ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2026 року

м. Київ

справа № 757/11083/20-ц

провадження № 61-5191св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів:Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Князьська Наталія Анатоліївна, на постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року у складі колегії суддів: Кафідової О. В., Оніщука М. І., Шебуєвої В. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2020 року ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

В обґрунтування позову посилалась на те, що 25 червня 2015 року між нею та ОСОБА_5 було укладений договір позики, за умовами якого вона отримала грошові кошти у розмірі 80 500,00доларів США та зобов`язалась їх повернути частинами не пізніше 25 грудня 2015 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором позики між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ОСОБА_5 (іпотекодержатель) було укладено іпотечний договір від 25 червня 2015 року, предметом якого є житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та земельна ділянка, площею 0,2070 га, кадастровий номер :01:020:0117, з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Договір іпотеки містив застереження щодо можливості задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки шляхом набуття права власності на нього у встановленому законом і договором порядку.

У подальшому, на підставі договору уступки права вимоги від 16 травня 2019 року, кредитор ОСОБА_5 передала новому кредитору ОСОБА_2 право вимоги належного виконання зобов`язань ОСОБА_6 за договором позики від 25 червня 2015 року та іпотечнимдоговором від 25 червня 2015 року.

02 серпня 2019 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,085 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - 02.01 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:020:0143, яка утворилась внаслідок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :01:020:0117 на земельні ділянки площею 0,085 га (кадастровий номер :01:020:0143) та площею 0,122 га (кадастровий номер :01:020:0144).

У зв`язку із цим, 02 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено додатковий договір до іпотечного договору від 25 червня 2015 року, до якого були внесені зміни в частині майна, переданого в іпотеку, із урахуванням поділу земельної ділянки. Зокрема, сторони вирішили, що в іпотеку замість земельної ділянки з кадастровим номером :01:020:0117, яка була поділена, передана земельна ділянка з кадастровим номером :01:020:0144.

Оскільки заборгованість за договором позики від 25 червня 2015 року було погашено не у повному обсязі, 04 жовтня 2019 року від ОСОБА_2 на адресу позивачки надійшла вимога про дострокове повернення боргу за вказаним договором у розмірі 62 000,00 доларів США протягом тридцяти днів з дня її отримання.

Зазначена вимога виконана не була.

31 жовтня 2019 року в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 25 червня 2015 року в розмірі 62 000,00 доларів США державним реєстратором КП «Агенція адміністративних послуг» Гнатюк М. В. було прийнято рішення про реєстрацію права власності за іпотекодержателем ОСОБА_2 на передане нею в іпотеку майно (житловий будинок та земельну ділянку).

ОСОБА_8 вказує, що згідно з висновком експерта, складеним за результатом проведення судової оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 08 грудня 2023 року № 10806/21-42/10807/21-42, ринкова вартість іпотечного майна (житлового будинку та земельної ділянки) станом на 31 жовтня 2019 року становила 8 673 629,00 грн, що еквівалентно 347 009,00 доларів США.

Зазначила, що згідно частині п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність або спеціальне майнове право на нього за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Вважає, що перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя підлягає визначенню станом на дату вирішення цієї справи в суді.

Загальна вартість набутого відповідачкою у власність домоволодіння (житлового будинку та земельної ділянки) становить 347 009,00 доларів США, що станом на 01 лютого 2024 року (дата подання заяви про збільшення позовних вимог) еквівалентно 13 034 595,00 грн.

Станом на дату проведення державної реєстрації права власності за відповідачкою як іпотекодержателем на вищевказаний житловий будинок та земельну ділянку основний борг позивачки становив 62 000,00 доларів США, що станом на 01 лютого 2024 року еквівалентно 2 328 887,00 грн.

Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням заяви від 01 лютого 2024 року про збільшення позовних вимог, ОСОБА_4 просила суд стягнути з відповідачки перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя в розмірі 10 938 596,70 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 10 938 596,70грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ринкова вартість предмета іпотеки у розмірі 1 517 187,00 грн, яка визначена у звіті від 31 жовтня 2019 року, складеному суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_9 на замовлення відповідачки ОСОБА_2 , є недостовірною, оскільки складений без особистого огляду спірного будинку та земельної ділянки, а ціна набуття права власності на предмет іпотеки не погоджена з власником майна.

Разом із цим, суд прийняв до уваги висновок експерта № 10806/21-42/10807/21-42 від 08 грудня 2023 року, складений на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року, відповідно до якого ринкова вартість домоволодіння - житлового будинку, загальною площею 660,80 кв. м, та земельної ділянки, площею 0,122 га (кадастровий номер :01:020:0144), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ), станом на 31 жовтня 2019 року (на момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки) становила 8 673 629,00 грн, що еквівалентно 347 009,00 доларів США.

На підставі викладеного, прийнявши до уваги розмір загальної заборгованості ОСОБА_3 за договором позики в сумі 62 000,00 доларів США, що станом на 01 лютого 2024 року еквівалентно 2 328 887,00 грн, урахувавши сукупну вартість предмета іпотекиу сумі347 009,00 доларів США, що станом на 01 лютого 2024 року (дата подання заяви про збільшення позовних вимог) еквівалентно 13 034 595,00 грн, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивачки перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя у розмірі 10 938 596,70 грн, виходячи з розрахунку: 13 034 595,00 х 90 % - 2 328 887,00.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_2 в особі представника - адвокатаОплачко В.О. звернулась до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Оплачка В. О. задоволено, рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення у справі, яким у задоволенні позову відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у договорі іпотеки від 25 червня 2015 рокусторони визначили, що вартість переданого в іпотеку майна становить 4 200 000,00 грн.

Разом із цим, презумпція правовірності укладеного між сторонами договору іпотеки від 25 червня 2015 року, зокрема і в частині визначення вартості предмета іпотеки, позивачкою не спростована.

Крім цього, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 на момент реєстрації права власності за собою на підставі іпотечного договору звернулась до суб`єкта оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_9 та отримала звіт про незалежну оцінку спірного нерухомого майна, яка була проведена саме на момент набуття нею права власності (31 жовтня 2019 року), що відповідає положенням частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до вказаного звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, ринкова вартість об`єкта оцінки складає 1 517 187,00 грн.

Разом із цим, апеляційний суд не прийняв до уваги висновок оціночно-будівельної та оціночно-земельної експертизи від 08 грудня 2023 року № 10806/21-42/10807/21-42, складений на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року, вказавши на те, що, заявляючи вимоги на підставі частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку», позивачка не спростувала презумпцію правовірності укладеного між сторонами договору іпотеки від 25 червня 2015 року, зокрема, в частині визначення вартості предмета іпотеки, яка становить 4 200 000,00 грн, та не оскаржила звіт про незалежну оцінку спірного нерухомого майна, складений суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_9 .

На підставі викладеного суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у позивачки як іпотекодавця не виникло право на відшкодування іпотекодержателем ОСОБА_2 , у зв`язку з набуттям останньою права власності на предмет іпотеки, перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

Узагальнені доводи касаційної скарги

21 квітня 2025 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє представник - адвокат Князьська Н. А., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року, сформованою в системі «Електронний суд».

У касаційній скарзі заявниця просить скасувативказану постанову апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

У травні 2025 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Оплачка В. О. подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 07 травня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

04 червня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 25 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що 25 червня 2015 року між ОСОБА_3 (позичальник) та ОСОБА_5 (позикодавець) був укладений договір позики, за умовами якого позикодавець передала у власність позичальника грошові кошти в розмірі 80 500,00доларів США, а позичальник приняла ці кошти і зобов`язалася їх повернути частинами не пізніше 25 грудня 2015 року в порядку, встановленому договором позики.

З метою забезпечення виконання зобов`язання за вказаним договором позики між ОСОБА_3 (іпотекодавець) та ОСОБА_5 (іпотекодержатель) 25 червня 2015 року було укладено іпотечний договір, відповідно до пункту 1 якого метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло по договору позики від 25 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 (позичальником) та ОСОБА_5 (позикодавцем), за умовами якого позичальник отримав 80 500,00 доларів США та зобов`язаний повернути позикодавцю 80 500,00 доларів США не пізніше 25 грудня 2015 року частинами.

Іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно (предмет іпотеки), а саме:

житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 11 листопада 2019 року Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області, на підставі рішення виконкому Підгірцівської сільської ради від 06 листопада 2019 року № 7, зареєстрованого Комунальним підприємством Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації», згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 листопада 2019 року, номер витягу: 24423394, реєстраційний номер: 28821417, номер запису: 783 в книзі: 3. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності зареєстровано 19 червня 2015 року, номер запису про право власності 10103381. Опис об`єкта нерухомого майна: житловий будинок загальною площею 660,8 кв. м, житловою площею 102 кв. м, з надвірними будівлями: Б - навіс; № - ворота; № 1 - огорожа, № 2 - ворота; № 3 - хвіртка; № 4 - вимощення;

земельна ділянка, площею 0,2070 га, кадастровий номер :01:020:0117 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

У пункті 2 іпотечного договору від 25 червня 2015 рокусторони визначили, що вартість переданого в іпотеку майна становить 4 200 000,00 грн.

У пункті 8 іпотечного договору сторони досягли згоди, що іпотекодержатель здобуває право звернення стягнення на предмет іпотеки при простроченні позичальником сплати боргу будь-якого з поточних платежів більш ніж на п`ять днів за договором позики, в забезпечення якого укладається цей договір.

Пунктом 11 договору іпотеки від 25 червня 2015 року передбачено, що у випадку невиконання іпотекодавцем/позичальником письмової вимоги іпотекодержателя про усунення порушення зобов`язань за цим договором та/або договором позики у встановлений іпотекодержателем строк, таку вимогу іпотекодержатель може задовольнити за рахунок предмету іпотеки, що є предметом договору.

На підставі договору уступки права вимоги від 16 травня 2019 року ОСОБА_5 (первісний кредитор) передала, а ОСОБА_2 (новий кредитор) прийняла на себе право вимоги належного виконання зобов`язань позичальника ОСОБА_6 за договором позики від 25 червня 2015 року.

Відповідно до пункту 1.2 вказаного договору уступки права вимоги від 16 травня 2019 року, разом з правом вимоги виконання зобов`язань, що передані за договором, до нового кредитора перейшли права за договорами, що забезпечують виконання зобов`язань, а саме - права іпотекодержателя, що виникають з іпотечного договору від 25 червня 2015 року та будь-яких змін, доповнень, додаткових угод до нього.

02 серпня 2019 року між ОСОБА_7 (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,085 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення - 02.01 для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер :01:020:0143, яка утворилась внаслідок поділу земельної ділянки кадастровий номер :01:020:0117 (що входила до предмету іпотеки за вищевказаним іпотечним договором від 25 червня 2015 року) на земельні ділянки, площею 0,085 га з кадастровим номером :01:020:0143 та площею 0,122 га, кадастровий номер :01:020:0144.

02 серпня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 було укладено додатковий договір до іпотечного договору від 25 червня 2015 року, відповідно до пункту 2 якого сторони дійшли згоди викласти пункт 1 іпотечного договору в новій редакції наступного змісту:

«1. З метою забезпечення виконання зобов`язання, що виникло по договору позики від 25 червня 2015 року, укладеного між ОСОБА_4 , як позичальником, з однієї сторони, та ОСОБА_5 , як позикодавцем, з другої сторони, надалі - «договір позики», за умовами якого позичальник отримав 62 000,00 доларів СШАта зобов`язаний повернути позикодавцю 62 000,00 доларів США не пізніше 16 травня 2020 року в порядку, встановленому договором позики та договором посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гречаною Р. Т., 16 травня 2019 року за реєстровим № 438.

Іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю нерухоме майно, а саме:

житловий будинок АДРЕСА_1 , який належить іпотекодавцю на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 11 листопада 2019 року Підгірцівською сільською радою Обухівського району Київської області, на підставі рішення виконкому Підгірцівської сільської ради від 06 листопада 2019 року № 7, зареєстрованого Комунальним підприємством Київської обласної ради «Обухівське бюро технічної інвентаризації», згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 листопада 2019 року, номер витягу: 24423394, реєстраційний номер: 28821417, номер запису: 783 в книзі: 3. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності зареєстровано 19 червня 2015 року, номер запису про право власності 10103381. Опис об`єкта нерухомого майна: житловий будинок загальною площею 660,8 кв. м, житловою площею 102 кв. м, з надвірними будівлями: Б - навіс; № - ворота; № 1 - огорожа, № 2 - ворота; № 3 - хвіртка; № 4 - вимощення;

земельну ділянку, площею 0,122 га, кадастровий номер :01:020:0144 з цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Повернення суми позики та оплата відсотків здійснюється щомісячно з 17 серпня 2019 року рівними частинами до 15 числа кожного місяця. Сторони домовились, що нарахування відсотків на суму залишку заборгованості за користування позикою здійснюється з 17 серпня 2019 року у розмірі 15% (п`ятнадцяти процентів) річних, які підлягають сплаті щомісячно до 15 числа кожного місяця разом із поверненням відповідної частини суми позики. Позикодавець має право дострокові вимоги повернення суми позики після 17 серпня 2019 року, а позичальник в такому разі набуває обов`язку такого дострокового повернення не пізніше ніж протягом 5 днів з дня пред`явлення (отримання) позичальником такої вимоги».

У зв`язку з неналежним виконанням боржником умов договору позики (несплата чергового щомісячного платежа), 17 вересня 2019 року ОСОБА_2 направила ОСОБА_3 вимогу про усунення порушень, у якій вимагала здійснити дострокове повернення позики у розмірі 62 000,00 доларів США у тридцятиденний строк з моменту отримання цієї вимоги та виплатити відсотки на суму заборгованості за користування позикою.

Вказана вимога про повернення коштів ОСОБА_3 отримана та не виконана, а кошти ОСОБА_2 не повернуто.

31 жовтня 2019 року за зверненням ОСОБА_2 державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гнатюк М. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 49457628), відповідно до якого право власності на предмет іпотеки (житловий будинок, загальною площею 660,80 кв. м, та земельна ділянка, площею 0,122 га, кадастровий номер :01:020:0144, за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ) зареєстровано за ОСОБА_2 (номер запису: 34246876). Підстава виникнення права власності: договір, серія та номер: 438, виданий 16 травня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Р. Т.; іпотечний договір, серія та номер: 2317, виданий 25 червня 2015 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В. М.; додатковий договір до іпотечного договору, серія та номер: 887, виданий 02 серпня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Р. Т.; вимога про дострокове повернення позики та сплати процентів за користування позикою (з відміткою іпотекодавця про отримання), серія та номер: б/н, виданий 17 вересня 2019 року, видавник: ОСОБА_2 .

Відповідно до Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, складеного суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_9 , замовник - ОСОБА_2 , загальна ринкова вартість домоволодіння (житлового будинку, загальною площею 660,80 кв. м, та земельної ділянки, площею 0,122 га (кадастровий номер :01:020:0144), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 )) станом 31 жовтня 2019 року складає 1 517 187,00 грн. Дата складання звіту - 31 жовтня 2019 року.

Згідно з висновком експерта № 10806/21-42/10807/21-42 від 08 грудня 2023 року, складеним на підставі ухвали Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року, ринкова вартість домоволодіння - житлового будинку, загальною площею 660,80 кв. м, та земельної ділянки, площею 0,122 га (кадастровий номер :01:020:0144), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ), станом на 31 жовтня 2019 року (на момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки) становила 8 673 629,00 грн, що еквівалентно 347 009,00 доларів США.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У цій справі позивачкапорушила перед судом питання про стягнення з іпотекодержателя, який зареєстрував за собою право власності на предмет іпотеки, коштів, які перевищували 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 546 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (частина перша статті 575 ЦК України).

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні та користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (абзац третій статті 1 цього Закону).

Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору (частина перша статті 35 Закону України «Про іпотеку»).

У відповідності до частин першої-четвертої статті 37 Закону України «Про іпотеку»іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно (об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості), яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя чи іпотечний договір, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є документами, що підтверджують перехід права власності (спеціального майнового права) на предмет іпотеки до іпотекодержателя та є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності (спеціальне майнове право) іпотекодержателя на предмет іпотеки виникає з моменту державної реєстрації права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя чи відповідного застереження в іпотечному договорі. Рішення про реєстрацію права власності (спеціального майнового права) іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Згідно з частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Згідно із частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У відповідності до частин другої, третьої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За загальним правилом, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора (див., наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15).

Зобов`язання, про яке йде мова у цій справі, передбачене частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку про те, що: 1) зобов`язання з відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя є грошовим та 2) виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки, вартість якого перевищує вартість забезпечених іпотекою вимог.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2026 року у справі № 751/9914/24(провадження № 61-14764св25).

Встановлено, що 31 жовтня 2019 року за зверненням ОСОБА_2 державним реєстратором Комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» Гнатюк М. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 49457628), відповідно до якого право власності на предмет іпотеки (житловий будинок, загальною площею 660,80 кв. м, та земельна ділянка, площею 0,122 га, кадастровий номер :01:020:0144, за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ) зареєстровано за ОСОБА_2 (номер запису: 34246876). Підстава виникнення права власності: договір, серія та номер: 438, виданий 16 травня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Р. Т.; іпотечний договір, серія та номер: 2317, виданий 25 червня 2015 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Анохіна В. М.; додатковий договір до іпотечного договору, серія та номер: 887, виданий 02 серпня 2019 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гречана Р. Т.; вимога про дострокове повернення позики та сплати процентів за користування позикою (з відміткою іпотекодавця про отримання), серія та номер: б/н, виданий 17 вересня 2019 року, видавник: ОСОБА_2 .

Матеріали справи не містять доказів оскарження іпотекодавцем ОСОБА_7 вказаного рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, або його скасування.

У відповідності до частини шостої статті 5 Закону України «Про іпотеку» вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб`єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Відповідно до статті 582 ЦК України оцінка предмета застави здійснюється у випадках, встановлених договором або законом. Оцінка предмета застави здійснюється заставодавцем разом із заставодержателем відповідно до звичайних цін, що склалися на момент виникнення права застави, якщо інший порядок оцінки предмета застави не встановлений договором або законом.

Частиною п`ятою статті 37 Закону України «Про іпотеку» чітко визначено, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.

При таких обставинах суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що вартість предмета іпотеки, який іпотекодержатель набуває у власність на підставі статті 37 Закону України «Про іпотеку», може бути визначена виключно на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності, а не за домовленістю сторін.

Згідно з частиною першою статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними у статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Відповідно до частини третьої статті 12 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» акт оцінки майна є документом, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності - суб`єктом господарювання, звіт про оцінку такого майна додається до акта оцінки майна.

Національний стандарт № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440 (далі - Національний стандарт № 1), є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки майна та майнових прав суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна. Поняття, що вживаються у цьому Стандарті, використовуються в інших національних стандартах.

Національним стандартом № 1 (пункти 50 - 55), зокрема визначені загальні вимоги до проведення незалежної оцінки майна.

Національний стандарт № 2 «Оцінка нерухомого майна», затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1442 (далі - Національний стандарт № 2), є обов`язковим для застосування під час проведення оцінки нерухомого майна (нерухомості) суб`єктами оціночної діяльності, а також особами, які відповідно до законодавства здійснюють рецензування звітів про оцінку майна та проводять державну експертизу звітів з експертної грошової оцінки земельних ділянок державної та комунальної власності у разі їх продажу.

Частиною шостою статті 9 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» унормовано, що положення (національні стандарти) оцінки майна є обов`язковими до виконання суб`єктами оціночної діяльності під час проведення ними оцінки майна всіх форм власності та в будь-яких випадках її проведення.

