ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2026 року

м. Київ

справа № 641/7352/24

провадження № 61-16499св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Червинської М. Є. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи: Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Непокупним Михайлом Анатолійовичем, на рішення Слобідського районного суду м. Харкова в складі судді Зелінської І. В. від 30 червня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду в складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Мальованого Ю. М., Пилипчук Н. П. від 23 грудня 2025 року,

ВСТАНОВИВ:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо їх малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання сина у розмірі частини доходу щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що з 24 липня 2010 року перебував з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 23 вересня 2024 року. За час спільного подружнього життя у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . У червні 2022 року відповідачка покинула сім`ю, син сторін залишився проживати з позивачем. Відповідачка не цікавиться сином, його життям, не дбає про духовний та фізичний розвиток дитини, не цікавиться станом його здоров`я, вподобаннями, досягненнями, не забезпечує харчуванням, медичного догляду, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей, матеріальну допомогу на утримання також не надає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 30 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі частини від усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 жовтня 2024 року та до досягнення дитиною повноліття. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про судовий збір.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що за допомогою належних та допустимих доказів, які були б у своїх сукупності достатніми, не встановлено факту умисного невиконання батьківських обов`язків. Також, відповідно до матеріалів справи та наявних доказів вбачається, що малолітня дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наразі проживає разом із батьком. Зазначені обставини жодним чином відповідачкою не спростовані. Ураховуючи вищевикладені обставини, а також рівний обов`язок батьків щодо утримання дітей, суд дійшов висновку, що позов в частині стягнення аліментів належить задовольнити.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року апеляційну скаргу Непокупного М. А. , який діє в інтересах ОСОБА_1 - задоволено частково. Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 30 червня 2025 року в частині відмови в задоволенні позову змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання сина та покладено на орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні позову про позбавлення відповідачки батьківських прав, апеляційний суд зазначив про те, що надані позивачем докази свідчать про те, що відповідачка не виявляє до дитини батьківського піклування, не бере участь у його вихованні, не цікавиться його життям, навчанням, здоров`ям, матеріально не утримує. Таким чином місцевим судом зроблені необґрунтовані висновки про недоведеність свідомої винної поведінки ОСОБА_2 у належному виконанні батьківських прав.

З урахуванням того, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, ураховуючи що для будь-якої дитини важливою є підтримка зв`язку з мамою та існуючу можливість виправлення поведінки матері на краще, апеляційний суд погодився з висновком суду про неврахування позиції відповідачки, як проти позбавлення батьківських прав та відмову у задоволенні позову.

Узагальнені доводи вимог касаційної скарги

29 грудня 2025 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Непокупниц М. А. звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 30 червня 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року в частині відмови у позбавленні батьківських прав ОСОБА_2 та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 в цій частині.

Підставою касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 199/2403/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 08 грудня 2021 року у справі № 311/563/20, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19, від 20 листопада 2024 року у справі № 490/3580/21 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Судові рішення в частині задоволення позову про стягнення аліментів до суду касаційної інстанції не оскаржені та предметом перегляду не є (стаття 400 ЦПК України).

Відзив на касаційну скаргу не надходив.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 16 січня 2026 року відкрито касаційне провадження в указаній справі та витребувано цивільну справу № 641/7352/24 з Слобідського районного суду м. Харкова.

Зазначена справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Суд установив, що з 24 липня 2010 року сторони перебували у шлюбі, зареєстрованому Комінтернівським ВРАЦС ХМУЮ. Шлюб розірвано рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23 вересня 2024 року.

Сторони є батьками малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На підтвердження обставин, викладених в позовній заяві позивачем надано копію довідки з КЗ «Харківський ліцей № 95 Харківської міської ради» № 203/02-12/24 від 01 жовтня 2024 року, згідно якого ОСОБА_1 постійно тримає зв`язок з класним керівником сина, спілкування відбувається через меседжери та мобільний зв`язок, батько цікавиться навчальним процесом. За період навчання з 01 вересня 2024 року по 30 вересня 2024 року з матір`ю дитини класний керівник не спілкувався.

Стороною позивача надано копію довідки з КНП «Міська дитяча поліклініка № 1» Харківської міської ради № 151 від 27 вересня 2024 року, згідно якої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебуває під наглядом фахівців вказаного медичного закладу. Останнє відвідування поліклініки 22 липня 2024 року відбулося в супроводі батька ОСОБА_1 .

Органом опіки та піклування складено висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав.

Так, у висновку орган опіки посилається на те, що від ОСОБА_2 надійшла нотаріально посвідчена заява від 30 липня 2024 року, в якій зазначено, що мати не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо підопічного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджує, на думку органу опіки, байдуже ставлення останньої до дитини.

2.Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Тлумачення наведених положень статті 164 СК України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛвід 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява№ 2091/13).

У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№ 70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17.

Верховний Суд погоджується з висновком апеляційного суду про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд діяв у межах своєї дискреції.

Апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав колегія суддів зазначає наступне.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, відповідно до висновку від 10 січня 2025 року № 55 Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради вважав за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 щодо дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 . Підставою для винесення цього є той факт, що від ОСОБА_2 надійшла нотаріально посвідчена заява від 30 липня 2024 року, в якій зазначено, що мати не заперечує проти позбавлення її батьківських прав щодо підопічного ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджує, на думку органу опіки, байдуже ставлення останньої до дитини.

Апеляційним судом обґрунтовано не взято до уваги вказаний висновок, оскільки він має рекомендаційний характер, та суперечить інтересам дитини, ураховуючи, що для будь-якої дитини важливою є підтримка зв`язку з мамою та існуючу можливість виправлення поведінки матері на краще.

Отже, доводи касаційної скарги про наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав є необґрунтованими.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду, наведеним заявником у касаційній скарзі.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржуваного судового рішення без змін, оскільки підстав для його скасування немає.

З огляду на те що Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, розподіл судових витрат понесених заявником відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 436 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Непокупним Михайлом Анатолійовичем, залишити без задоволення.

Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 30 червня 2025 року в незміненій частині та постанову Харківського апеляційного суду від 23 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: М. Є. Червинська

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун