ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 636/7343/23

провадження № 61-7246св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - Головне управління Держгеокадастру у Харківській області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській області на постанову Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року у складі колегії суддів: Маміної О. В., Пилипчук Н. П., Тичкової О. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст вимог позову

1. У грудні 2023 року Головне управління Держгеокадастру у Харківській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Харківській області) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки.

2. Позов обґрунтовувало тим, що 08 вересня 2017 року за ОСОБА_2 державним реєстратором комунального підприємства «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» Слурденко Тетяною Олександрівною було зареєстроване право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0002.

3. Водночас, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0002 була відчужена ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу, серія та номер: 3674, виданим 22 грудня 2017 року, на підставі чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності, номер відомостей про речове право: 24119572.

4. Позивачем встановлено, що ОСОБА_2 вже було реалізоване право на безоплатну приватизацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області від 11 квітня 2016 року № 2800-СГ, яким було надано їй у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0875 площею 1,7000 га, розташовану за межами населених пунктів на території Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області.

5. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0875 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області Проскуріним Едуардом Георгійовичем 17 березня 2016 року, номер відомостей про речове право: 14389235, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 54.

6. Відтак, на переконання позивача, ОСОБА_2 було двічі отримано земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, що становить порушення статей 116 та 121 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

7. З метою відновлення порушеного права держави на земельні ділянки ГУ Держгеокадастру у Харківській області вважає, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0002 має бути повернута із незаконного чужого володіння у власність держави.

8. З урахуванням вищезазначенего ГУ Держгеокадастру у Харківській області просило суд витребувати у ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0002 у власність держави шляxом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за власником - державою, в особі ГУ Держгеокадастру у Xарківській області права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0002.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

9. Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 04 листопада 2024 року позов ГУ Держгеокадастру у Харківській області задоволено.

Витребувано у ОСОБА_1 земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0002 у власність держави шляxом внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за власником - державою, в особі ГУ Держгеокадастру у Xарківській області - права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0002.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ГУ Держгеокадастру у Харківській області судові витрати у розмірі 4 026,00 грн.

10. Задовольняючи позовні вимоги та витребовуючи спірну земельну ділянку

у відповідача, районний суд мотивував своє рішення тим, що оскільки

ОСОБА_2 було двічі безоплатно отримано земельні ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства, що становить порушення статей 116 та 121 ЗУ України, а також з урахуванням того, що незаконно набута спірна земельна ділянка після набуття була відчужена на користь ОСОБА_1 , остання підлягає поверненню на користь держави шляхом витребування у останнього набувача - ОСОБА_1 .

Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції

11. Постановою Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Чугуївського міського суду Харківської області від 04 листопада 2024 року скасовано та ухвалено нове.

У задоволенні позовних вимог ГУ Держгеокадастру у Харківській області відмовлено.

Стягнуто з ГУ Держгеокадастру у Харківській області на користь ОСОБА_1 судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги у розмірі

4 026,00 грн

12. Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні вимог про витребування спірної земельної ділянки, апеляційний суд мотивував своє рішення тим, що саме на ГУ Держгеокадастру

у Харківській області покладено обов`язок перевіряти наявність права особи на приватизацію землі та вжиття заходів для унеможливлення повторної приватизації землі особою, яка вже використала своє право на безоплатну приватизацію.

13. Відтак, на переконання апеляційного суду, передача ГУ Держгеокадастру

у Харківській області земельної ділянки особі, яка не мала на це право, без проведення належної перевірки наявності підстав для такої передачі, не свідчить про наявність підстав для витребування земельної ділянки у добросовісного набувача.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

14. У червні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ГУ Держгеокадастру у Харківській області на постанову Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 рокуу вказаній справі.

15. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 25 червня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу, надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

16. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

17. У касаційній скарзі ГУ Держгеокадастру у Харківській областіпросить скасувати оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

18. Підставою касаційного оскарження заявник вказує неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, зокрема застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду від 11 лютого 2020 року в справі № 922/614/19,

від 20 липня 2020 року в справі № 923/196/20, від 29 вересня 2020 року в справі

№ 688/2908/16-ц, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц,

від 21 вересня 2022 року в справі № 908/976/19, від 04 липня 2023 року в справі

№ 373/626/17, від 12 липня 2023 року в справі № 757/31372/18-ц, від 28 лютого 2024 року в справі № 948/73/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

19. Також у якості підстав касаційного оскарження посилається на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України) та недослідження апеляційним судом зібраних у справі доказів (пункт 4 частини другої

статті 389 ЦПК України).