Отже, оцінка нерухомого майна має здійснюватися відповідно до Національного стандарту № 2 та з урахуванням Національного стандарту № 1, яким визначено загальні засади.

Так, згідно з пунктом 50 Національного стандарту № 1 проведенню незалежної оцінки майна передує підготовчий етап, на якому здійснюється, зокрема ознайомлення з об`єктом оцінки.

Відповідно до пункту 51 Національного стандарту № 1 незалежна оцінка майна проводиться у такій послідовності: укладення договору на проведення оцінки; ознайомлення з об`єктом оцінки, збирання та оброблення вихідних даних та іншої інформації, необхідної для проведення оцінки; ідентифікація об`єкта оцінки та пов`язаних з ним прав, аналіз можливих обмежень та застережень, які можуть супроводжувати процедуру проведення оцінки та використання її результатів; вибір необхідних методичних підходів, методів та оціночних процедур, що найбільш повно відповідають меті оцінки та обраній базі, визначеним у договорі на проведення оцінки, та їх застосування; узгодження результатів оцінки, отриманих із застосуванням різних методичних підходів; складання звіту про оцінку майна та висновку про вартість об`єкта оцінки на дату оцінки; доопрацювання (актуалізація) звіту та висновку про вартість об`єкта оцінки на нову дату (у разі потреби).

Водночас згідно з пунктом 56 Національного стандарту № 1 звіт про оцінку майна, у тому числі, має містити письмову заяву оцінювача про якість використаних вихідних даних та іншої інформації, особистий огляд об`єкта оцінки (у разі неможливості особистого огляду - відповідні пояснення та обґрунтування застережень і припущень щодо використання результатів оцінки), дотримання національних стандартів оцінки майна та інших нормативно-правових актів з оцінки майна під час її проведення, інші заяви, що є важливими для підтвердження достовірності та об`єктивності оцінки майна і висновку про його вартість.

Крім того, у статті 11 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що замовники оцінки повинні забезпечити доступ суб`єкта оціночної діяльності до майна, що підлягає оцінці на законних підставах, отримання ним необхідної та достовірної інформації про зазначене майно для проведення оцінки.

Отже, відповідно до наведених норм, незважаючи на вибраний експертом методичний підхід до оцінки майна (дохідний, порівняльний), підготовці та проведенню незалежної експертизи майна передує у будь-якому випадку ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом забезпечення доступу до нього.

Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 2-2394/10 (провадження № 61-19310св19), від 15 жовтня 2020 року у справі № 917/628/17, від 07 квітня 2021 року у справі № 753/3055/18 (провадження № 61-15879св20), від 19 травня 2021 року у справі № 523/17998/17 (провадження № 61-2406св19), від 03липня 2024 року у справі № 761/15469/20-ц (провадження № 61-2987св23).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 306/1224/16-ц (провадження № 14-501цс18) зазначено про правильність висновків судів про те, що якщо оцінка предмета іпотеки здійснена суб`єктом оціночної діяльності шляхом застосування порівняльного методичного підходу, без виходу на місце і без огляду самого об`єкта будівництва, тому вона не відповідає дійсній ринковій вартості спірного нерухомого майна.

У справі, яка переглядається, встановлено, що відповідно до звіту від 31 жовтня 2019 року, складеного 31 жовтня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_9 на замовлення відповідачки ОСОБА_2 , про незалежну оцінку нерухомого майна - домоволодіння, житлового будинку загальною площею 660,80 кв м. та земельної ділянки площею 0,122 га (кадастровий номер: :01:020:0144), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , загальна ринкова вартість об`єкта оцінки на момент набуття права власності ОСОБА_2 31 жовтня 2019 року складала 1517187,00 грн.

Однак, до вказаного звіту не долучено жодного документа за наслідками натурного обстеження домоволодіння (житлового будинку та земельної ділянки).

Тобто оцінка предмета іпотеки здійснена суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_9 шляхом застосування порівняльного методичного підходу без виходу на місце і без огляду самого об`єкта оцінки.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції правильно керувався тим, що оцінка предмета іпотеки, яка здійснена суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_9 без виходу на місце і без огляду самого об`єкта нерухомості, не може вважатися повною та об`єктивною, і, як наслідок, не відповідає дійсній ринковій вартості спірної квартири.

На підставі викладеного, місцевий суд обґрунтовано відхилив наданий стороною відповідача звіт, складений 31 жовтня 2019 року суб`єктом оціночної діяльності - ФОП ОСОБА_9 .

Разом із цим, у справі, яка переглядається, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2020 року було призначено оціночно-будівельну та оціночно-земельну експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: «Яка була станом на 31 жовтня 2019 року (день проведення державної реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем) ринкова вартість домоволодіння, житлового будинку загальною площею 660,80 кв. м та земельної ділянки площею 0,122 га (кадастровий номер: :01:020:0144), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ?».

Згідно експертного висновку № 10806/21-42/10807/21-42 від 08 грудня 2023 рокуринкова вартість домоволодіння, житловий будинок загальною площею 660,80 кв м. та земельної ділянки площею 0,122 га (кадастровий номер :01:020:0144), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ( АДРЕСА_1 ), станом на 31 жовтня 2019 року становила 8 673 629,00 грн, що еквівалентно 347 009,00 доларів США.

Отже, судовим експертом було визначено вартість будинку та земельної ділянки саме на момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

При цьому 28 квітня 2023 року експертом було проведено візуальне обстеження об`єктів оцінки.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, прийнявши до уваги експертний висновок № 10806/21-42/10807/21-42 від 08 грудня 2023 року, правильно виходив із того, що з ОСОБА_2 підлягають стягненню на користь позивачкигрошові кошти в якості відшкодування іпотекодавцю перевищення

90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, згідно іпотечного договору від 15 червня 2015 року (з урахуванням змін, внесених додатковим договором від 02 серпня 2019 року).

Разом із цим, суд першої інстанції невірно обрахував розмір грошової суми, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на користь позивачки, визначивши її у гривні як грошовий еквівалент в іноземній валюті станом на 01 лютого 2024 року (дата подання заяви про збільшення позовних вимог), а не на момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Так, законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 524 ЦПК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні.

Статтею 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Результат аналізу наведених норм дає підстави дійти висновку, що якщо сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, то у такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим, для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Як зазначалось вище, грошове зобов`язання з відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя виникає в момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Разом із тим, вказане зобов`язання передбачено та встановлено актом цивільного законодавства - частиною п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку», що виключає можливість визначення грошового еквіваленту до іноземної валюти на день виплати, а тому, відповідно до приписів частини першої статті 524, статті 533 ЦК України, таке грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях, у розмірі, визначеному на момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

При цьому майнові інтереси іпотекодавця у випадку несвоєчасного виконання іпотекодержателем грошового зобов`язання, передбаченого частиною п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку», можуть бути захищені приписами частини другої статті 625 ЦК України, за змістом яких боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом.

За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (див. постанову Верховного Суду від 11 лютого 2026 року у справі № 751/9914/24 (провадження № 61-14764св25)).

Встановлено, що розмір заборгованості ОСОБА_3 за договором позики від 25 червня 2015 року станом на 31 жовтня 2019 року (день набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки) становив 62 000,00 доларів США, що еквівалентно1 549 380,00 грн (62000,00 х 24,99 (офіційний курс долара за відомостями НБУ станом на 31 жовтня 2019 року)), а сукупна вартість предмета іпотеки станом на 31 жовтня 2019 року була 347 009,00 доларів США, що еквівалентно 8 673 629,00 грн (347 009,00 х 24,99 (офіційний курс долара за відомостями НБУ станом на 31 жовтня 2019 року))

При таких обставинах у ОСОБА_2 31 жовтня 2019 року, в силу положень частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку», з огляду на до приписи частини першої статті 524, статті 533 ЦК України, виник обов`язок відшкодувати іпотекодавцю в гривнях перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, згідно іпотечного договору від 15 червня 2015 року (з урахуванням змін, внесених додатковим договором від 02 серпня 2019 року).

При цьому розмір такого відшкодування становить 6 256 886,10 грн, виходячи з розрахунку: 8 673 629,00грн х 0,9 - 1 549 380,00 грн.

Саме вказана сума підлягає стягненню з відповідачки.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення на користь позивачки грошових коштів в якості відшкодування іпотекодавцю перевищення 90 % вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, проте помилився при визначенні розміру такого відшкодування, оскільки розрахунок вказаної суми слід здійснювати у гривнях і на момент набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, суд апеляційної інстанції на вказане належної уваги не звернув та безпідставно відмовив у задоволенні позову у повному обсязі, зокрема, невірно взявши за основу визначену у договорі іпотеки обумовлену сторонами ціну переданого в іпотеку майна, а не вартість цього майна на момент його набуття іпотекодержателем у власність.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).

Суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини (частини перша, четверта статті 412 ЦПК України).

У зв`язку з наведеним, колегія суддів Верховного Суду вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, рішення суду першої інстанції змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та виклавши перший, другий абзаци його резолютивної частини в наступній редакції:

«Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 6 256 886,10 (шість мільйонів двісті пятдесят шість тисяч вісімсот вісімдесят шість гривень 10 копійок).».

Щодо відшкодування судових витрат

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У підпункті «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України зазначено, що постанова суду касаційної інстанції складається, зокрема, з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Відповідно до частин першої, другої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до підпункту 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання заяви про збільшення позовних вимог) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Станом на 01 січня 2024 року прожитковий мінімум для працездатних осіб був встановлений у розмірі 3 028,00 грн.

Таким чином, приймаючи до уваги, що 01 лютого 2024 року позивачка збілила позовні вимоги, сума судового збору, яка підлягала сплаті при зверненні до суду з позовом до першої інстанції з вказаною позовною заявою, становила 15 140,00 (3 028,00 грн х 5) грн.

Вказана сума сплачена позивачкою, що підтверджується квитанцією №25716535 від 03 березня 2020 року та квитанцією № 5144-0295-7318-0482 від 01 лютого 2024 року.

Відповідно до підпункту 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання до суду касаційної скарги) за подання до суду касаційної скарги на рішення суду судовий збір справляється у розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви в розмірі оспорюваної суми.

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір» (у редакції, чинній на момент подання до суду касаційної скарги) при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Отже, розмір судового збору, який підлягав сплаті при подачі касаційної скарги, становив 24 224,00 (15 140,00 грн х 200% х 0,8) грн.

Вказана сума грошових коштів сплачена позивачкою, що підтверджується квитанцією № 7957-9661-9481-1250 від 21 квітня 2025 року.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

З огляду на те, що суд касаційної інстанції дійшов висновку про скасування постанови апеляційного суду та часткове задоволення (57,20%) вимог позовної заяви, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат з оплати судового судового збору за подання до суду позовної заяви з 15 140, 00 грн до 8 660,08 грн (57,20% від 15 140,00 грн).

Разом із цим, Верховний Суд вважає за необхідне стягнути судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання касаційної скарги, в розмірі 13 856,13 грн (57,20% від 24 224,00 грн), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Князьська Наталія Анатоліївна, задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 березня 2025 року скасувати.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови та виклавши перший, другий абзаци його резолютивної частини в наступній редакції:

«Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 грошові кошти в розмірі 6 256 886 (шість мільйонів двісті пятдесят шість тисяч вісімсот вісімдесят шість) гривень 10 копійок».

Зменшити розмір стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрат з оплати судового збору за подання до суду позовної заяви з 15 140 (п`ятнадцяти тисяч ста сорока) гривень 00 копійок до 8 660 (восьми тисяч шістсот шістдесяти) гривень 08 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 витрати з оплати судового збору за подання касаційної скарги у розмірі 13 856 (тринадцять тисяч вісімсот п`ятдесят шість) гривень 13 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов