КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/3393/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Шкоріної О. І., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі апелянта ОСОБА_1 та в її інтересах адвоката Тітової О. О.,

представника позивача - адвоката Цурки Н. О.,

представника відповідача - адвоката Терещенко Л. В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою особи, яка не брала участі в справі - ОСОБА_1 , поданою представником - адвокатом Шевченко Ольгою Юріївною,

на рішення Деснянського районного суду міста Києва у складі судді Гринчак О. І.,

від 11 липня 2023 року

у цивільній справі № 754/3801/23 Деснянського районного суду міста Києва

за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_3

про стягнення грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 05 вересня 2017 року між позивачем і відповідачем укладено Договір позики грошових коштів. За умовами Договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 2 860 000,00 грн, що станом на дату укладення договору становить 110 000,00 доларів США за офіційним курсом продажу долара США у розмірі 26,00 грн/1 долар США. Позичальник зобов`язався повернути позику у строк до 05 вересня 2019 року шляхом передачі грошових коштів за погодженим курсом продажу долара США у розмірі 26 грн за 1 долар США.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 11 липня 2023 року позовні вимоги про стягнення грошових коштів за договором позики задоволено, стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики від 05 вересня 2017 року у розмірі 1 000 000,00 грн та судовий збір за подання позову в розмірі 5 000,00 грн; зобов`язано Головне управління Державної казначейської служби України у м. Києві повернути позивачу з державного бюджету судовий збір в розмірі 5 000,00 грн.

В апеляційній скарзі, що подана адвокатом Шевченко О. Ю. в інтересах ОСОБА_1 , апелянт, яка є особою, що не брала участі у справі (колишня дружина відповідача), наполягає на тому, що оскаржуване рішення суду першої інстанції порушує її майнові права як співвласника спільного сумісного майна подружжя. Апелянт звертає увагу на те, що між нею та відповідачем існує спір про поділ майна, який розглядається Броварським міськрайонним судом Київської області (справа № 361/9463/23). Стверджує, що позов у даній справі подано позивачем, який є пов`язаною особою з відповідачем (хрещеним батьком його доньки), не з метою захисту порушеного права, а як інструмент створення штучної заборгованості. Апелянт зазначає, що визнання відповідачем позову було частиною узгоджених дій сторін, спрямованих на виведення з-під поділу найбільш вартісного активу подружжя - житлового будинку та земельної ділянки (кадастровий номер :01:048:0028) у с. Погреби, які вже були відчужені на користь позивача в ході виконання цього рішення. Скаржниця наголошує, що пункт 10 Договору позики, який містить посилання на її нібито обізнаність про позику, не відповідає дійсності, а сам договір має ознаки фіктивності, оскільки реальної передачі коштів не відбувалося, а кошти нібито бралися в борг у період, коли сім`я не потребувала додаткового фінансування. Апелянт вважає, що суд першої інстанції, приймаючи визнання позову, порушив вимоги статті 206 ЦПК України, оскільки це безпосередньо вплинуло на права іншої особи, яка не була залучена до участі у справі.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу адвокат Цурка Н. О., в інтересах ОСОБА_2 , заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що рішення суду стосується виключно сторін договору позики. Вказує, що договір є реальним, не визнаний недійсним у судовому порядку, а факт перебування відповідача у шлюбі не створює автоматичного обов`язку залучати дружину до справи про стягнення боргу, якщо вимога пред`явлена лише до позичальника. Щодо передачі нерухомого майна, позивач зазначає, що це відбулося в межах законної процедури виконавчого провадження, що не може свідчити про незаконність судового рішення. Також сторона позивача наголошує, що питання поділу майна має вирішуватися в окремому провадженні, а доводи апелянта ґрунтуються на припущеннях. Просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін, вважаючи його законним.

Інші учасники справи правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Постановою Верховного Суду від 17 вересня 2025 року справу направлено на новий апеляційний розгляд.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції апелянт та її представник підтримали апеляційну скаргу з підстав та доводів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник позивача проти задоволення скарги заперечила з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу. Представник відповідача та відповідач (у засіданні 15.01.2026) проти задоволення апеляційної скарги заперечили.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є.П., пояснення апелянта та її представника, а також представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 05.09.2017 між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_3 (позичальник) було укладено Договір позики.

За умовами вказаного договору позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти в сумі 2 860 000,00 грн, що станом на дату укладення договору становить 110 000,00 доларів США за офіційним курсом продажу долара США у розмiрi 26,00 грн/1 долар, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві суму позики в строк встановлений цим договором. На момент укладення цього договору грошові кошти в сумі 110 000,00 доларів США позикодавець передав позичальнику в повному обсязі, що підтверджується розпискою. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк до 05.09.2019, шляхом передачі грошових коштів (гривня, долар США, євро) за погодженим курсом продажу долара США у розмірі 26 грн за 1 долар США. За домовленістю сторін сплата позики повинна підтверджуватися позикодавцем відповідними розписками про одержання грошей, які позикодавець зобов`язаний видати позичальнику одночасно із отриманням платежу від позичальника (п. 1 -3, 5 Договору позики).

Додатковою угодою від 02.09.2019 до Договору позики від 05.09.2017 сторонами внесено зміни в п. 3 Договору позики, а саме встановлено строк повернення позики до 05.09.2020.

Додатковою угодою № 2 від 25.08.2020 до Договору позики від 05.09.2017 внесено зміни в п. 3 Договору позики та сторонами встановлено строк повернення позики до 31.12.2021.

Додатковою угодою № 3 вiд 30.01.2022 до Договору позики від 05.09.2017 встановлено, що загальна сума повернутих позичальником грошових коштів за Договором позики від 05.09.2017 становить 1 620 000,00 грн, що еквівалентно 62 308,00 доларам США за погодженим сторонами курсом долара США у розмірі 26 грн за 1 долар США. Станом на дату укладення даної Додаткової угоди за Договором позики 05.09.2017 неповернутою залишилася сума позики у розмірі 1 240 000,00 грн, що еквівалентно 47 690,00 доларів США за погодженим сторонами курсом долара США у розмірі 26 грн за 1 долар США. Щодо виконаної частини зобов`язання майнових претензій до позичальника позикодавець не має. Також сторонами внесено зміни в п. 3 Договору позики та встановлено строк повернення позики до 31.12.2022.

10.01.2023 між сторонами складено акт звірки взаєморозрахунків за Договором позики 05.09.2017, згідно з яким станом на 10.01.2023 загальна сума заборгованості складає 1 000 000,00 грн, що еквівалентно 38 462,00 дол. США за погодженим сторонами курсом долара США у розмірі 26 грн за 1 долар США.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що між сторонами виникли договірні зобов`язання на підставі письмового договору позики, факт укладення якого та отримання коштів відповідачем підтверджується матеріалами справи. Суд встановив, що відповідач до початку розгляду справи по суті подав заяву про повне визнання позову, що згідно зі статтею 206 ЦПК України є підставою для ухвалення рішення про задоволення вимог за наявності для того законних підстав. Беручи до уваги визнання боргу відповідачем та відсутність у матеріалах справи доказів його погашення, суд дійшов висновку про обґрунтованість стягнення заборгованості у розмірі 1 000 000,00 грн.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини четвертої статті 206 ЦПК України, суд не приймає визнання позову відповідачем, якщо ці дії порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Суд першої інстанції, приймаючи 23.05.2023 заяву ОСОБА_3 про визнання позову, підійшов до вирішення спору формально. Судом не було враховано положення пункту 10 Договору позики від 05.09.2017, де прямо зазначено про перебування позичальника у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 та про її обізнаність з умовами позики. Зазначена обставина свідчила про потенційну залученість майнових інтересів сім`ї до цього правочину та враховуючи правову позиції Верховного Суду від 17.09.2025 у цій справі, зобов`язувала суд вирішити питання про залучення дружини відповідача до участі у процесі.

Конституційний Суд України у рішенні № 2-р(II)/2021 від 28.04.2021 наголосив, що приписи ст. ст. 13, 16 ЦК України мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного здійснення своїх прав. Зловживання правом у цивілістичному аспекті - це здійснення права поза його призначенням та з метою завдати шкоди іншим особам.

Аналогічний підхід закріплений у постанові Верховного Суду від 07.08.2024 у справі № 501/3714/22, де вказано, що учасники цивільного обороту не можуть використовувати правомірний інструментарій (зокрема, визнання позову) для унеможливлення виконання майбутнього судового рішення про поділ майна або створення штучного пасиву. Суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри».

Колегія суддів надає критичну оцінку процесуальній поведінці відповідача ОСОБА_3 крізь призму доктрини заборони суперечливої поведінки (venire contra factum proprium), адже встановлено суттєву суперечність між твердженнями відповідача у цій справі та його правовою позицією у справі про поділ майна (№ 361/9463/23).

Так, під час апеляційного розгляду (судове засідання 15.01.2026) відповідач ОСОБА_3 особисто надаючи пояснення, стверджував, що позикові кошти були його особистим боргом і не використовувалися в інтересах сім`ї. Проте ці твердження повністю суперечать змісту його зустрічного позову від 08.01.2024 (а.с. 77-89, т. 1), де він прямо зазначає: «...фінансування будівництва здійснювалось за рахунок займаних (позичених) коштів безпосередньо ОСОБА_3 . Так, згідно з договором від 05.09.2017, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , позивач за зустрічним позовом отримав 2 860 000,00 грн які були направлені на фінансування будівництва». Більше того, у пункті 2.3 прохальної частини зустрічного позову він просив визнати будинок площею 300 кв.м у с. Погреби його особистою приватною власністю, оскільки той зведений за ці кошти.

Така діаметрально протилежна зміна правової позиції відповідача щодо цільового використання коштів свідчить про намагання маніпулювати судовими процедурами залежно від мети конкретного процесу. Колегія суддів наголошує, що досягнення вказаного результату стало можливим виключно завдяки взаємоузгодженим діям обох сторін. Обраний позивачем спосіб реалізації права на судовий захист (пред`явлення позову про стягнення значної суми саме в розпал майнового конфлікту подружжя) у поєднанні з миттєвим визнанням вимог відповідачем, вказує на використання судового процесу не для реального відновлення порушеного права кредитора, а на створення правових передумов для виведення об`єктів нерухомості з-під майбутнього судового поділу.

Об`єктивним підтвердженням того, що цей судовий процес був використаний сторонами як засіб легалізації вибуття активів зі спільної власності, є фактичні обставини стадії примусового виконання рішення.

Як вбачається з матеріалів справи, у рахунок погашення заборгованості за виконавчим листом № 754/3801/23 земельну ділянку з кадастровим номером :01:048:0028 було передано позивачу ОСОБА_2 , що зафіксовано Актом про передачу майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 23.11.2023 (ВП № 73007286). Колегія наголошує, що за вказаним актом позивачу у погашення боргу передано земельну ділянку, на якій фактично і розташований житловий будинок (100% готовності), фінансування якого, за твердженням самого відповідача в іншому судовому процесі, здійснювалося за рахунок позичених коштів.

Аналіз таких фактичних обставин у їх сукупності дозволяє колегії суддів дійти висновку, що позивач ОСОБА_2 реалізує належне йому право на судовий захист усупереч загальноправовому принципу добросовісності. Використання ним цивільно-правового інструментарію (права на звернення до суду та подальшої процедури прийняття визнання позову) у цій справі було спрямоване не на реальне відновлення порушеного права кредитора через отримання грошових коштів, а на досягнення неправомірного результату - позбавлення апелянта ОСОБА_1 права на частку в спільному майні подружжя шляхом його примусового відчуження на користь близької до сім`ї особи.

У свою чергу, використання відповідачем ОСОБА_3 інституту визнання позову як засобу для найшвидшого переходу справи до стадії примусового виконання фактично спотворило зміст правосуддя. Судове рішення у даному випадку було перетворено на інструмент легалізації недобросовісних домовленостей сторін, спрямованих на шкоду третій особі. Така поведінка учасників процесу є проявом «права на зло», що суперечить засадам справедливого судочинства.

Встановлення судом факту недобросовісної реалізації права, що проявилося у маніпулятивному використанні правових процедур, є самостійною та достатньою підставою для відмови у захисті цивільного права на підставі частини третьої статті 16 ЦК України. Колегія наголошує, що засада добросовісності є фундаментальним принципом цивільного права, який діє безпосередньо та обмежує можливість отримання судового захисту особою, чия поведінка є очевидно недобросовісною.

Оскільки позивач ОСОБА_2 реалізує своє право на стягнення боргу з очевидним порушенням меж, встановлених статтею 13 ЦК України, та діє у недобросовісному зв`язку з відповідачем ОСОБА_3 на шкоду апелянту, у захисті такого права йому має бути відмовлено. Суд не може толерувати ситуації, за яких цивілістичні конструкції використовуються як засіб маніпуляції та обходу закону.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню через неповне з`ясування обставин (п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України), порушення норм процесуального права щодо прийняття визнання позову (ч. 4 ст. 206 ЦПК України) та неправильне застосування норм матеріального права, а саме ст. 13 та ст. 16 ЦК України, із ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданою адвокатом Шевченко Ольгою Юріївною, задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 11 липня 2023 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 03 березня 2026 року.

Судді Є. П. Євграфова

О. І. Шкоріна

В. В. Саліхов