КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 754/5236/18 Головуючий у І інстанції Грегуль О.В.
Провадження №22-ц/824/2248/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 січня 2026рокуКиївський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Таргоній Д.О.,

суддів: Борисової О.В., Голуб С.А.,

за участі секретаря Гаврилко Д.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 тапредставника ОСОБА_2 - адвоката Яцко Віталія Володимировича на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна про визнання права власності на частину квартири та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна про визнання права власності на частину квартири,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2018 року ОСОБА_1 подав первісний позов з проханням визнати за ним право власності на 3/16 частин кв. АДРЕСА_1 , загальна площа 50,6 кв. м., житлова площа 29,7 кв. м., як обов`язкову частку після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обґрунтування позову зазначав, що є сином ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

З 1947 року його батьки перебували в зареєстрованому шлюбі.

У 1991 році батько позивача став членом ЖБК «Річковик-4», у лютому 1993 року був ним повністю сплачений пайовий внесок за квартиру АДРЕСА_1 , куди у 1994 році вселилась сім'я позивача.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати позивача - ОСОБА_4 , після смерті якої відкрилась спадщина, до складу якої увійшла частина квартири, яка була набута під час шлюбу. Позивач та його батько, які постійно проживали разом із спадкодавцем, прийняли спадщину, але її оформленням не займались.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18 грудня 2017 року у цивільній справі №754/10820/16 за позивачем було визнано право власності на частину квартири у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер батько позивача - ОСОБА_3 , після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входить частин квартири.

14.03.2016 року позивач звернувся до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. із заявою про прийняття спадщини. За його заявою було заведено спадкову справу №04/2016. Після відкриття спадкової справи позивач дізнався про те, що 07 березня 2011 року його батько склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної Республіки Крим - Крайнюк Ю.В., яким заповів належне йому майно - квартиру, відповідачу ОСОБА_2 , сестрі позивача.

Позивач вважає, що має право на обов`язкову частку в спадщині після смерті батька, оскільки на момент смерті батька був непрацездатним, так як є інвалідом ІІ групи з 07 листопада 2011 року, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААА№776466.

Інших спадкоємців, крім позивача та відповідача немає, ніхто більше із заявою про відкриття спадщини не звертався. Оскільки на момент смерті батька йому належало квартири, з урахуванням спадкування відповідачем за заповітом, позивач просив визнати за ним право власності на 3/16 квартири в порядку, передбаченому ст. 1241 ЦК України, як обов`язкову частку в спадщині після смерті батька.

ОСОБА_2 пред`явила зустрічний позов з проханням визнати за нею право власності на 9/16 частин квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування зустрічних позовних вимог вказувала на порушення її спадкових прав через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно.

Зазначала, що 04 травня 2016 року вона звернулась до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. із заявою про прийняття спадщини.

20 липня 2018 року вона до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Мамай І.В. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, одна отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивовану відсутністю документа, який підтверджує право спадкодавця на нерухоме майно.

Крім того, ОСОБА_2 зазначала, що позивач за первісним позовом ОСОБА_1 за життя батька не спілкувався з ним, не піклувався та не доглядав батька, який був інвалідом, майже не пересувався самостійно і потребував сторонньої допомоги. Саме тому батько ще в 2011 році склав заповіт на свою доньку.

Вказані обставини, на думку позивача за зустрічним позовом, у відповідності до положень статті 1224 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , або ж з урахуванням ч. 11 статті 1241 ЦК України, дають повноваження суду зменшити розмір обов`язкової частки у спадщині.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року задоволено первісний та зустрічний позови. Визнано за позивачем за первісним позовом ОСОБА_1 право власності на 3/16 частин кв. АДРЕСА_1 , загальна площа 50,6 кв. м., житлова площа 29,7 кв. м., як обов`язкову частку після смерті батька ОСОБА_3 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 . Визнати за позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 право власності на 9/16 частин кв. АДРЕСА_1 . Стягнено з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 у дохід держави 1440,74 грн судового збору. Стягнено з відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_1 на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 4322,21 грн судового збору.

ОСОБА_1 , не погодившись з рішенням суду першої інстанції в частині розподілу судових витрат, звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», просив рішення у вказаній частині скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у стягненні з відповідача за зустрічним позовом судового збору.

Звертає увагу апеляційного суду на те, що в матеріалах справи наявні докази, підтверджуючі, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи та на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

ОСОБА_2 також звернулась з апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції, не погоджуючись з висновками суду в частині задоволення первісного позову ОСОБА_1 про визнання за ним права власності на частку у спадковому майні. Вважає, що в цій частині суд неправильно дослідив докази та оцінив обставини справи, невірно застосував норми матеріального права.

Так, відповідачка за первісним позовом вважає, що в діях позивача ОСОБА_1 вбачаються обставини, які чітко підпадають під підстави для усунення його від спадкування за ст. 1224 ЦК України, так і для зменшення його розміру обов'язкової частки у спадковому майні за ст. 1241 ЦК України, про що сторона відповідача вказувала в своїх доводах.

Вказує, що суд першої інстанції не дав належної оцінки показам свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також роздруківку статті у газеті «Факти» за 02.08.2011 року та іншим, поданим стороною відповідача доказам, які підтверджують аморальну поведінку ОСОБА_1 щодо спадкодавця, який відмовляв у допомозі власному батькові-інваліду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , позивач за первісним позовом ОСОБА_1 наполягає на відсутності підстав для задоволення вимог апеляційної скарги. Звертає увагу на те, що формулюючи власні позовні вимоги та їх підстави ОСОБА_2 не просила суд усунути позивача від права на спадкування з будь-яких підстав або зменшити його частку у спадщини, тому у суду були відсутні підстави для заслуховування свідків, дослідження замовних сюжетів на телебаченні чи статей у бульварній пресі. З урахуванням заявлених ОСОБА_2 позовних вимог та їх обґрунтування, суд не мав та не має підстав давати оцінку будь-яким доводам або фактам, окрім складу спадщини померлого ОСОБА_3 та наявності у кожного зі спадкоємців права на певний розмір частки у спадщині.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Галич О.М. підтримав подану позивачем за первісним позовом апеляційну скаргу, просив її задовольнити. В задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_2 просив відмовити.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Яцко В.В. у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу своєї довірительки, просив її задовольнити.

Приватним нотаріусом (третя особа) подано листа з проханням про розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів встановила наступне.

Позивач ОСОБА_1 є сином померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідачка ОСОБА_2 є донькою померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідно до свідоцтва про смерть від 11.02.2010 ОСОБА_4 (мати позивача і відповідача) померла ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 18.12.2017 у справі № 754/10820/16-ц (суддя Лісовська О.В.) встановлено, що кв. АДРЕСА_1 була спільною сумісною власністю ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , після смерті ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 у спадкували 1/2 частину кв. АДРЕСА_1 , визначено, що частка ОСОБА_4 у праві спільної сумісної власності на кв. АДРЕСА_1 становила 1/2 частину, визнано за ОСОБА_1 у порядку спадкування за законом право власності на 1/4 частину кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (дата, час формування 23.04.2018 час 10:22:06) ОСОБА_1 є власником 1/4 частини кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про смерть №274 від 22.03.2016, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_6 померлий ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений Приватним нотаріусом Ялтинського міського нотаріального округу Автономної республіки Крим Крайнюк Ю.В., зареєстрований у реєстрі №515, яким на випадок смерті все своє майно, де б воно не було із чого б воно не складалося, і все те, що йому буде належати на день смерті, і на що він згідно із законом буде мати право, у тому числі належну йому квартиру АДРЕСА_1 заповів відповідачці ОСОБА_2 .

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 28.02.2024 у справі № 754/430/20 (суддя Зотько Т.А.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 20.09.2024 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту від 07.03.2011 недійсним.

ОСОБА_1 19.04.2018, а ОСОБА_2 20.07.2018 кожний окремо звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

У зв`язку з відкриттям спадщини померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мамай Ірина Володимирівна відкрито спадкову справу №04/2016.

ОСОБА_1 19.04.2018, а ОСОБА_2 20.07.2018 кожний окремо звернулись до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 .

Постановою нотаріуса від 14.03.2016 спадкоємцям відмовлено у вчиненні нотаріальної дії із-за відсутності правовстановлюючого документа на спадкове майно та держаної реєстрації права власності на спадкове майно.

Відповідно до довідки до акта огляду МСЕК серія 10 ААА № 776466 ОСОБА_1 визначено 2 групу інвалідності з 07.11.2011 довічно, травма пов`язана з виконанням обов`язків військової служби.

Відповідно до пенсійного посвідчення № НОМЕР_1 від 20.07.2011 ОСОБА_1 довічно призначено пенсію за віком.

Судом першої інстанції, з урахуванням судових рішень у справах № 2-139/12 (суддя Колегаєва С.В.), № 754/10820/16-ц (суддя Лісовська О.В.), № 754/430/20 (суддя Зотько Т.А.), встановлено, що після смерті ОСОБА_3 спадковою є 3/4 частин квартири АДРЕСА_1 .

За змістом первісного та зустрічного позовів, обидва спадкоємці/позивачі звернулись до суду за захистом свого спадкового права у зв`язку із неможливістю оформити спадкові документи через нотаріальні органи за відсутності належно оформленого та офіційно задокументованого спадкодавцем за життя свого права власності на майно, яке є спадковим.

Законність набуття у власність спадкодавцем майна за життя перевірена судом, знайшла своє підтвердження також у судових рішеннях у справах: № 2-139/12, № 754/10820/16-ц та № 754/430/20, сторонами у даній справі також не оспорюється.

За змістом ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом та за законом.

Відповідно до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Заповіт як остання воля особи стосується її розпоряджень на випадок смерті і тому покликаний вирішувати значущі для особи питання щодо призначення спадкоємців, позбавлення спадкоємців за законом права спадкування, визначення обсягу спадщини, що має спадкуватися за заповітом, встановлювати інші розпорядження, які відповідають заповіту та вимогам законодавства про спадкування.

При цьому право дієздатності фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (ч. 1 ст. 12 та ст. 1234 ЦК України).

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування. Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Здійснення права на заповіт не пов`язується законом з місцем проживання та перебування заповідача. Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Відповідно до вимог статті 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно статті 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Розмір обов`язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. До обов`язкової частки у спадщині зараховується вартість речей звичайної домашньої обстановки та вжитку, вартість заповідального відказу, встановленого на користь особи, яка має право на обов`язкову частку, а також вартість інших речей та майнових прав, які перейшли до неї як до спадкоємця. Будь-які обмеження та обтяження, встановлені у заповіті для спадкоємця, який має право на обов`язкову частку у спадщині, дійсні лише щодо тієї частини спадщини, яка перевищує його обов`язкову частку.

Встановивши обставини у даній справі та застосувавши відповідні норми цивільного законодавства, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог за первісним та зустрічним позовах та задовольнив їх.

При цьому, суд першої інстанції правильно вирахував, що обов`язкова частка, яку відповідно до первісного позовупісля смерті батька успадкував ОСОБА_1 , становить 3/16 (3/4 : 2 = 3/8 : 2 = 3/16). Відповідно, спадкова частина квартири за мінусом обов`язкової частки та яку відповідно до зустрічного позову після смерті батька за заповітом успадкувала ОСОБА_2 (3/8 + 3/16 = 9/16).

Щодо доводів апеляційної скарги ОСОБА_2 про ненадання судом першої інстанції оцінки її доводам щодо відсутності у ОСОБА_1 права на спадкування з підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 1224 ЦК України, або ж щодо зменшення розміру обов`язкової частки ОСОБА_1 у спадщині, колегія суддів зазначає наступне.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, зокрема, чи оскаржувати судові рішення в касаційному порядку та в яких межах.

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

У даній справі обидві сторони звернулись до суду за захистом свого права на спадкування, посилаючись на відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно.

Таким чином, до предмету доказування у даній справі входило: факт відкриття спадщини, родинні відносини позивача і спадкодавця, факт прийняття спадщини, наявність заповіту, належність майна померлому, відмова нотаріуса в оформленні спадкового майна.

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 не заявляла позовних вимог щодо усунення ОСОБА_1 від спадкування з будь-яких підстав, або ж про зменшення обов`язкової частки ОСОБА_1 у спадщині, тому суд першої інстанції у своїх висновках правильно зазначив, що встановлення таких обставин виходить за межі заявлених зустрічних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність, а тому не можуть бути прийняті до уваги судом апеляційної інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених позовів, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення по суті спору, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі ОСОБА_2 , відсутні.

Поряд із цим, колегія суддів апеляційного суду вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , щодо помилкового покладення на нього обов`язку відшкодувати позивачу за зустрічним позовом судовий збір.

Відповідно до пункту 9 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю Iта II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

У даній справі встановлено та підтверджується належними доказами, зокрема довідкою до акту огляду МСЕК серії 10 ААА№776466, що ОСОБА_1 є інвалідом ІІ групи.

Відповідно до частини 1, 6 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Проте, суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув та безпідставно стягнув на користь позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 судовий збір з відповідача, який є інвалідом II групи та відповідно до Закону України «Про судовий збір» відноситься до переліку осіб, які звільнені від його сплати.

Оскільки за відповідач за зустрічним позовом звільнений від сплати судового збору, то у відповідності до положень частин 1, 6 статті 141 ЦПК України ці витрати підлягають компенсації позивачу за рахунок держави у розмірі 4322,21 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Яцко Віталія Володимировича залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року в частині розподілу судових витрат та стягнення з відповідача за зустрічним позовом - ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 4322,21 грн судового збору. Ухвалити в цій частині нове рішення, яким компенсувати ОСОБА_2 витрати по оплаті судового збору в розмірі 4322,21 грн за рахунок держави в порядку, передбаченому Кабінетом міністрів України.

В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Києва від 28 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи(вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складене 05 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач Таргоній Д.О.

Борисової О.В.

Судді: Голуб С.А.