Провадження № 2/641/220/2026 Справа № 641/4816/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Харків

Слобідський районний суд міста Харкова в складі:

головуючого судді - Богдан М.В.,

при секретарі - Ананко І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні суду в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району м. Харкова Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач, Харківський національний університет внутрішніх справ (далі - ХНУВС) звернувся до суду з позовом, в якому просить: усунити перешкоди у користуванні житловим приміщенням ХНУВС за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що ХНУВС є власником службового житла (квартири) за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права. Протоколом засідання житлової комісії ХНУВС від 04.07.2008 року № 2 проректорові по службі полковнику міліції ОСОБА_1 надано однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 з числа службових квартир університету, склад сім`ї 2 особи (він, дружина ОСОБА_2 ).

Наказом ХНУВС від 04.01.2013 року № 3/ос ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням. Після звільнення з ХНУВС по теперішній час ОСОБА_1 з вказаної квартири не виселилися, та квартиру університету не повернув. Протоколом засідання житлової комісії ХНУВС від 17.01.2020 року № 34, у зв`язку з виниклою службовою необхідністю надання вказаної квартири діючому співробітнику, прийнято рішення запропонувати ОСОБА_1 виселитися у добровільному порядку та повернути службову квартиру університету. На адресу відповідача були направлені листи з проханням звільнити службове приміщення. 04.02.2020 року відповідачем ОСОБА_1 лист № 1/7-280 від 31.01.2020 року був отриманий, але до теперішнього часу у добровільному порядку відповідач не виселився і службову квартиру не повернув. Повторний лист від 16.04.2020 року № 1/7-1017 доставлений не був, повернувся до ХНУВС через закінчення терміну зберігання у почтовому відділенні відповідача.

Протоколом засідання житлової комісії ХНУВС від 17.01.2020 № 34 надано житло заступнику декана факультету № 4 ХНУВС майору поліції ОСОБА_3 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 . ОСОБА_3 є діючим співробітником університету, не має власного житла на території міста Харкова, у зв`язку з чим потребує поліпшення житлових умов. До сьогодні, діючий співробітник університету не може реалізувати своє право на службове житло, яке йому було надано.

18 листопада 2024 року до суду від представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Рябініна С.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник зазначив, що відповідач проходив службу у Харківському пожежно-технічному училищі МВС СРСР з 31.07.1990 року по 16.08.2002 року. Наказом АПБУ від 16.08.2002 року № 95 о/с ОСОБА_1 був відряджений для подальшого проходження служби у розпорядження УМВС України. Згідно до Витягу із послужного списку з 16.08.2002 року по 08.06.2006 року ОСОБА_1 проходив службу в рядах ОВС України. Наказом ГУМВС України в Харківській області від 06.06.2006 року № 83 о/с останній відряджений у розпорядження Харківського національного університету внутрішніх справ з 08.06.2006 року. Наказом ХНУВС від 04.01.2013 року №3 о/с ОСОБА_1 звільнено з роботи за власним бажанням. Тобто загальний стаж служби ОСОБА_1 в органах МВС України становить понад 25 років. До того ж, підтвердженням службового стажу ОСОБА_1 є посвідчення ветерана органів внутрішніх справ, видане УФРЕ УМВСУ в Харківській області серії НОМЕР_1 від 26.03.2015 року, а отже на нього розповсюджуються п. 35 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР» та його не можна виселити з квартири без надання іншого житлового приміщення. Крім того, зазначив, що відповідно до ст. 125 ЖК УРСР, не може бути виселено осіб, які працювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років. Також вказав, що в спірній квартирі із ним зареєстрована та проживає його дружина ОСОБА_2 , яка є діючим співробітником ОВС України, та їх малолітній син - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначив, що відповідачі проживають у спірній квартирі на законних підставах і не можуть бути позбавлені права користування та виселенні зі службової квартири, без надання іншого житлового приміщення, а тому у позові слід відмовити.

У додаткових поясненнях представник позивача зазначив, що згідно довідки ВКЗ № 20/49 від 30.01.2025 ОСОБА_1 пропрацював в університеті 6 років 07 місяців 00 днів. Посилання адвоката на те, що університет є структурним підрозділом МВС України і тому Відповідач зберігає право проживати в службовій квартирі ХНУВС є недоречне, тому що після звільнення з ХНУВС ОСОБА_1 припинив виконання трудових обов`язків в університеті, а отже втратили право користування службовим житлом, яке відноситься до фонду службового житла Позивача. Відтак, той, хто користується службовим житловим приміщенням, усвідомлює свій обов`язок щодо його звільнення після припинення трудових правовідносин із підприємством, установою, організацією, яка є його власником. Наразі згідно довідки №11/318 від 13.11.2024 ОСОБА_1 працює в Національному університеті цивільного захисту України. Університет цивільного захисту має як своє службове житло, так і гуртожитки, які можуть бути надані Відповідачу. Переміщення на нове місце роботи не позбавляє Відповідача права на забезпечення службовим житловим приміщенням за новим місцем служби і реалізується за ініціативою самого Відповідача. Посилання представника Відповідача на те, що дружина Відповідача проходить службу в Національній поліції України також жодним чином не впливає на проживання в службовій квартирі ХНУВС, бо у Позивача немає обов`язку забезпечувати всіх поліцейських та працівників ДСНС службовим житлом. Також, зазначив, що Національному університеті цивільного захисту України через повномасштабне вторгнення переміщено у м. Черкаси, дана інформація міститься в довідці №11/318 від 13.11.2024, яку надав представник Відповідача. Відповідач за характером своїх трудових обов`язків не може проживати у м. Харків. Виходячи з викладеного, Позивач не має подальших зобов`язань по забезпеченню Відповідача та членів його сім`ї службовим житловим приміщенням, а право користування цим приміщенням втрачено Відповідачем та членами його сім`ї після звільнення з Університету та переміщення до іншого навчального закладу, який на даний момент взагалі розташовано в іншому населеному пункті. Не вивільнення Відповідачем службової квартири після звільнення з Університету порушує право діючих співробітників ХНУВС на використання майна за цільовим призначенням. Невчиненням дій щодо перереєстрації місця проживання Відповідач створює перешкоди у використанні житлового приміщення за призначенням, своєю бездіяльністю унеможливлюють та перешкоджають використанню службового житлового приміщення для заселення діючих співробітників Позивача та членів їх сімей, що перешкоджає виконанню Позивача вимог Законів України щодо забезпечення даним службовим житлом діючих співробітників університету. Своєю бездіяльністю щодо не зняття з реєстрації місця проживання та не вивільненню службової квартири, Відповідач перешкоджають власнику майна належним чином володіти, користуватися та розпоряджатися ним за призначенням. Спірна квартира є службовим житлом ХНУВС та потреба у її подальшому використанні, як службової квартири не відпала, у зв`язку із необхідністю забезпеченням службовим житлом діючих співробітників. Особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення відповідно до статті 124 ЖК України. Службовий Ордер № 16 від 20.08.2008 року видано на склад сім`ї із 2-х осіб: ОСОБА_1 (наймач), ОСОБА_2 (дружина). Відповідач здійснив реєстрацію місця проживання за адресою службової квартири дитини ОСОБА_5 , який не був зазначений у ордері на право зайняття вказаної квартири. Реєстрація дитини Відповідача проведена без дозволу чи відома Позивача, як власника житла. Відповідач тривалий час не сплачує комунальні послуги з зв`язку з чим виникла заборгованість більше 10 000 грн. Просила суд усунути перешкоду у користуванні житловим приміщенням ХНУВС за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення ОСОБА_1 .

Представник позивача в судове засідання не з`явилася, до суду надала заяву про розгляд справ за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог заперечує, та просить відмовити в задоволенні позову.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила у задоволенні позову відмовити, та надала висновок Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей ХМР.

Суд, дослідивши матеріали справи ,та докази в їх сукупності, прийшов до наступного.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1. ст.4 ЦПК України).

Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1. ст.13 ЦПК України).

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 передана в оперативне управління Харківського університету внутрішніх справ (Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 26.11.2018 року) (а.с. 8).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в м. Харкові ради від 16.10.2007 року за №264-5 до числа службових приміщень Національного університету МВС включена квартира АДРЕСА_2 (а.с. 10).

Згідно витягу із протоколу №2 засідання житлової комісії Харківського національного університету внутрішніх справ від 04 липня 2008 року, ухвалено надати проректорові по службі полковнику міліції ОСОБА_1 однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 з числа службових квартир університету, Склад сім`ї 2 особи (він, дружина - ОСОБА_2 ) (а.с. 13).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в місті Харкові ради № 34-8 від 16.02.2010 року квартиру АДРЕСА_2 виключено із числа службових житлових приміщень ХНУВС (а.с. 56).

Наказом № 3 о/с від 04.01.2013 року, полковника міліції ОСОБА_1 , начальника кафедри тактико-спеціальної підготовки факультету з підготовки фахівців міліції громадської безпеки Харківського національного університету внутрішніх справ, з 08 січня 2013 року звільнено за власним бажанням у запас Збройних Сил України, вислуга років на день звільнення складає 28 років 5 місяців 3 дні. (а.с. 21).

Як вбачається з довідки, ОСОБА_1 прийнятий на роботу Харківський національний університет внутрішніх справі 08 червня 2006 року, період роботи в університеті складає 06 років 07 місяців 00 днів.

Згідно витягу із протоколу №34 засідання житлової комісії Харківського національного університету внутрішніх справ від 17 січня 2020 року запропоновано ОСОБА_1 добровільно виселитися та повернути службову квартиру АДРЕСА_2 університету.

31 січня 2020 року та 16 квітня 2020 року на адресу ОСОБА_1 надіслані повідомлення про звільнення службового житлового приміщення та повідомлено, що в разі потреби за відповідним зверненням йому може бути надано інше житлове приміщення в сімейному гуртожитку ХНУВС (а.с. 15, 18).

Відповідно до інформації про особистість наданої ДОП СП ВП № 2 ХРУП № 1 ГУНП в Харківській області за час мешкання ОСОБА_1 у квартирі АДРЕСА_2 разом із своєю дружиною ОСОБА_2 та сином ОСОБА_4 скарг зі сторони сусідів та мешканців будинку на ОСОБА_1 та його родину не надходило.

Відповідно до інформаційної довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб з Реєстру територіальної громади міста Харкова від 23.07.2024 року у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та малолітній син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без надання іншого житл.

Як вбачається з висновку Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення права користування малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом виселення з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Згідно акту обстеження умов проживання проведеним органом опіки та піклування за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та їх син ОСОБА_4 , 2020 року народження. Умови проживання задовільні. Для дитини створені належні умови для розвитку, проживання та виховання.

Відомостей про наявність у малолітнього ОСОБА_4 та його батьків на праві власності чи праві користування іншого житлового приміщення у ССД по Слобідському району, відсутні.

Відповідно до ст. 29 Цивільного Кодексу України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Згідно ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст. 16 Конвенції про права дитини жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання.

Відповідно до частин першої, другої статті 64 ЖК Української РСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Згідно зі статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень (стаття 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей»).

Відповідно до частин сьомої, восьмої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Приписами частини четвертої статті 19 СК України встановлено, що при розгляді судом спорів щодо визнання дитини такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Згідно висновку Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради орган опіки та піклування вважає за недоцільне позбавлення права користування малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом виселення з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 129 ЖК Української РСР передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку.

Відповідно до статті 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 125 ЖК Української РСР передбачено перелік осіб, які не можуть бути виселені без надання іншого жилого приміщення.

Надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу (частина перша статті 126 ЖК Української РСР).

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Згідно з пунктами 34, 35 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Української РСР», затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37 - Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з

підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з

усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку.

Без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у пункті 34 цього Положення, не може бути виселено: осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Згідно Витягу МВС України Харківського національного університету внутрішніх справ відділу кадрового забезпечення з послужного списку про проходження служби ОСОБА_1 проходив службу в ОВС України по 08.01.2013 року, вислуга років складає 28 років 05 місяців 3 дні.

Згідно Наказу ХНУВС від 04.01.2013 року № 23 о/с ОСОБА_1 як співробітник ОВС України був звільнений у запас Збройних Сил України за п. 64 «ж» (за власним бажанням).

Звертаючись до суду з позовом, ХНУВС як на підставу своїх позовних вимог вказував, що ОСОБА_1 підлягає виселенню з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення, на підставі ст. 124 ЖК України та п. 34 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Української РСР», затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, оскільки службове житло надається особі тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Як вбачається з Витягу з послужного списку про проходження служби ОСОБА_1 прийнятий на роботу у Харківський національний університет внутрішніх справ 08 червня 2006 року, період роботи в університеті складає 06 років 7 місяців.

Наказом № 3 о/с від 04.01.2013 року, полковника міліції ОСОБА_1 , начальника кафедри тактико-спеціальної підготовки факультету з підготовки фахівців міліції громадської безпеки Харківського національного університету внутрішніх справ, з 08 січня 2013 року звільнено за власним бажанням у запас Збройних Сил України, вислуга років на день звільнення складає 28 років 5 місяців 3 дні.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, установивши, що вислуга років/стаж роботи ОСОБА_1 . Збройних Силах, службі в ОВС України, складає в загальному майже 28 років 5 місяців 3 дні (а 6 років 7 місяців це лише стаж роботи за останнім місцем роботи), та врахувавши висновок Служби у справах дітей по Слобідському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 31 січня 2025 року, яким визнано недоцільним позбавлення права користування малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом виселення з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Крім того, відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини у справі «Садов`як проти України» (заява № 17365/14, від 17 травня 2018 року зазначив, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених

у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях Європейського Суду з прав людини, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Посилання представника позивача в позовній заяві на ст. 124 ЖК України та п. 34 «Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Української РСР», затвердженого Постановою Ради Міністрів Української РСР від 04 лютого 1988 року № 37, є безпідставним, оскільки відповідач ОСОБА_1 та його малолітня дитина можуть бути виселені з приміщення лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Виселення ОСОБА_6 та членів його сім`ї без надання іншого жилого приміщення не відповідатиме статті 47 Конституції України та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Харківського національного університету внутрішніх справ.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із положень ст.141 ЦПК України, так, у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 4,5,13,76-83,141,265 ЦПК України, ст.ст. 124-126, 129, 156 ЖК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог Харківського національного університету внутрішніх справ до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району м. Харкова Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: Харківський національний університет внутрішніх справ, , місце знаходження: м. Вінниця, вул. Сонячна, 3А.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району м. Харкова Департаменту служб у справах дітей виконавчого комітету Харківської міської ради, , місце знаходження: м. Харків, вул. Георгія Тарасенка, 42.

Суддя М.В.Богдан