Справа № 212/8477/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
09 лютого 2026 року м. Кривий Ріг
Покровський районний суд міста Кривого Рогу у складі: головуючого - судді Борис О.Н., за участі секретаря судового засідання Годунової В.Г., за участі позивача ОСОБА_1 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності
У липні 2025 року до Покровського районного суду міста Кривого Рогу надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності.
Ухвалою суду від 24 липня 2025 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано строк для усунення недоліків.
Ухвалою суду від 15 вересня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання.
На підставі ухвали суду від 06 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті.
Ухвалою суду від 09 січня 2026 року задоволено заяву позивача ОСОБА_1 та витребувано з АТ «Перший Український Міжнародний Банк» довідку про стан рахунку, відкритого на ім?я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 06.08.2013 року та 23.07.2025 року; з АТ «Райффайзен Банк» (колишній Райффайзен Банк Аваль) довідку про стан рахунку, відкритого на ім?я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , станом на 06.08.2013 року та 23.07.2025 року.
Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі, у подальшому надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти заочного розгляду справи.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, будь-яких клопотань до суду не надав, правом на подання відзиву до суду не скористався.
Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається.
Відповідно до ч. 3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнов проти України», вказано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору.
Суд, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
За відсутності учасників справи у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Суд, заслухавши доводи позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що позивач ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з 2004 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією заочного рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2025 року у цивільній справі №214/1391/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Богдани Валеріївни про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. Вказане рішення суду набрало законної сили 27.02.2025 року. (а.с. 30-32)
Також згідно з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що був складений актовий запис за № 1265, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .
Згідно з копією довідки АТ «ПУМБ» від 26.01.2026 року за № КНО-07.8.5/1182, станом на 06.08.2013 року та 23.07.2025 року в Банку відсутні відкриті рахунки на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Згідно із статтею 74 Сімейного кодексу України (далі СК України), якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.
Тобто при застосуванні ст.74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.
Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.
Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно.
Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків.
Згідно з ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.
Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.
Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.
Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі №6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.
Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно зі ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За змістом ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (в яких передбачені перша, друга, третя, четверта та п`ята черги спадкування за законом). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України).
Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
За змістом ч.1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Частиною 1 ст. 1273 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.
У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 Про судову практику у справах про спадкування: роз`яснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають.
Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини, що передбачено частиною першою статті 1298 ЦК України.
Пленум Верховного Суду України в абз.3 п.23 постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними.
Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.
Суд звертає увагу учасників справи, що преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили.
Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини.
Крім того, преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.
Преюдиціальні факти є обов`язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки є встановленими у рішенні, немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву законність судового акта, який набрав законної сили. Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (Правова позиція ВС у складі КГС, постанова від 18 березня 2021 року, справа № 902/608/19).
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 з 2004 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією заочного рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у цивільній справі № 214/1391/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Січкар Богдани Валеріївни про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю. (а.с. 30-32)
Також вищевказаним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що був складений актовий запис за № 1265, свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 .
Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні.
Згідно зі статтею 392 ЦК України особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як з позовом про визнання права власності.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
У судовому засіданні встановлено та підтверджено матеріалами справи той факт, що позивач ОСОБА_1 , відповідно до Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 21 січня 2025 року по справі №214/1391/24, 2/212/121/25, яке набрало законної сили 27 лютого 205 року, проживала однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з 2004 року по день смерті ОСОБА_3 , та прийняла спадкове майно у вигляді грошових коштів (вкладів), що розміщені на рахунках АТ «ПУМБ», АТ «Райффайзен Банк Аваль», які дійсно належали спадкодавцеві ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Відповідач правом на подання відзиву до суду не скористався, заперечення щодо позовних вимог до суду не подав.
Відтак, на підставі викладеного, суд приходить до висновку про те, що право позивача ОСОБА_1 підлягає захисту в судовому порядку, шляхом визнання вкладу у АТ «Райффайзен Банк Аваль» (рахунок № НОМЕР_2 , відкритий 12.12.2012), спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину вкладу у АТ «Райффайзен Банк Аваль» (рахунок № НОМЕР_2 , відкритий 12.12.2012), грошові кошти, що зберігаються на рахунку - 49 452 (сорок дев?ять тисяч чотириста п?ятдесят дві) гривні 26 копійок.
Водночас, згідно з копією довідки АТ «ПУМБ» від 26.01.2026 року за № КНО-07.8.5/1182, станом на 06.08.2013 року та 23.07.2025 року в Банку відсутні відкриті рахунки на ім`я ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Відтак, не підлягають задоволенню вимоги позивача в частині визнання вкладу у АТ «Перший Український Міжнародний Банк» (рахунок НОМЕР_1 ) спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , та визнання за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину з вкладу у АТ «Перший Український Міжнародний Банк» (рахунок № НОМЕР_1 ), за недоведеністю позовних вимог у цій частині.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 15, 16, 1218, 1223, 1268, 1270, 1273, 1296 ЦК України, ст.ст. , 11, 12, 13, 43, 81, 82, 141, 178, 263-265, 268, 273, 279, 280 ЦПК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити частково.
Визнати вклад у АТ «Райффайзен Банк Аваль», рахунок № НОМЕР_2 , відкритий 12.12.2012, сума грошових коштів, що зберігаються на рахунку станом на 23.07.2025 року становить 49 831,89 грн (сорок дев`ять тисяч вісімсот тридцять одна гривня 89 копійок), спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .
Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування за законом на 1/2 частину з вкладу у АТ «Райффайзен Банк Аваль», рахунок № НОМЕР_2 , відкритий 12.12.2012, сума грошових коштів, що зберігаються на рахунку станом на 23.07.2025 року становить 49 831,89 грн (сорок дев`ять тисяч вісімсот тридцять одна гривня 89 копійок).
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_10 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_11 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .
Повний текст рішення суду складений та підписаний 09 лютого 2026 року.
Суддя: О. Н. Борис