ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ЄЄдиний унікальний номер 953/3900/25
Номер провадження 22-ц/818/1440/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 березня 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді - Мальованого Ю.М.,

суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2025 року в складі судді Кіндера В.А. по справі № 953/3900/25 за позовом Комунального підприємства «Харківводоканал» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про солідарне стягнення заборгованості з оплати комунальних послуг з централізованого водопостачання та водовідведення,-

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року КП «Харківводоканал» звернулось до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 з позовом, в якому просило стягнути на користь підприємства заборгованість за надані послуги централізованого водопостачання та водовідведення в сумі 42 544,05 грн, з яких: 25 289,81 грн - за послугу з централізованого водопостачання за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2025 року; 13 842,86 грн - за послугу з централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2025 року по 31 березня 2025 року; 1556,99 грн за абонентське обслуговування за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2025 року; 1014,43 грн - за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем холодного водопостачання за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2025 року; 839,96 грн - за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем водовідведення за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2025 року.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначав, що КП «Харківводоканал» надає послуги з централізованого водопостачання та водовідведення відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідачі, будучи зареєстрованими за адресою: АДРЕСА_1 , є споживачами послуг, облік нарахувань та оплат за які здійснюються за абонентським особовим рахунком № НОМЕР_1 . Належного розрахунку за спожиті послуги не здійснюють, внаслідок чого у відповідачів перед позивачем утворилась зазначена заборгованість, яку і просило стягнути підприємство.

23 червня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , надала відзив на позовну заяву, в якому зазначала, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у вересні 2021 року, а ОСОБА_3 у жовтні 2021 року виїхали на постійне проживання до Європейського Союзу, а тому із зазначеного часу не проживали за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , а, отже, не можуть визнаватися споживачами відповідних комунальних послуг, що є підставою для неоплати їх вартості на підставі п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь Комунального підприємства «Харківводоканал» заборгованість в сумі 42 544,05 грн, з яких: 25 289,81 грн - за послугу з централізованого водопостачання за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2025 року; 13 842,86 грн - за послугу з централізованого водовідведення за період з 01 квітня 2025 року по 31 березня 2025 року; 1556,99 грн за абонентське обслуговування за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2025; 1014,43 грн - за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем холодного водопостачання за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2025 року; 839,96 грн - за послугу з технічного обслуговування внутрішньобудинкових систем водовідведення за період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2025 року.

Вирішено питання про судові витрати.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 , звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, та неповним дослідженням матеріалів справи.

Зазначає, що сама лише реєстрація особи за відповідною адресою не може бути беззаперечним доказом її фактичного проживання за адресою реєстрації (прописки), а сама дія з реєстрації місця проживання особи це лише технічна процедура обліку громадян за певною адміністративно-територіальною одиницею на час такої реєстрації.

Відтак, сама лише реєстрація апелянтів не може підтверджувати факт їх проживання та споживання послуг КП «Харківводоканал» за адресою: АДРЕСА_1 .

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_4 ,г на рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з наявної заборгованості відповідачів зі сплати послуг з централізованого водопостачання та водовідведення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що Комунальним підприємством «Харківводоканал» (виконавцем) в період з 01 квітня 2020 року по 31 березня 2025 року було надано послуги з безперебійного постачання холодної води та централізованого водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 на загальну суму 42 544,05 грн, що підтверджується розрахунком суми заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 .

Адресою місця реєстрації місця проживання ОСОБА_1 з 28 березня 2007 року відповідно до копії паспорту є АДРЕСА_1 . За цією ж адресою зареєстрованими також є ОСОБА_3 з 14 червня 2018 року та ОСОБА_2 з 30 травня 2007 року.

Місце реєстрації відповідачів за адресою: АДРЕСА_1 підтверджується також довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 25 квітня 2025 року.

За вказаною адресою відкритий особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачами не спростований, контррозрахунок не наданий.

Як на підставу позовних вимог КП «Харківводоканал» посилалося на те, що зобов`язання з оплати послуг з централізованого водопостачання та водовідведення відповідачі належним чином не виконують, тому наявні підстави для стягнення з них суми заборгованості з урахуванням вимог ст. 625 ЦК України.

З огляду на фактичне споживання відповідачем наданих позивачем послуг, відповідно до ст. 11 ЦК України між сторонами склалися правовідносини щодо надання та отримання вищевказаних послуг, та у відповідачів виникло грошове зобов`язання з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги.

За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-IV, чинного на момент виникнення спірних правовідносин (далі - Закон України від 24 червня 2004 року № 1875-IV), житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством.

Частиною 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця.

Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

Пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

У частині 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини 1 статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути єдиною підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц (провадження № 14-280цс18).

Встановивши, що КП «Харківводоканал» надає послуги з централізованого водопостачання та водовідведення у квартирі АДРЕСА_2 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості.

Стосовно посилань апеляційної скарги на те, що на момент нарахування заборгованості відповідачі не проживали за вказаної адресою та перебували за кордоном, судова колегія зазначає наступне.

Положення п. 6 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що споживач має право на неоплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, за умови документального підтвердження відповідно до умов договорів про надання комунальних послуг. Водночас, відповідно до п. 39 Правил № 690 споживач не звільняється від плати за абонентське обслуговування у разі відсутності фактичного споживання ним послуг.

Відповідно до п. 47 Правил Індивідуальний споживач зобов`язаний інформувати протягом місяця виконавця про фактичну кількість осіб, які постійно проживають у житлі споживача, у випадках та порядку, передбачених договором, а також інформувати виконавця про тимчасову відсутність в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів (за відсутності приладів обліку); якщо період відсутності споживача та інших осіб перевищує шість місяців, споживач для реалізації права на неоплату вартості послуг у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) у місячний строк з моменту закінчення кожного шестимісячного періоду зобов`язаний надавати виконавцю оновлену заяву з відповідними підтвердними документами в електронній або паперовій формі.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідачі звертались з відповідною заявою до КП «Харківводоканал» стосовно їх перебування за кордоном та тимчасову відсутність за адресою реєстрації. Таким чином, позивачем надавались послуги з централізованого водопостачання та водовідведення на підставі Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 03 березня 2026 року

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.В. Маміна

Н.П. Пилипчук