20. На обґрунтування касаційної скарги заявник вказує, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог про витребування на користь держави незаконно вибулої із власності останньої земельної ділянки.

21. Як зауважує ГУ Держгеокадастру у Харківській області, апеляційним судом було правильно встановлено незаконність вибуття спірної земельної ділянки із власності держави на підставі зловживання ОСОБА_2 своїм правом на безоплатну приватизацію. Більше того, така земельна ділянка в подальшому була відчужена за договором купівлі-продажу, що свідчить про наявність підстав для витребування такої земельної ділянки на користь держави.

22. Додатково заявник звертає увагу колегії суддів на те, що ОСОБА_2. під час звернення до ГУ Держгеокадастру у Харківській області із заявою про безоплатне набуття у власність земельної ділянки було надано недостовірну інформацію, а саме зазначено, що нею не було використано право на безоплатне отримання земельної ділянки.

23. Вищезазначене спростовує посилання апеляційного суду на те, що саме з вини посадових осіб ГУ Держгеокадастру у Харківській області спірна земельна ділянка була отримана безоплатно ОСОБА_2 .

24. Відтак ГУ Держгеокадастру у Харківській області зауважує, що спірна земельна ділянка була отримана ОСОБА_2 шляхом безоплатної передачі

у власність на підставі надання нею недостовірної інформації щодо невикористання права на безоплатне отримання земельної ділянки,

а у подальшому відчужена за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 , у зв`язку із чим наявні підстави для витребування спірної земельної ділянки на користь держави.

Відзиви на касаційні скарги від інших учасників справи до Верховного Суду не надходили

Фактичні обставини справи, встановлені судами

25. Судами попередніх інстанцій встановлено, що 22 серпня 2017 року до ГУ Держгеокадастру у Харківській області надійшла заява ОСОБА_2 , датована

22 серпня 2017 року, у якій остання просила затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки кадастровий номер :04:000:0002 для ведення особистого селянського господарства, площею 1,0000 га за рахунок земель державної власності сільськогосподарського призначення, яка розташована за межами населених пунктів на території Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області та передати їй зазначену земельну ділянку у власність (Т.1, а.с.44-46).

26. За результатами розгляду заяви від 22 серпня 2017 року ГУ Держгеокадастру у Харківській області прийнято наказ від 30 серпня 2017 року

№ 15697-СГ, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки

з кадастровим номером :04:000:0002 площею 1,0000 га, яка розташована за межами населених пунктів на території Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області та передано вказану земельну ділянку у власність ОСОБА_2 (Т.1, а.с.42)

27. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :04:000:0002 за ОСОБА_2 зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором комунального підприємства «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» Слурденко Тетяною Олександрівною 08 вересня 2017 року, номер відомостей про речове право: 22275955, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 254 (Т.1, а.с.33-35).

28. У подальшому, земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0002 була відчужена за договором купівлі-продажу, серія та номер: 3674, виданим 22 грудня 2017 року на користьОСОБА_1 , на підставі чого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності, номер відомостей про речове право: 24119572 (Т.1, а.с.33-35).

29. На момент надання ОСОБА_2 земельної ділянки :04:000:0002 останньою вже було реалізоване право на безоплатну приватизацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області

від 11 квітня 2016 року № 2800-СГ, яким, своєю чергою, була надана їй у приватну власність земельна ділянка з кадастровим номером :01:000:0875 площею 1,7000 га, розташована за межами населених пунктів на території Есхарівської селищної ради Чугуївського району Харківської області (Т.1, а.с.83-84).

30. Право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0875 зареєстроване за ОСОБА_2 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень державним реєстратором Чугуївського міськрайонного управління юстиції Харківської області Проскуріним Едуардом Георгійовичем 17 березня 2016 року, номер відомостей про речове право: 14389235, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 54 (Т.1, а.с.33-35).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

31. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

32. Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції

в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

33. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише

в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

34. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим.

35. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

36. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

37. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність оскаржуваного судового рішення, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

38. Відповідно до частини першої статті 14 Конституції України, частини першої статті 1 ЗК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

39. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга

статті 19 Конституції України).

40. Частинами першою, другою статті 78 ЗК України передбачено, що право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

41. Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є:

а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

42. Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;

в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;

г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

43. Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються

у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва, фермерського господарства.

44. Положенням частини третьої статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсним рішень, органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, застосування інших, передбачених законом способів.

45. Частиною другою статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових та службових осіб, відновлення становища, яке існувало до порушення.

46. Відповідно до пункту «б» частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства - не більше 2,0 гектара.

47. Згідно із частинами першою-четвертою статтею 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається

в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян;

б) одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; в) одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом.

Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання.

48. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 на час видачі ГУ Держгеокадастру у Харківській області наказу від 30 серпня 2017 року

№ 15697-СГ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення у власність для ведення особистого селянського господарства земельної ділянки

з кадастровим номером :04:000:0002 площею 1,0000 га, та передачі вищезазначеної земельної ділянки у власність ОСОБА_2 , остання вже реалізувала своє право на безоплатну приватизацію земельної ділянки сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства на підставі наказу ГУ Держгеокадастру у Харківській області

від 11 квітня 2016 року № 2800-СГ та вже безоплатно отримала у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером :01:000:0875 площею 1,7000 га.

49. При цьому зі змісту заяви вбачається, що ОСОБА_2 повідомляла ГУ Держгеокадастру у Харківській області про те, що своїм правом на безоплатне отримання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства у межах норм, визначених статтею 121 ЗК України, не скористалася, а відтак ввела в оману щодо наявності у неї права на безоплатне отримання земельної ділянки у власність.

50. Більше того, судами попередніх інстанцій встановлено, що шляхом укладення договору купівлі-продажу земельна ділянка площею 1,0000 га з кадастровим номером :04:000:0002 вибула із власності ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 .

51. Комплексний аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що

ОСОБА_2 безоплатно набула у власність спірну земельну ділянку із порушенням приписів статей 116, 121 ЗК України, оскільки остання була набута після реалізації ОСОБА_2 свого права на безоплатне отримання у приватну власність іншої земельної ділянки із видом використання «для ведення особистого селянського господарства».

52. Водночас, незаконно набута ОСОБА_2 у власність земельна ділянка була відчужена на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу.

53. Вищезазначене, на переконання колегії суддів, свідчить про відсутність наміру ОСОБА_2 на безоплатне отримання земельної ділянки саме у свою власність та може свідчити про зловживання останньою своїм правом.

54. Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

55. Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

56. Зловживання правом - це особливий тип правопорушення, яке вчиняється правомочною особою при здійсненні нею належного їй права, пов`язаний з використанням недозволених конкретних форм у межах дозволеного їй законом загального типу поведінки.

57. Формулювання «зловживання правом» передбачає у собі певну суперечність. Так, особа, яка користується власним правом, має дозвіл на певну поведінку, а якщо її дія не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права (дія без права). Такі випадки трапляються, якщо особа діє недобросовісно, всупереч меті наданого їй права.

58. Зловживання правом і використання приватноправового інструментарію всупереч його призначенню проявляється у тому, що: 1) особа (особи) використовувала/використовували право на зло; 2) наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки є певним станом, у який потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/ умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); 3) враховується правовий статус особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а й про обсяг прав інших учасників цих правовідносин і порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (постанова Верховного Суду від 11 листопада 2021 року у справі

№ 910/8482/18 (910/4866/21)).

59. Правочини, які вчиняються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути неправомірною та недобросовісною. Відтак правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними і зводяться до зловживання правом (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 910/16579/20 (провадження № 12-60гс21)).

60. Відповідно до статей 317 і 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

61. Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Задоволення віндикаційного позову є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Водночас такий запис вноситься виключно в разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року в справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20)).

62. Власник має право витребувати майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України), незалежно від того, чи заволоділа ця особа незаконно спірним майном сама, чи придбала його у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Стаття 400 ЦК України вказує на обов`язок недобросовісного володільця негайно повернути майно особі, яка має на нього право власності або інше право відповідно до договору або закону, або яка є добросовісним володільцем цього майна. У разі невиконання недобросовісним володільцем цього обов`язку заінтересована особа має право пред`явити позов про витребування цього майна. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності (та водночас, передбачену законом підставу для припинення права власності попереднього власника відповідно до приписів статті 346 ЦК України). Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане

в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (сплатно чи безоплатно) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада

2021 року у справі № 925/1351/19 (провадження № 12-35гс21)).

63. За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові

від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

64. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

65. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене

у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

66. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника

у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18)).

67. Таким чином, установивши, що земельна ділянка з кадастровим номером :04:000:0002 була набута ОСОБА_2 безоплатно із порушенням приписів статей 116, 118, 121 ЗК України, тобто була набута без відповідної правової підстави, оскільки така підстава відпала внаслідок використання останньою свого права на безоплатне отримання у приватну власність іншої земельної ділянки із ідентичним видом використання, а також врахувавши подальше відчуження незаконно отриманої у власність земельної ділянки на користь ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції стосовно наявності підстав для задоволення вимог ГУ Держгеокадастру у Харківській області про витребування земельної ділянки на користь держави.

68. Подібні правові висновки щодо наявності підстав для витребування повторно отриманої у безоплатному порядку земельної ділянки висловлювалися Верховним Судом у змісті постанов від 10 жовтня 2024 року у справі № 243/25/23 (провадження № 61-2768св24) та від 31 липня 2024 року у справі № 359/6247/21 (провадження № 61-10763св23).

69. З урахуванням встановлених у справі обставин укладення між відповідачем та третьою особою оплатного договору, що, на переконання апеляційного суду, підтверджує добросовісність ОСОБА_1 , колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

70. Добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень»

(пункт 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року

у справі № 922/3537/17).

71. Застосування приватно-правових конструкцій з метою створення видимості добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову по своїй суті є недобросовісним та свідчить про зловживання учасниками цивільного обороту. До обставин, які можуть свідчити про те, що учасники створюють видимість добросовісного набуття права власності для унеможливлення застосування віндикаційного позову, відноситься, зокрема: момент вчинення правочину чи інших дій; суб`єкти, які вчиняють або з якими вчиняються правочини, контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (постанова Верховного Суду від 30 листопада 2022 року в справі

№ 522/14900/19 (провадження № 61-10361св22)).

72. Таким чином, установивши, що первісним набувачем спірної земельної ділянки є ОСОБА_2 , яка набула право власності на неї без відповідної правової підстави та у подальшому відчужила цю земельну ділянку на користь відповідача ОСОБА_1 за відплатним договором, колегія суддів вважає наявними підстави для витребування її у ОСОБА_1 як набувача за відплатним договором.

73. Більше того колегія суддів вважає законним та пропорційним втручання

у право ОСОБА_1 на мирне володіння майном з огляду на таке.

74. Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України

у поєднанні з положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном, а також надати оцінку тягаря, покладеного на цю особу таким втручанням. Такими обставинами можуть бути, зокрема, підстави та процедури набуття майна добросовісним набувачем, порівняльна вартість цього майна з майновим станом особи, спрямованість волевиявлення учасників правовідносин та їх фактичні наміри щодо цього майна тощо (постанови Великої Палати Верховного Суду

від 07 листопада 2018 року у справі № 488/6211/14-ц та від 14 грудня 2022 року

у справі № 461/12525/15-ц).

75. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

76. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня

2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу,

а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

77. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни

в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

78. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

79. Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання.

80. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації.

81. Будь-які приписи, зокрема і приписи Конвенції, потрібно застосовувати з урахуванням обставин кожної конкретної справи, оцінюючи поведінку обох сторін спору, а не лише органів державної влади чи місцевого самоврядування.

82. Право держави витребувати земельну ділянку, належну до земель сільськогосподарського призначення, з огляду на доведену незаконність

і безпідставність її відчуження на користь фізичної особи передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони цієї категорії земель

і регламентування підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння є доступними, чіткими та передбачуваними.

83. Як уже зауважувалося колегією суддів, земельна ділянка була набута первісним набувачем - ОСОБА_2 - без відповідної правової підстави та

в подальшому відчужена за договором купівлі-продажу на користь ОСОБА_1 .

84. Відтак, досліджуючи добросовісність дій відповідача, зваживши у цій справі всі підстави та послідовність набуття останнім майна у власність, а також обставини вибуття спірного майна із володіння держави, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав вважати непропорційним втручання у мирне володінням цим майном.

85. Відтак, за встановлених обставин справи, яка є предметом касаційного перегляду, висновок суду першої інстанції про наявність підстав втручання у права ОСОБА_1 повною мірою відповідає як положенням статті 388 ЦК України, так

і критеріям законності та пропорційності у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

86. Аналогічні висновки щодо пропорційності втручання держави у право власності останнього набувача земельної ділянки у разі набуття такої первісним власником без відповідної правової підстави викладений, зокрема, у постановах Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 199/2819/17 (провадження

№ 61-20307св19), від 05 квітня 2023 року у справі № 199/8279/16 (провадження

№ 61-13873св20), від 10 травня 2023 року у справі № 205/3353/17 (провадження

№ 61-21537св19), від 30 червня 2023 року у справі № 205/8396/17 (провадження

№ 61-13135св22), від 10 липня 2024 року у справі № 243/2163/22 (провадження

№ 61-3041св24), від 08 вересня 2024 року у справі № 136/349/22 (провадження

№ 61-6816св23), від 02 квітня 2025 року у справі № 472/241/23 (провадження

№ 61-3627св24).

87. Додатково колегія суддів зауважує, що відповідно до частини першої

статті 661 ЦК України у разі вилучення за рішенням суду товару у покупця на користь третьої особи на підставах, що виникли до продажу товару, продавець має відшкодувати покупцеві завдані йому збитки, якщо покупець не знав або не міг знати про наявність цих підстав. Відтак, ОСОБА_1 як покупець за договором купівлі-продажу земельної ділянки не позбавлений права звернутись з вимогою про відшкодування завданих збитків до продавця (постанова Верховного Суду

від 27 жовтня 2020 року у справі № 381/375/19 (провадження № 61-6706св20)).

88. При цьому колегія суддів зауважує, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (Закон № 4292-ІХ).

89. Законом № 4292-ІХ статтю 388 ЦК України викладено у наступній редакції:

«Стаття 388. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо: 1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень; 2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо: 1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років; 2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало: а) до об`єктів критичної інфраструктури; б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави; в) до об`єктів та земель оборони; г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння; ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння; д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача

у всіх випадках».

90. Статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту: «5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві. Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади. Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

91. Відповідно до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Закону

№ 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна

у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також

у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

92. Колегія суддів зауважує, що Закон № 4292-ІХ набув чинності 09 квітня

2025 року, тобто після ухвалення рішення районним судом (04 листопада

2024 року). Відтак, положення цього закону щодо умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка якого (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) здійснена у порядку, визначеному законом, чинному на дату подання позовної заяви, а також положення щодо порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права, у даному випадку не мають ретроспективної дії.

93. Установивши, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави незаконно, оскільки була набута без відповідної правової підстави, а ОСОБА_2 , не маючи на це права, здійснила відчуження земельної ділянки на користь ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про наявність підстав для витребування земельної ділянки у відповідача.

94. При цьому колегія суддів зауважує про помилковість висновку апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову з мотивів того, що передача ГУ Держгеокадастру у Харківській області земельної ділянки особі, яка не мала на це права, відбулася без проведення належної перевірки, сам по собі не свідчить про наявність підстав для витребування такої земельної ділянки у добросовісного набувача.

95. Як зауважено Верховним Судом у змісті постанови від 28 лютого 2024 року

у справі № 948/73/23 (провадження № 61-17171св23), посилання на яку, своєю чергою, викладено заявником у змісті касаційної скарги: «Законодавець передбачив можливість розпорядження земельними ділянками державної форми власності за Головним управлінням Держгеокадастру у Харківській області

у виключних випадках, зокрема, у разі визнання за державою в особі відповідного органу виконавчої влади права власності на земельну ділянку за рішенням суду. Земельна ділянка, яка вибула з власності держави поза встановленою законодавством процедурою та є предметом розгляду у цій справі підлягає поверненню у власність держави для відновлення порушеного права».

96. Відтак колегія суддів доходить висновку, що спірна земельна ділянка вибула з власності держави у незаконний спосіб, оскільки була набута третьою особою без належної правової підстави, відсутність якої встановлено після надання цієї земельної ділянки. За таких обставин наявні підстави для захисту права власності держави на земельну ділянку, яка вибула з її володіння поза її волею.

97. Зазначене, своєю чергою, спростовує висновок апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог ГУ Держгеокадастру

у Харківській області.

98. Таким чином, оскільки доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, постанову апеляційного суду скасувати із залишенням

в силі рішення районного суду.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

99. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право, зокрема скасувати постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишити

в силі рішення суду першої інстанції у відповідній частині.

100. Суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції

у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону (стаття 413 ЦПК України).

Щодо судових витрат

101. Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

102. Оскільки касаційна скарга підлягає задоволенню, судові витрати понесені ГУ Держгеокадастру у Харківській області зі сплати судового збору за подачу касаційної скарги у розмірі 5 368,00 грн слід стягнути з ОСОБА_1 .

Керуючись статтями 141, 400, 409, 413, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Харківській областізадовольнити.

2. Постанову Харківського апеляційного суду від 13 травня 2025 рокускасувати, рішення Чугуївського міського суду Харківської області

від 04 листопада 2024 року залишити в силі.

3. Стягнути з ОСОБА_1 (РНКОПП: НОМЕР_1 ) на користь Головного управління Держгеокадастру у Харківській області () понесені судові витрати зі сплати судового збору за подачу касаційної скарги у розмірі 5 368,00 (п`ять тисяч триста шістдесят вісім гривень нуль копійок).

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович