним чином та в повній мірі виконував свої обов`язки щодо матеріального забезпечення та виховання своєї дитини, піклувався про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створював належні умови для її розвитку.

Рішенням Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 листопада 2025 року позов задоволено, звільнено ОСОБА_2 від сплати заборгованості по аліментах за період з 11 жовтня 2022 року по 01 грудня 2024 року відповідно до судового наказу Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 11 жовтня 2022 року про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку.

ОСОБА_1 та її представник адвокат Іваницький А.М. подали апеляційну скаргу, вважають рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, тому просять його скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник апелянтки зазначає, що суд в оскаржуваному рішення, помилково встановив, що між сторонами склалися відносини притаманні подружжю, а їх спільне проживання підтверджується витягом з функціональної підсистеми «Єдиний реєстр зброї» єдиної інформаційної системи МВС про наявність дозволу на зберігання, носіння зброї», актом встановлення фактичного місця проживання № 21-10/112 від 12 листопада 2024 року, показаннями свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 . Оскільки із відомостей відображених у акті про встановлення фактичного місця проживання № 21-10/112 від 12.11.2024 року вбачається, що він не може бути належним доказом такого факту, так як він не встановлює період проживання позивача, протягом якого останній проживав там, чи тільки почав проживати з дати складення цього Акту, та й зокрема, ще й через те, що термін дії акту 1 місяць, тобто, до 12.12.2024 року, який сплив ще до часу подання цього позову до суду. Крім того, вказаний акт був складений з порушеннями, оскільки був складений біля загорожі, свідок, яка була зазначена у згаданому акті ОСОБА_13 взагалі не була присутня під час його складення та не була безпосередньо допитана в судовому засіданні. Витяг з функціональної підсистеми «Єдиний реєстр зброї» єдиної інформаційної системи Міністерства внутрішніх справ про наявність дозволу на зберігання, носіння зброї, боєприпасів до неї, основних частин зброї, пристроїв, патронів до них від 19.11.2024 року також не може вважатися належним доказом місця проживання особи, оскільки відомості про проживання в ньому не можуть вважатися такими, що підтверджують місце проживання у встановленому законодавством порядку.

Представник апелянтки, вказує, що згідно із відомостей про місце реєстрації із паспорту позивача та й зокрема із позовної заяви, місцем проживання позивача є АДРЕСА_2 . Показання свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 не можуть однозначно підтвердити факт спільного проживання, оскільки із їх показів не вбачається системність, яка характерна, для спільного проживання чоловіка та жінки, крім того як зазначала у судовому засіданні відповідачка, позивач то привозив свої речі, то забирав їх, спільного господарства вони не вели, крім того свідок ОСОБА_9 також підтвердив покази відповідачки.

Також представник апелянтки вважає, що саме лише спільне поживання не є достатньою правовою підставою відповідно до частини 2 статті 197 СК України для звільнення від сплати аліментів. Суд першої інстанції належним чином не дослідив обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, помилково дійшов до висновку про спільне проживання позивача та відповідача, наявність у них спільного бюджету, належного виконання позивачем батьківських обов`язків, щодо утримання дитини, піклування про її фізичний, моральний та духовний стан, при цьому в порушення норм процесуального права, допитав поклав в основу оскаржуваного рішення покази свідка, який не був заявлений стороною позивача.

Також зазначає, що станом на момент подачі судового наказу про стягнення аліментів, 04.02.2025 року строк пред`явлення до примусового виконання судового наказу по справі № 683/2590/2022 - не був пропущеним. Право на пред`явлення до виконання не може корелюватись, з будь-якими мотивами, щодо такого подання, чи не подання, особливо коли це стосується інтересів дитини. Пред`явлення виконавчого листа до виконання з певною затримкою, але в межах строку на його пред`явлення, не є підставою для звільнення позивача від обов`язку сплачувати заборгованості з аліментів. Крім того, позивач знав про свій обов`язок сплачувати аліменти у визначеному в рішенні суду від 02 квітня 2014 року розмірі.

ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, оскільки судом досліджено всі обставини справи, надані докази, враховано пояснення свідків, а відтак висновок суду про задоволення позову, відповідає встановленим обставинам справи. Вважає, доводи апеляційної скарги безпідставними і таким що не спростовують висновків суду.

Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_14 10 червня 2021 року зареєстрували шлюб в Старокостянтинівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Хмельницькому району сторони.

Під час перебування у шлюбі, в сторін ІНФОРМАЦІЯ_2 , народилася донька ОСОБА_15 .

23 вересня 2022 року ОСОБА_14 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвалою суду від 09 листопада 2022 року за заявою позивача позов залишено без розгляду.

Також 23 вересня 2022 року ОСОБА_14 звернулась до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліментів на утримання доньки ОСОБА_5 .

11 жовтня 2022 року Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області видано судовий наказ про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, починаючи з 11 жовтня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття.

27 січня 2025 року ОСОБА_14 вдруге звернулась до Старокостянтинівського районного суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, у якому вказувала, що не проживає з чоловіком та не веде спільного господарства з грудня 2024 року.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 липня 2025 року шлюб між розірвано.

04 лютого 2025 року ОСОБА_14 звернулася до Старокостянтинівського відділу ДВС у Хмельницькому районі Хмельницької області Центрального міжрегіонального управління МЮ (м. Київ) із заявою про прийняття до виконання судового наказу № 683/2590/2022 від 11.10.2022 року, виданого Старокостянтинівським районним судом Хмельницької області про стягнення із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання дитини ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, і вимагала стягувати аліменти з 11 жовтня 2022 року.

Як убачається із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів згідно судового наказу № 2-н 683/318/2022 за період з жовтня 2022 року по 01 січня 2025 року в межах виконавчого провадження № 77086167 заборгованість ОСОБА_2 становить 263 816,65 грн., при цьому з лютого 2025 року позивач почав сплачувати чергові платежі відповідно 8 302,28 грн. та у березні 2025 року - 16604, 55 грн

Згідно зі статтею 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

У статті 180 СК України встановлений обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини.

Статтею 181 СК України встановлено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Відповідно до частини другої статті 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

Зазначена норма не встановлює вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати аліментів. Лише за наявності обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд (постанова Верховного Суду від 28 червня 2023 року в справі № 186/126/21).

При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.

У справі, яка переглядається, позивач посилався як на обставину, яка має істотне значення для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, на наступне, а саме, що сторони продовжили проживати однією сім`єю у будинку відповідачки, де робили ремонт, вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет, він утримував її та доньку, зокрема придбавав продукти харчування, одяг, лікарські засоби, здійснював оплату комунальних послуг, мережі Інтернет, оскільки дружина перебувала у декретній відпустці по догляду за дитиною, а він проходить службу в органах Національної поліції, отримує високий дохід, і саме тому відповідачка і не пред`являла до виконання зазначений судовий наказ. Зазначав, що він здійснив перерахування коштів на картковий рахунок відповідачки на загальну суму 42 322 грн., а також за її проханням за реквізитами банківських карток на потреби сім`ї у 2023 році на загальну суму 186 500 грн., у 2024 році на загальну суму 95 058 грн., вважає, що належним чином та в повній мірі виконував свої обов`язки щодо матеріального забезпечення та виховання своєї дитини, піклувався про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створював належні умови для її розвитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач в період спільного проживання з відповідачкою, з 11 жовтня 2022 року по грудень 2024 року, належним чином та в повній мірі виконував свої обов`язки щодо матеріального забезпечення та виховання своєї дитини ОСОБА_16 , піклувався про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створював належні умови для її утримання та виховання, матеріально забезпечував її, зокрема придбавав продукти харчування, одяг, лікарські засоби, здійснював оплату комунальних послуг, мережі Інтернет тощо.

Також позивачем здійснено перерахування грошових коштів відповідачці за реквізитами її банківських карток, вказаних відповідачкою, в 2022 році в загальній сумі 43322 грн., в 2023 році в загальній сумі 186500грн., в 2024 році в загальній сумі 95058 грн., що в загальній сумі перевищує розмір нарахованих аліментів за даний період.

Вказані обставини підтверджуються належними та допустимими доказами по справі, а саме договором купівлі-продажу житлового будинку, витягу з функціональної підсистеми «Єдиний реєстр зброї» єдиної інформаційної системи МВС про наявність дозволу на зберігання, актом встановлення фактичного місця проживання позивача №21-10/112 від 12 листопада 2024 року, актом обстеження матеріально-побутових умов фактичного місця проживання особи позивача, показами значної кількості свідків (сусідами сторін, колег позивача по роботі), скріншотами переписок сторін в месенджерах за період 2022-2024 років, фотографіями сторін в цей же період, договорами на оплату комунальних послуг, довідками АТ «ПриватБанк» та АТ «Акцент-Банк», виписками АТ «ПриватБанк» по картці/рахунку, належному відповідачці.

Крім того обставини ведення спільного господарства та проживання однією сім`єю до грудня 2024 року сторін не заперечувалися відповідачкою і при поданні нею позовної заяви про розірвання шлюбу від 27 січня 2025 року, яка підписана нею власноручно.

Таким чином колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивач в період спільного проживання у шлюбі в період з 11 жовтня 2022 року по грудень 2024 року належним чином та в повній мірі виконував свої обов`язки щодо матеріального забезпечення та виховання своєї дитини ОСОБА_5 , піклувався про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, створював належні умови для її утримання та виховання, матеріально забезпечував її, як самостійно, так і перераховуючи грошові кошти на рахунок відповідачки в розмірі, що перевищує розмір нарахованих аліментів за даний період, що на думку суду є іншою обставиною, що має істотне значення як підстава для застосування положень ч.2 ст.197 СК України для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, що стягуються на користь відповідача у вказаний період.

Доводи апеляційної скарги, щодо недоведеності позовних вимог позивачем, недостатності та недопустимості, наданих ним доказів в обґрунтування свого позову, слід відхилити.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що надані позивачем і досліджені судом письмові докази, покази свідків є належними, допустимими і достовірними доказами по справі.

В свою чергу апелянт в силу змагальності цивільного процесу жодними своїми доказами не спростувала вищевказані докази щодо належного виконання позивачем свого обов`язку в період спільного проживання у шлюбі в період з 11 жовтня 2022 року по грудень 2024 року з матеріального забезпечення та виховання своєї дитини ОСОБА_5 .

Твердження позивачки, що кошти перераховані на її картковий рахунок позивачем у вказаний період є погашення ним кредитів, які саме вона отримала до 2022 року в інтересах сім`ї, жодними доказами не підтверджено, а є лише голослівними поясненнями апелянтки.

Також суд не приймає до уваги доводи представника апелянтки, що саме лише спільне поживання не є достатньою правовою підставою відповідно до частини 2 статті 197 СК України для звільнення від сплати аліментів.

Судом беззаперечно встановлено, що позивач не лише спільно в шлюбі проживав з відповідачкою, а й матеріально забезпечував свою дочку ОСОБА_5 та приймав участь у її вихованні та утриманні, що як зазначено вище, є іншою обставиною, що має істотне значення в розумні положень ч.2 ст.197 СК України.

Інші доводи апеляційної скарги жодним чином вищевказаних висновків суду не спростовують.

Рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстав для її скасування у межах доводів апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. ст. 268, 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Іваницьким Андрієм Мироновичем, залишити без задоволення.

Рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 12 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 09 лютого 2026 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова