Ухвала

Іменем України

26 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 296/13553/25

провадження № 61-2254ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крат В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощоков Є. В., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2025 року у складі судді: Анциборенко Н. М., та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у складі колегії суддів: Шевчук А. М., Павицької Т.М., Коломієць О.С., у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про судовий захист порушених цивільних прав та інтересів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до виконавчого комітету Житомирської міської ради, у якому просила:

прийняти до розгляду позовну заяву про судовий захист порушених цивільних прав та інтересів, так як спір має приватноправовий характер, обумовлений незаконним поданням апеляційної скарги від 07 червня 2016 року з порушенням норм процесуального права, що має ознаки протиправних дій;

прийняти клопотання, що вона ( ОСОБА_1 ) бажає захищати порушені цивільні права та інтереси за правилами цивільного судочинства та позовну заяву подає керуючись своїми цивільними правами, які гарантуються статтею 55 Конституції України;

прийняти зміст та обґрунтування 20 випадків порушення законодавства, які мають ознаки протиправних дій, із зазначенням суті вчинених випадків, якими порушені цивільні права;

прийняти пояснення стосовно відшкодування моральної шкоди, заподіяної 20 випадками недодержання вимог, встановлених законом, які визивали душевні страждання;

прийняти пояснення стосовно розміру моральної шкоди та відшкодувати моральну шкоду за вчинення 20 випадків незаконних рішень, дій чи бездіяльності в сумі 200 000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що виконавчим комітетом Житомирської міської ради вчинені порушення чинного законодавства при складанні та поданні апеляційної скарги від 07 червня 2016 року, до якої внесені завідомо неправдиві відомості, які мають ознаки протиправних дій, що призвели до вчинення незаконних рішень, дій, до порушення цивільних прав та інтересів ОСОБА_1 із зазначенням суті вчинених випадків порушення законодавства.

Випадки порушення законодавства при незаконному складанні апеляційної скарги від 07 червня 2016 року, а саме: без наявності постанови від 16 лютого 2016 року з повним текстом, яку виконавчий комітет отримав 28 березня 2017 року; однієї на двох відповідачів Житомирської міської ради, виконавчого комітету Житомирської міської ради; складена з порушенням статті 356 ЦПК України, так як апеляційна скарга за формою та змістом не відповідає вимогам чинного законодавства; незаконне внесення в апеляційну скаргу висновку «Вважаємо, що дана постанова Корольовського районного суду м. Житомира є незаконною і необґрунтованою, що прийнята з порушенням норм матеріального та процесуального права» не є обставинами, якими відповідач зазначає, в чому полягає незаконність та необґрунтованість постанови від 16 лютого 2016 року, якої на день складення апеляційної скарги у відповідача не було; незаконне внесення до апеляційної скарги висновку «Доводи, які зазначені в постанові є безпідставними та такими, що не можуть прийматись до уваги…», який не є обставинами, якими відповідач зазначає безпідставність постанови від 16 лютого 2016 року, так як висновок відповідач склав без наявності тексту постанови від 16 лютого 2016 року, без участі представника на судовому засіданні 16 лютого 2016 року, без зазначення доводів, для викладу такого висновку; незаконне внесення тлумачення висновків із Законів України без зазначення їх взаємозв`язку з постановою від 16 лютого 2016 року, а саме, Конституції України, ЗК України, КАС України; незаконне внесення висновку «Оспорюване рішення Житомирської міської ради від 11 липня 2013 року № 587 було прийнято на підставі відповідного висновку управління містобудування, архітектури…№ 185-П/2013», так як висновок не є обставинами, якими відповідач визнає постанову від 16 лютого 2016 року незаконною та зазначений висновок не відповідає висновкам у постанові, без наявності якої складено апеляційну скаргу; незаконний виклад висновку «відповідно до Генерального плану міста Житомира, затвердженого рішенням…зазначена земельна ділянка, площею 0,1000 га розташована на території багатоповерхової житлової забудови…», так як висновок не є обставинами, якими відповідач визнає постанову від 16 лютого 2016 року незаконною та зазначений висновок не відповідає висновкам у постанові, без наявності якої складено висновок; незаконний виклад завідомо неправдивого висновку «відповідно до проєкту «червоних» ліній…земельна ділянка…розташована в межах «червоних» ліній…», так як висновок не відповідає висновкам в постанові; незаконний виклад висновків у апеляційній скарзі, які не підлягають застосуванню, стосовно оскарження постанови від 16 лютого 2016 року; незаконний виклад висновку «У зв`язку з викладеними обставинами виділення земельної ділянки по АДРЕСА_1 для будівництва житлового будинку…є неможливим», так як такий висновок не підлягає застосуванню при складанні апеляційної скарги; незаконний виклад висновку «тому рішення міської ради прийнято у відповідності до вимог законодавства України», так як такий висновок складений без наявності постанови від 16 лютого 2016 року та не відповідає висновку суду, зазначеному в постанові; незаконний виклад висновку «Також рішенням суду було безпідставно визнано нечинним висновок управління містобудування, архітектури та дизайну міського середовища міської ради №573-П/11/незаконно змінено №висновку, у якого №185-П/2013, оскільки даний висновок було винесено відповідно до Генерального плану міста Житомира та проєкту «червоних» ліній вулиць та доріг…», так як такий висновок складений з порушенням законодавства; незаконний виклад висновку «В свою чергу, на підставі висновку та у відповідності до вимог законодавства України була винесена рекомендація постійної комісії міської ради з питань містобудування, архітектури та землекористування від 23 травня 2013», так як такий висновок складений без наявності постанови від 16 лютого 2016 року та не відповідає висновкам постанови; незаконний виклад в апеляційній скарзі висновків щодо стягнення моральної шкоди, оскільки вказані висновки складені без наявності постанови від 16 лютого 2016 року та не відповідають висновкам самої постанови з цього приводу; незаконний виклад у апеляційній скарзі висновку «виконавчий комітет Житомирської міської ради, який немає жодного відношення до прийняття вищевказаних актів. Виконавчий комітет Житомирської міської ради взагалі не має жодного відношення до наведених в адміністративному позові правовідносин, пов`язаних з гр. ОСОБА_1 », так як такий висновок чітко вказує на невідповідність його статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»; незаконний виклад висновку про те, що судом належним чином не було досліджено матеріали справи та в порушення норм права прийнято постанову про задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки вказаний висновок зроблений без наявності постанови від 16 лютого 2016 року, без участі представника в судових засіданнях та невідповідності висновку постанови; висновок про те, що постанова підлягає скасуванню ухвалений без наявності постанови від 16 лютого 2016 року та не зважаючи на викладені вище 20 випадків істотного порушення законодавства; висновок в апеляційній скарзі про дотримання міською радою десятиденного строку на оскарження не відповідає обставинам дотримання строку подання апеляційної скарги; висновок про скасування постанови є порушенням законодавства, оскільки апеляційну скаргу подано без наявності постанови від 16 лютого 2016 року та в апеляційній скарзі вчинено 20 випадків порушення законодавства. Допущення порушень у семи випадках недодержання вимог, встановлених законом, заподіяли їй душевні страждання - це емоції людини, змістом яких є душевний біль, муки, розчарування, відчуття несправедливості та інші негативні переживання, які визивали погіршення стану її здоров`я. Погіршення здоров`я, душевні страждання позбавляли її можливостей у реалізації її звичок та бажань, що сприяло погіршенню відносин з оточуючими людьми та інші негативні наслідки, які призвели до погіршення її життєвих зв`язків, які вимагали від неї додаткових зусиль для організації її життя.

Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2025 року, залишеною без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року, у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про судовий захист порушених цивільних прав та інтересів відмовлено.

Ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що:

поняття «спір, який не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, так і тих, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Таку правову позицію висловлено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі №800/559/17, від 03 квітня 2018 року у справі №9901/152/18, від 30 травня 2018 року у справі №9901/497/18, від 06 лютого 2019 року у справі №522/12901/17-ц та від 20 листопада 2019 року у справі №591/5619/17;

право на доступ до суду не є абсолютним. Воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов, за яких суд повноважний розглядати позовну заяву. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою. Зазначені правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі №333/6816/17;

суди вказали, що при зверненні до суду з позовом до виконавчого комітету Житомирської міської ради у порядку цивільного судочинства в справі № 296/13553/25, ОСОБА_1 посилається на те, що виконавчий комітет Житомирської міської ради незаконно та дочасно подав апеляційну скаргу від 07 червня 2016 року в адміністративній справі № 296/12002/13-а із двадцятьма порушеннями норм законодавства, зокрема, без наявності у виконкому повного тексту постанови, яка оскаржена. Унаслідок неправомірних дій виконавчого комітету Житомирської міської ради порушені її ( ОСОБА_1 ) цивільні права та завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних переживаннях, погіршенні стану здоров`я, порушенні звичайного способу життя. Тому в справі № 296/13553/25 ОСОБА_1 просить суд стягнути в порядку цивільного судочинства з виконавчого комітету Житомирської міської ради на її користь у відшкодування завданої поданням апеляційної скарги у справі № 296/12002/13-а моральної шкоди в сумі 200 000,00 грн;

суди зробили висновок про те, що нормами законодавства не передбачено такого способу захисту як звернення із позовною заявою з вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої поданням апеляційної скарги в іншій справі. Незгода із апеляційною скаргою повинна бути висловлена у процесуальний спосіб, тобто відповідно до норм процесуального законодавства під час розгляду судом безпосередньо тієї справи, у межах якої така апеляційна скарга подана. Тоді як відсутність спору виключає можливість звернення до суду, адже відсутнє право, що підлягає судовому захисту. Наведене вище узгоджується з висновками викладеними у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року у справі №296/12456/23 (провадження №61-2165сво24);

таким чином, суди виснували, що слід відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

21 лютого 2026 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду і змінити рішення, не передаючи справу на новий розгляд.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

спір має приватноправовий характер, обумовлений незаконним поданням апеляційної скарги від 07 червня 2016 року з порушенням норм процесуального права, що має ознаки протиправних дій і зазначені випадки слід вважати підставами скасування оскаржених рішень;

позивачці незаконно відмовили у реалізації не заборонених законом цивільних прав на розгляд позовних вимог її позову та не враховано всі вимоги її апеляційної скарги;

в порушення статті 3 ЦПК України відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною;

суди вчинили істотне порушення норм процесуального права при незаконному викладі висновку про те, що не передбачено такого способу захисту як звернення з позовною заявою з вимогою про відшкодування моральної шкоди, завданої поданням апеляційної скарги у іншій справі;

висновки судів про те, що позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства не відповідають статті 55 Конституції України, частині першій статті 4 ЦПК України і є істотним порушенням ЗУ «Про судоустрій і статус суддів», яким встановлено, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права, відповідно до європейських стандартів. Колегія суддів апеляційного суду незаконно відмовила ОСОБА_1 розглянути всі вимоги апеляційної скарги і вчинила багато випадків істотних порушень норм процесуального права, а також права на справедливий суд, на доступ до правосуддя.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частина третя статті 124 Конституції України).

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які саме приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, провадження № 61-5252сво23).

Завданням цивільного судочинства є ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Таким чином, правом на звернення до суду з позовом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів та, відповідно, таке цивільне право або інтерес може бути захищено судом у спосіб, який, зокрема, не суперечить чинному законодавству, договору та має бути ефективним.

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою. Не відповідатиме завданням цивільного судочинства звернення до суду з позовом, спрямованим на оцінювання доказів, зібраних в інших справах, на предмет їх належності та допустимості, або з метою створення підстав для звільнення від доказування в іншій справі (для встановлення у судовому рішенні обставин, які би не потрібно було надалі доказувати під час розгляду іншої справи). Недопустимим з огляду на завдання цивільного судочинства є ініціювання позовного провадження з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у кримінальному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, неналежним або недопустимим. Такі позови не підлягають судовому розгляду. У відкритті провадження за ними слід відмовляти на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України, а у разі, якщо провадження було відкрите, - закривати його на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року в справі № 333/6816/17 (провадження № 14-87цс20) зроблено висновок, що:

«приписи «суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в судах у порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), «суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства» (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України) стосуються як позовів, які не можна розглядати за правилами цивільного судочинства, так і тих позовів, які суди взагалі не можуть розглядати (див. аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 13 червня 2018 року у справі № 454/143/17-ц (пункт 59), від 21 листопада 2018 року у справі № 757/43355/16-ц (пункти 42, 66), від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц (пункт 37), від 20 березня 2019 року у справі № 295/7631/17, від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (пункт 36), від 18 вересня 2019 року у справі № 638/17850/17 (пункт 5.30), від 8 листопада 2019 року у справі № 910/7023/19 (пункт 6.20), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (пункт 30), від 26 лютого 2020 року у справі № 1240/1981/18 (пункт 30), від 28 квітня 2020 року у справі № 607/15692/19 (пункт 45))».

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 січня 2025 року у справі № 296/12456/23 (провадження № 61-2165сво24)) вказано, що:

«відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Згідно з позицією ЄСПЛ, висловленою у рішенні від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.

«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення ЄСПЛ від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України)»;

«У справі, яка переглядається, установлено, що при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 зазначала, що ВК Житомирської міської ради незаконно та передчасно подав апеляційну скаргу 07 червня 2016 року у справі № 296/12002/13-а із двадцятьма порушеннями норм законодавства, зокрема, без наявності у виконавчого комітету повного тексту постанови, яка оскаржується. Унаслідок неправомірних дій відповідача порушено її цивільні права та завдано моральної шкоди, яка полягала у душевних переживаннях, погіршенні стану здоров`я, порушенні звичайного способу життя. Тому позивачка просила суд стягнути з ВК Житомирської міської ради на її користь на відшкодування завданої моральної шкоди 200 тис. грн.

З огляду на викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки нормами законодавства не передбачено такого способу захисту як звернення із позовною заявою з вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої поданням апеляційної скарги в іншій справі. Незгода позивачки із апеляційною скаргою повинна бути висловлена у процесуальний спосіб, тобто відповідно до норм процесуального законодавства під час розгляду судом безпосередньо тієї справи, у межах якої така апеляційна скарга подана. Тоді як, відсутність спору виключає можливість звернення до суду, адже відсутнє право, що підлягає судовому захисту».

Суди встановили, що подана позовна заява про відшкодування моральної шкоди, завданої поданням апеляційної скарги у іншій справі, взагалі не підлягає судовому розгляду.

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про відмову у відкритті провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Корольовського районного суду м. Житомира від 01 грудня 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 05 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Житомирської міської ради про судовий захист порушених цивільних прав та інтересів.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: В. І. Крат

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков