ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року м. Чернівці Справа № 725/7257/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , на рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2025 року, ухваленого під головуванням судді Піхало Н.В., дата складання повного тексту рішення не зазначена,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року позивач звернулася з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання у розмірі частки усіх видів його заробітку і до досягнення дитиною двадцятирічного віку (а.с.1-4).

Вказувала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який в подальшому було розірвано на підставі рішення суду. Від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 , на утримання якої з відповідача стягувалися аліменти на підставі рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01 червня 2021 року і до досягнення нею повноліття.

Наголошує, що донька є студенткою 1 курсу Чернівецького національного університету (спеціальність маркетинг, денна форма навчання), проживає з матір`ю та перебуває на її повному матеріальному забезпечені, батько жодної допомоги не надає, а тому остання вимушена звернутися з вказаним позовом.

З посиланням на норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, просила позов задовольнити.

Рішенням Чернівецького районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка продовжує навчання у розмірі 1/6 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 18.08.2025 року і до закінчення Скіп Провадження №22-ц/822/216/26

В.Б. навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцятирічного віку. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права при його ухваленні відповідач у своїй апеляційній скарзі просить вказане рішення суду змінити, стягнувши з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 1/20 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно.

Наголошує на недоведеності позивачем розміру витрат та реальної потреби у матеріальній допомозі у стягуваному розмірі, а суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про стягнення 1/6 частки доходу, формально підійшов до вирішення спору, ототожнивши обов`язок утримання повнолітньої дитини з обов`язком утримання малолітньої дитини.

Вказує, що суд не врахував, що більшу частину вартості навчання покриває держава, що підтверджується листом Чернівецького національного університету ім. Ю. Федьковича від 12.11.2025 року №3/32-3924-25, де вказано, що ОСОБА_5 бере участь в експериментальному проекті щодо надання державних грантів на здобуття вищої освіти.

Звертає увагу й на те, що на момент розгляду справи та на теперішній час відповідач є Гіг-спеціалістом, його дохід є значним та фіксованим у валюті, а призначена судом сума аліментів складає близько 20 000 - 21 000 грн на місяць, що перевищує реальні витрати на навчання.

Стверджує, що позивач не довела, що донька, яка проживає разом з матір`ю у спільній квартирі, потребує саме таких витрат на харчування та одяг, а судом проігноровано принцип рівності обов`язків батьків та фактично своїм рішенням повністю переклав обов`язок утримання повнолітньої дитини виключно на батька.

На підставі наведеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким стягнути з нього аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000 грн щомісячно, або у розмірі 1/20 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно і до закінчення нею навчання, але не більше ніж до досягнення нею 20-річного віку.

У задоволенні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовити повністю або задовольнити частково.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги відповідача, рішення суду залишити без змін.

У відповіді на відзив сторона апелянта просить задовольнити вимоги апеляційної скарги, крім того, вказує, що докази понесення витрат на правничу допомогу будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення.

Зі змісту письмових пояснень ОСОБА_1 , остання звертає увагу на те, що суд апеляційної інстанції може вийти за межі позовних вимог для захисту прав та інтересів дитини, і змінити терміни дії рішення суду, зазначивши його дію «не більше ніж до досягнення дитиною двадцяти трирічного віку» замість вказаної в рішення суду «до досягнення дитиною двадцятирічного віку».

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, учасників справи, які прийняли участь в судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи в межах її обґрунтувань та заявлених в суді першої інстанції вимог приходить до наступних висновків.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції керуючись ст.367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення вимог позивача суд першої інстанції вказав, що донька сторін ОСОБА_5 є студенткою першого курсу першого (бакалаврського) рівня вищої освіти економічного факультету Чернівецького національного університету, спеціальність маркетинг, денної форми навчання на договірних умовах, у зв`язку із чим не має можливості працювати, а також не отримує стипендії, а тому, визначаючи розмір аліментів, суд врахував, що відповідач офіційно працевлаштований, є особою з інвалідністю, має певні обмеження щодо умов праці, що підтверджується довідкою МСЕК №069476 від 17.02.2004 року, матеріальне становище позивачки та рівність батьків щодо утримання дітей, прийшов висновку про стягнення зі ОСОБА_2 аліментів у розмірі 1/6 частки усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 18.08.2025 року і до закінчення навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцятирічного віку.

Зазначене рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає не в повній мірі.

Обставини справи щодо перебування сторін спору у шлюбі, народження у ньому ІНФОРМАЦІЯ_3 доньки ОСОБА_4 , проживання останньої разом із позивачкою, - сторонами визнається та не заперечується (а.с.9-11).

Згідно довідки №10-998 від 11.08.2025 року Чернівецького національного університету ім. Ю. Федьковича, ОСОБА_5 є студенткою І курсу (бакалаврського) рівня вищої освіти економічного факультету, спеціальність маркетинг, денної форми навчання (а.с.12).

З висновку МСЕК довідки серії МСЕ №069476 від 17.02.2004 року вбачається, що ОСОБА_2 присвоєно 3 групу інвалідності довічно (інвалід з дитинства) (а.с.33).

ОСОБА_6 працевлаштований на ТОВ «Сефтсерв Дайнамікс» на посаду гіг-спеціалістом, розмір винагороди становить 2800 дол.США, що підтверджується копією угоди про продовження дії Гіг-контракту №03.24/216925 від 01.03.2024 року (а.с.43-53).

З листа Чернівецького національного університету ім. Ю. Федьковича №3/32-3924-25 від 12.11.2025 року вбачається, що розмір плати за один рік надання освітньої послуги для одержувача освітньої послуги для одержувача економічного факультету, спеціальності «Маркетинг», денної форми навчання у 2024 році становила 39400 грн, у 2025 році становила 44100 грн.

З урахуванням того, що ОСОБА_5 користується державним грантом на здобуття вищої освіти, сплата навчання за період з 2024-2025 року була здійснена в сумі 14400 грн, за І семестр 2025-2026 року була здійснена в сумі 9550 грн (а.с.69).

Згідно з частиною другою статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20листопада 1989 року батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 199 СК України передбачено обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання. Якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу; право на утримання припиняється у разі припинення навчання; право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчатися, до досягнення ними двадцяти трьох років.

На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину до досягнення нею повноліття (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка передбачає, зокрема обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). При визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами.

Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: 1)досягнення дочкою, сином віку, що перевищує 18, але є меншим 23 років; 2)продовження ними навчання; 3)існування потреби у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4)наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та своїх повнолітніх дітей).

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України в редакції, чинній на час вирішення справи судами попередніх інстанцій, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При встановленні потреби в утриманні повнолітньої дитини суд повинен враховувати всі джерела, що утворюють її дохід, обов`язок обох батьків з надання відповідної матеріальної допомоги та спроможність останніх її надавати.

При цьому, подаючи до суду позовну заяву, особа має довести наявність вищевказаних фактів, які надають право стягувати аліменти на повнолітню дочку, сина, що продовжують навчання.

Крім того, СК України передбачено принцип рівності прав та обов`язків батьків: брати участь у матеріальних витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким із них проживає дитина.

Так, за приписами ч.3, 4 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Колегія суддів вважає встановленим той факт, що у зв`язку з навчанням спільна донька сторін ОСОБА_4 потребує достатньої матеріальної допомоги для належних умов проживання, харчування і навчання, а таку допомогу мають надавати як матір, так і батько.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що в зв`язку з участю дитини в програмі «Порядку реалізації експериментального проекту щодо надання державних грантів на здобуття вищої освіти» та частковим фінансуванням Міністерством освіти і науки України навчання дитина потребує меншої допомоги, оскільки вказаний факт не в змозі забезпечити всі необхідні потреби повнолітньої дитини та не звільняє батьків від обов`язку надавати їй матеріальну допомогу. Факт навчання дитини на денній формі навчання позбавляє її можливості працювати та забезпечувати свої потреби.

Однак, судова колегія звертає увагу на те, що стороною позивача не надано належних та допустимих доказів свого матеріального стану, витрат, які ОСОБА_1 несе на утримання доньки зі свого боку, як і переліку витрат, які витрачаються на дитину і є необхідними за умови її навчання.

Будь-яких об`єктивних доказів, які б давали підстави вважати про необхідність визначеної до стягнення судом першої частки 1/6 від усіх доходів відповідача матеріали справи не містять.

Оцінивши сукупність наявних по справі доказів, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_2 з урахуванням свої доходів (підтверджених самим відповідачем) має реальну можливість надавати матеріальну допомогу своїй повнолітній доньці, яка продовжує навчання, а тому рішення суду слід змінити, визначивши до стягнення із відповідача аліменти на утримання повнолітньої доньки саме в розмірі 1/10 частки його доходу, що відповідатиме положенням чинного законодавства та вимогам розумності і справедливості, забезпечить достатні умови для спільної дитини сторін при дотриманні принципу рівності обов`язку її батьків.

Інші доводи апеляційної скарги щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права є безпідставними та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції постановлено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм процесуального права, а тому підлягає зміні в частині визначення розміру стягуваних аліментів.

Щодо витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вказує таке.

Разом із позовом стороною позивача заявлено про стягнення судових витрат на правничу допомогу в розмірі 5000 грн, що підтверджено актом виконаних робіт, який додано до позовної заяви (а.с.1-4, 13-15).

Згідно акту адвокатом Крамар І.І., яка діє на підставі ордеру серії СЕ №1117003 від 18.08.2025 року (виданого на підставі договору б/н про надання правничої допомоги від 18.08.2025 року), надано наступну допомогу: консультація клієнта, узгодження правової позиції 1000 грн; підготовка позовної заяви 3000 грн; участь в судовому засіданні 1000 грн.

Згідно квитанції до прибуткового касового №4 від 18.08.2025 року ОСОБА_1 сплачено 5000 грн (а.с.14).

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, 3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч.1 ст.60 ЦПК України).

Згідно до ч.1 та 2 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас, зі змісту ч.4 ст.137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п.21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (ч.5 ст.137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі №910/615/14 (№910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року у справі №369/849/18 та від 17.12.2025 року у справі №944/1035/24.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі №686/5757/23).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц).

Отже, враховуючи рівень складності справи, суть спору, результат після розгляду справи в суді першої інстанції з частковим задоволенням позовних вимог, характер наданих послуг адвокатом (складення позовної заяви, участь представника в судовому засіданні під час розгляду справи), фінансовий стан обох сторін, беручи до уваги, що спір стосується дитини сторін, а також необхідність дотримання критеріїв розумності, справедливості й пропорційності розподілу судових витрат до задоволених вимог з урахуванням перегляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що розумним та необхідним за результатами перегляду цієї справи в суді апеляційної інстанції є розмір судових витрат на професійну правничу допомогу, який підлягав стяганню в суді першої інстанції, складав 2000 грн.

В іншій частині заява, а саме з приводу неспівмірності заявлених витрат, є необґрунтованою.

Також, колегія суддів вважає зазначити наступне.

Так, при зверненні до суду з позовом позивач просила задовольнити позов, стягнути аліменти починаючи з дня звернення до суду з позовом і до завершення навчання, але не довше ніж до досягнення дитиною двадцятирічного віку.

Судовим рішенням позов було задоволено частково, визначено відповідний розмір аліментів, починаючи з 18.08.2025 року і до закінчення ОСОБА_5 навчання, але не більше ніж до досягнення нею двадцятирічного віку.

Частина 1 ст.199 СК України визначає, що, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу.

Враховуючи те, що позивачем заявлено вимогу з обумовленням стягнення аліментів до завершення навчання, але не довше ніж до досягнення дитиною двадцятирічного віку, вказана вимога під час розгляду справи в межах строків змінена не була, а також те, що судом ухвалено рішення й у вказаній частині воно не оскаржено стороною позивача, колегія суддів не вправі вийти за межі вимог у зазначеній ситуації.

Однак, ні позивач, ні дитина, яка продовжує навчання не позбавлені права звернутися до суду із позовом про стягнення аліментів, якщо існуватимуть підстави визначені ст.199 СК України.

Відповідно до частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст.368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Чернівецького районного суду м. Чернівці від 19 листопада 2025 року змінити.

Визначити до стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_5 у розмірі 1/10 частки усіх видів його заробітку (доходу).

Визначити до стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 2000 (дві тисячі) грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк