ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 635/771/23 Головуючий суддя І інстанції Пілюгіна О. М.
Провадження № 22-ц/818/428/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: щодо усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.,

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури на рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2025 року, у цивільній справі № 635/771/23, за позовом Харківської окружної прокуратури Харківської області, яка діє в інтересах держави в особі Харківської обласної військової адміністрації (Харківська обласна державна адміністрація) до ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду, третя особа: Державне підприємство «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України,

в с т а н о в и в :

Керівник Харківської окружної прокуратури Харківської області, який діє в інтересах держави в особі Харківської обласної військової адміністрації (Харківська обласна державна адміністрація) у лютому 2023 року подав до суду позовну заяву та просив усунути перешкоди Харківській обласній військовій (державній) адміністрації у користуванні і розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :01:001:0083 площею 0,12 га, яка розташована на території Харківського району Харківської області, шляхом зобов`язання ОСОБА_1 повернути вказану земельну ділянку державі в особі Харківської обласної військової (державної) адміністрації з правом постійного користування Державного підприємства «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України»; крім того вимоги містять: «встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, після набрання рішенням про задоволення позову законної сили, воно є підставою для: скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0083 площею 0,12 га; державної реєстрації права державної власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0083 площею 0,12 га за Харківською обласною військовою (державною) адміністрацією та права постійного користування на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0083 площею 0,12 га за Державним підприємством «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України».

В обґрунтування заявлених вимог посилається на те, що 30 листопада 2021 року до Харківської окружної прокуратури надійшло звернення ГО «Українська природоохоронна група» № 1539/2021 від 27 листопада 2021 року щодо факту грубого порушення природоохоронного законодавства, що полягає у виділенні у приватну власність земельних ділянок в межах ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка».

Харківською окружною прокуратурою встановлено, що біля села Бобрівка Харківського району Харківської області розташований ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка» площею 6 га, створений на підставі рішення облвиконкому № 144 від 20 травня 1991 року. Відповідно до охоронного зобов`язання відповідальним за збереження вказаного заповідного об`єкту визначено Державне підприємство «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України» (ДП «Кутузівка»).

28 липня 2021 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право постійного користування ДП «Кутузівка» на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0354, яка складає більшу частину ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка». Відповідно до пункту 2.1 Положення про ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка» заказник оголошений з метою збереження і відтворення природного комплексу рідкісних та зникаючих видів рослин. Відповідно до вказаного положення на території заказника забороняється знищення та зміна видового складу рослинності без відповідних обґрунтувань наукових закладів.

Незважаючи на це, на підставі розпорядження голови Харківської районної державної адміністрації № 3926 від 02 квітня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 » передано у приватну власність ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0083 та видано державний акт про право власності ЯЛ № 180042 від 28 липня 2010 року.

26 грудня 2016 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0083. Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в Реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 грудня 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень 33166971. Згідно з інформацією департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської обласної державної адміністрації земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0083 орієнтовно знаходиться у межах ботанічного заказника «Альошкина балка».

З метою перевірки вказаної інформації окружною прокуратурою направлено запит до Інституту географії НАН України щодо надання висновку про перебування низки земельних ділянок, зокрема, земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0083, в межах ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка». Відповідно до висновку, викладеного у листі директора інституту географії НАН № 01-03/166 від 15 грудня 2022 року, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0083 повністю знаходиться в межах ботанічного заказника «Альошкина балка».

Крім того, вивченням офіційного веб-порталу Держгеокадастру України за посиланням: https://map.land.gov.ua/, на якому розміщена Публічна кадастрова карта, з урахуванням шару «Природно-заповідний фонд», встановлено, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0083 знаходиться в межах ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка».

Таким чином, земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0083 входить в межі ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» і за категорією належить до земель природно-заповідного фонду. До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, надання земель природно-заповідного фонду у приватну власність для ведення колективного садівництва суперечить положенням законодавства та меті створення ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка». Чинне законодавство не передбачає можливості і не встановлює порядку безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок, які відносяться до земель природно-заповідного фонду. Громадяни, у встановленому законодавством порядку, можуть створити на належних їм на праві власності земельних ділянках ряд об`єктів природно-заповідного фонду і тоді земельні ділянки, на яких вони розміщені, перебуватимуть у приватній власності (при цьому зміниться і цільове призначення земельної ділянки (чи її частини) і вона буде відноситись до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення).

Таким чином, законним (титульним) власником та володільцем земельної ділянки, яка зареєстрована на праві власності за ОСОБА_1 , є держава, оскільки заволодіння приватними особами землями природно-заповідного фонду державної форми власності, на яких розташовано об`єкт природно-заповідного фонду, є неможливим. Повернення у державну власність земельної ділянки, незаконно відчуженої фізичній особі органом місцевого самоврядування, переслідує легітимну мету здійснення контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів суспільства у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням; важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема особливим статусом земельної ділянки належністю її до земель природно-заповідного фонду. У спірних правовідносинах загальний інтерес у контролі за використанням земель природно-заповідного фонду за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та непогіршення екологічної ситуації переважає приватний інтерес відповідача у збереженні земельної ділянки у його власності.

Отже, повернення державі земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:0083 не порушуватиме принцип пропорційності втручання у право мирного володіння майном. Повернення державі земельної ділянки природо-заповідного фонду необхідно розглядати як негаторний позов, який можливо заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки. Рішення суду про задоволення негаторного позову передбачає внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про право власності позивача; разом з тим, таке рішення не передбачено серед підстав для державної реєстрації права власності на майно за її титульним власником відповідно до положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Враховуючи зазначене, для забезпечення Харківській обласній військовій (державній) адміністрації реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки необхідно встановити порядок виконання судового рішення відповідно до якого прийняте судове рішення про задоволення позову після набрання ним законної сили є підставою внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0083 площею 0,12 га та є підставою для державної реєстрації права державної власності на вказану земельну ділянку за Харківською обласною військовою адміністрацією. Крім того, враховуючи, що землі ботанічного заказника «Альошкина балка» перебувають у постійному користуванні Державного підприємства «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України» відповідно до державного акту на постійне користування І-ХР 002291 від 22 серпня 2000 року спірна земельна ділянка, яка належить до території вказаного заказника, підлягає поверненню в постійне користування зазначеного державного підприємства шляхом державної реєстрації права постійного користування на вказану земельну ділянку за Державним підприємством «Дослідне господарство «Кутузівка». Встановлення вказаного порядку виконання судового рішення у даній справі матиме наслідком створення державі в особі Харківської обласної військової адміністрації належних передумов для повноцінного використання та розпорядження землями природно-заповідного фонду. Предметом спору є земельна ділянка природно-заповідного фонду, яка накладається на території об`єкту природно-заповідного фонду місцевого значення ботанічного заказника «Альошкина балка», право розпоряджатися якими на цей час уповноважена Харківська обласна військова (державна) адміністрація. З метою встановлення підстав для представництва інтересів держави в суді Харківською окружною прокуратурою до Харківської обласної військової адміністрації направлено лист № 62-211вих-23 від 12 січня 2023 року, в якому викладено виявлені порушення вимог природоохоронного та земельного законодавства щодо незаконності відведення земельної ділянки природно-заповідного фонду та запропоновано вжити заходи реагування до усунення цих порушень і повернення відповідної землі державі, на який отримано відповідь № 02,02-11/145, відповідно до якої Харківською обласною військовою адміністрацією заходи судового захисту інтересів держави вживатись не будуть, у зв`язку з чим позовна заява прокурора є єдиним ефективним способом захисту.

Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції своє рішення мотивував наступним:

-негаторний позов не є належним способом захисту при вирішенні питання про усунення перешкоди у користуванні і розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання добросовісного набувача, який у законний спосіб придбав земельну ділянку, зареєструвавши право власності на рівні державної реєстрації, повернути земельну ділянку державі;

-прокурором не надано безспірних доказів, що належна відповідачу земельна ділянка розташована в межах ботанічного заказника, оскільки у наданому суду листі Департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської обласної військової адміністрації вказано, що межі Заказника «Альошкина балка» в натурі (на місцевості) не встановлені, а лист директора інституту географії НАН України № 01-03/166 від 15 грудня 2022 року не є належним доказом - висновком експерта;

-при недоведеності позову про усунення перешкоди у користуванні і розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання відповідача повернути земельну ділянку державі, - відсутні підстави для задоволення вимог про встановлення порядку виконання рішення суду, які є похідними від основних вимог.

Крім того, судом враховано наступне:

-набуваючи спірну земельну ділянку у власність відповідач, який є її добросовісним набувачем, правомірно очікував, що угода відповідає вимогам закону і він після отримання цього майна матиме змогу мирно ними володіти;

-за таких обставин задоволення позову матиме наслідком порушення справедливого балансу та покладатиме надмірний індивідуальний тягар на відповідача, а отже, за відсутності грошової компенсації буде непропорційним втручанням у мирне володіння майном, що є порушенням ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

-згідно Закону України №12089 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», оскільки перший набувач отримав спірну земельну ділянку у 2010 році, тобто за 13 років до моменту подачі позову до суду, за відсутності безспірних доказів, що належна відповідачу земельна ділянка розташована в межах ботанічного заказника така земельна ділянка не може бути витребувана.

На підставі викладеного суд також повністю відмовив у задоволені заявлених вимог та відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені Харківською окружною прокуратурою Харківської області віднести за її рахунок.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, Заступник керівника Харківської обласної прокуратури в апеляційній скарзі просить рішення скасувати та задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що прокурором застосовано належний та ефективний спосіб захисту, шляхом заявлення негаторного позову про повернення спірної земельної ділянки її титульному власнику державі в особі Харківської ОВА, що відповідає легітимній меті втручання у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, з покликанням на правові висновки, які були висловлені у постановах ВП ВС від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, від 20.06.2023 у справі № 554/10517/16-ц, від 20.11.2024 у справі № 337/42/23 .

Вказує, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування факту місцезнаходження спірної земельної ділянки в межах об`єкту природно-заповідного фонду.

Зазначає, що відповідно до висновку , викладеного у листі директора інституту географії НАН від15.12.2022 р. №01-03/166, складеного завідувачем сектору геоморфології Інституту НАН України кандидатом географічних наук Спицею Р.О. земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0083 повністю знаходиться в межах ботанічного заказника «Альошкина балка».

Вважає, що висновок викладений у листі директора інституту географії НАН від 15.12.2022 №01-03/166 є належним та допустимим доказом перебування спірної земельної ділянки в межах території об`єкту природно-заповідного фонду, та покликається з цього приводу на відповідні висновки щодо належністю та допустимістю подібних інформаційних довідок, які були висловлені у постанові Верховного Суду від 16.09.2022 у справі № 752/3090/19, а тому потреби у призначення судової експертизи у даному випадку не було.

Вважає, що з огляду на характер спірних правовідносин та наведені прокурором обставини, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ.

Вказує, що у спірних правовідносинах загальний інтерес у контролі за використанням земель природно-заповідного фонду за цільовим призначенням для гарантування безпечності довкілля та не погіршення екологічної ситуації переважає приватний інтерес відповідача у збереженні земельної ділянки у його власності.

Також зазначено, що у випадку повернення земельної ділянки від кінцевого набувача, законодавство України надає йому ефективні засоби юридичного захисту. Кінцевий набувач не позбавлений можливості відновити своє право, зокрема, пред`явивши вимогу до проміжного набувача, в якого він придбав земельні ділянку, про відшкодування збитків, та власника земельної ділянки про відшкодування здійснених з часу, з якого власникові належало право на її витребування чи повернення, необхідних витрат на утримання та збереження цієї ділянки, а у разі здійснення її поліпшень, які не можна відокремити без завдання шкоди та про відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість земельної ділянки - на підставі ст.ст. 390, 661 ЦК України. При цьому прокурор послався на правові висновки, які були з цього приводу висловлені у постановах ВС від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15, п. 63; від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17, п. 122; від 09.12.2020 у справі № 676/2332/18; від 12.01.2022 у справі № 369/4161/17; від 28.09.2022 у справі № 369/6522/17; від 07.02.2024 у справі № 363/2229/18

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Світлична Я.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення залишити без змін.

Вказано, що суд першої інстанції правильно врахував, та зазначив, що прокурором не надано без спірних доказів, що належна відповідачу земельна ділянка розташована в межах ботанічного заказника, оскільки у наданому до суду листі Департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської обласної військової адміністрації вказано, що меж Заказника «Альошкина балка» в натурі (на місцевості) не встановлені.

Також вважає, що суд обґрунтовано зазначив на основі норм вітчизняного законодавства та рішень ЄСПЛ про дотримання принципу «належного урядування» та додержання

принципу «пропорційності».

З огляду на те, що на день ухвалення оскарженого по справі рішення суду набув чинності вказаний Закон України № 12089 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», з урахуванням перехідних положень якого надано зворотну дію визначеним у ньому граничним строкам для звернення до суду з таким позовом про витребування земельної ділянки, з наведенням чітких критеріїв та правил ля обрахування цього граничного строку, та в частині порядку та умов сплати компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна у разі його витребування, - суд обґрунтовано врахував ці положення Закону України № 12089, оскільки перший набувач отримав спірну земельну ділянку у 2010 році, тобто за 13 років до моменту подачі позову до суду, при цьому не було доведено, що належна відповідачу земельна ділянка розташована в межах ботанічного заказника.

Також звертає увагу суду, що у даному випадку право відповідача захищено спливом позовної давності, про застосування наслідків якої відповідачем було заявлено у суді першої інстанції.

Наголошено, що за відсутності підтвердних документів про статус заказника на день виділення спірної земельної ділянки у 2010 році передбачені у вказаному Закон України № 12089 передбачені для земель природно-заповідного фонду виключення з вищевказаних обмежень граничним строком для витребування спірної земельної ділянки згідно норм цього закону не застосовується. Надані з цього приводу листи, роз`яснення та малюнки не є такими доказами. Тому обставини щодо накладення меж спірної земельної ділянки на земельну ділянку заказника мають встановлюватися лише на підставі судового земельно-технічної експертизи.

Також вказано, що відповідно до ст.ст. 330, 387, 388, 400 ЦК України можливість витребування з володіння передбачена лише для недобросовісного набувача, що також має значення для з`ясування пропорційності втручання у право на мирне володіння майном, але у даній справі відсутні докази на підтвердження таких обставин.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, відповідно до ст. 367 ЦПК України перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг; колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам рішення суду відповідає.

Колегія суддів погоджується з вищевказаними висновками суду першої інстанції.

Доводи скарги не знайшли свого належного підтвердження у матеріалах справи та спростовуються вищевказаними аргументами, які є обґрунтованими та були викладені у відзиві на скаргу.

Так, відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 43 ЗК України землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

До земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва), ст. 44 ЗК України.

Згідно до ст. 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» від 16 червня 1992 року N 2456-XII передбачено, що регіональні ландшафтні парки, зони - буферна, антропогенних ландшафтів, регульованого заповідного режиму біосферних заповідників, землі та інші природні ресурси, включені до складу, але не надані національним природним паркам, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища, ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки та парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва можуть перебувати як у власності Українського народу, так і в інших формах власності, передбачених законодавством України.

Відповідно до ст. 7 вказаного Закону N 2456-XII межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно до ст. 25 вказаного Закону України № 2456-ХІІ заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів.

Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.

На території заказника обмежується або забороняється мисливство та діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник.

Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження, ст. 26 Закону України № 2456-ХІІ.

Згідно до ст. 150 ЗК України до особливо цінних земель належать землі

природно-заповідного фонду.

Отже, чинне земельне законодавство не передбачає можливості і не встановлює порядку безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок, які відносяться до земель природно-заповідного фонду. Положення статті 45 ЗК України, яка передбачає, що землі природно-заповідного фонду можуть перебувати, зокрема, у приватній власності, слід розуміти таким чином, що громадяни у встановленому законодавством порядку можуть створити на належних їм на праві власності земельних ділянках ряд об`єктів природно-заповідного фонду відповідно до Закону України Про природно-заповідний фонд України, і тоді земельні ділянки, на яких вони розміщені, перебуватимуть у приватній власності (при цьому зміниться і цільове призначення земельної ділянки (чи її частини) і вона буде відноситись до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення).

Частиною першою статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Відповідно до частини першої статті 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки.

Частиною шостою статті 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та висновки конкурсної комісії (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства).

Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних утворень, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян особами, які мають відповідні дозволи (ліцензії) на виконання цих видів робіт, у строки, що обумовлюються угодою сторін (частина сьома статті 118 ЗК України).

Згідно із статтею 50 Закону України «Про землеустрій» у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок складаються проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Частинами першою, другою та четвертою статті 20 ЗК України визначено, що віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Згідно із частиною першою пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (2010 рік), до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель водного фонду, історико-культурного, лісогосподарського, оздоровчого, рекреаційного, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Порядок безоплатної приватизації громадянами земельних ділянок визначений статтею 118 ЗК України.

Так, відповідно до ст. 3 ЦПК України:

1. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

2. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

3. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно ст. 391 ЦК України (в редакції Закону України № 4292-IX від 12.03.2025, який набрав чинності на день розгляду цієї справи в суді першої інстанції 09.04.2025) захист права власності власника майна відбувається наступним чином:

1. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

2. Якщо органом державної влади або органом місцевого самоврядування, незалежно від того, чи мав такий орган відповідні повноваження, вчинялися будь-які дії, спрямовані на відчуження майна, в результаті яких набувачем такого майна став суб`єкт права приватної власності, спори щодо володіння та/або розпоряджання, та/або користування таким майном відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування вирішуються на підставі статей 387 і 388 цього Кодексу.

Оскільки вказана норма ст. 391 ЦК України визначає порядок захисту порушеного права, то відповідно до вказаної норми ст. 3 ЦПК України вона підлягала до застосуванню на день розгляду справи в суді першої інстанції та є застосованою судом апеляційної інстанції відповідно до визначених у ст. 367 ЦПК України меж апеляційного розгляду справи.

При цьому, згідно п. 2 розділу «ІІ. Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону України № 4292-IХ від 12.03.2025, який набрав чинності 09.04.2025, положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо: нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом; нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Таким чином, до спірних правовідносин у цій справі може бути застосований виключно віндикаційний спосіб захисту (ст. 387, 388 ЦК України), а тому колегія суддів погоджується з наведеним з цього приводу висновком суду. Наведені з цього приводу доводи скарги у світлі вказаних норм права є безпідставними.

Відповідно до ст. 388 ЦК України у редакції станом на день розгляду справи в суді першої інстанції, право власника на витребування майна від добросовісного набувача захищаються таким чином:

1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо:

1) воно було продане або передане у власність у порядку, встановленому для виконання судових рішень;

2) воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продано такому набувачу на електронному аукціоні в порядку, визначеному законом.

3. Держава, територіальна громада, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті, також не може витребувати майно від добросовісного набувача на свою користь, якщо:

1) з моменту реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно права власності першого набувача на нерухоме майно, передане такому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність, незалежно від виду такого майна, минуло більше десяти років;

2) з дати передачі першому набувачеві з державної або комунальної власності у приватну власність нерухомого майна, щодо якого на момент такої передачі законодавством не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності, минуло більше десяти років.

Зміна першого та подальших набувачів не змінює порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування майна, передбаченого цією частиною.

Дія положень цієї частини не поширюється на випадки, якщо майно на момент вибуття з володіння держави або територіальної громади належало:

а) до об`єктів критичної інфраструктури;

б) до об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави;

в) до об`єктів та земель оборони;

г) до об`єктів або територій природно-заповідного фонду, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів (територій) на момент вибуття з володіння;

ґ) до гідротехнічних споруд, за умови наявності підтвердних документів про статус таких об`єктів на момент вибуття з володіння;

д) до пам`яток культурної спадщини, які не підлягали приватизації.

4. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Стаття 388 із змінами, внесеними згідно із Законом № 2792-IX від 01.12.2022; в редакції Закону № 4292-IX від 12.03.2025\

Судом встановлено, що рішенням Харківської обласної ради народних депутатів № 144 від 20 травня 1991 року затверджено державні ботанічні заказники місцевого значення, зокрема ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка» площею 6 га розташований в селі Бобрівка Харківського району Харківської області.

Відповідно до положення про ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка» заказник входить до складу природно-заповідного фонду України, у відношенні до якого встановлений особливий режим охорони і використання природних ресурсів; заказник оголошений з метою збереження і відтворення природного комплексу рідкісних та зникаючих видів рослин відповідно до статей 25,26 ЗУ «Про природно-заповідний фонд». Відповідно до охоронного зобов`язання відповідальним за збереження ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» визначено Державне підприємство «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України» (ДП «Кутузівка»).

За інформацією № 320532377 від 18 січня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0354, площею 5,3994 га для дослідних і навчальних цілей, державної форми власності надано у постійне користування Державному підприємству «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу Національної академії аграрних наук України на підставі державного акту на постійне користування І-ХР 002291 від 22 серпня 2000 року.

Розпорядженням голови Харківської районної державної адміністрації № 3926 від 02 квітня 2010 року «Про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_2 » передано безоплатно у власність громадянину України ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0.1200 га, за рахунок земель запасу, сільськогосподарського призначення сільськогосподарських угідь (рілля), яка розташована за межами населеного пункту на території Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області, для індивідуального садівництва. На підставі вказаного розпорядження видано державний акт серії ЯЛ № 180042 від 28 липня 2010 року на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:0083 з цільовим призначенням для ведення садівництва.

Відповідно до договору купівлі-продажу земельної ділянки від 26 грудня 2016 року ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_1 прийняв у власність земельну ділянку, що знаходиться на території Кулиничівської селищної ради Харківського району Харківської області (за межами населеного пункту), площею 0,1200 га, з цільовим призначенням для ведення садівництва, кадастровий номер :01:001:0083. Право власності ОСОБА_1 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 грудня 2016 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: 33166971.

Відповідно до відповіді Департаменту захисту довкілля та природокористування Харківської обласної військової адміністрації Заказник «Альошкина балка» передано під охорону ДГ «Кутузівка» ІТ ААНУ; межі Заказника в натурі (на місцевості) не встановлено. Згідно з планово-картографічним матеріалом на час створення Заказника та відповідно до Публічної кадастрової карти України сформована земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:0354 площею 5,3994 гак, державної форми власності, з цільовим призначенням для сільськогосподарського виробництва, являє собою більшу частину заповідної території Заказника. За наявними даними земельні ділянки з кадастровими номерами :01:001:0064; :01:001:0065; :01:001:0086; :01:001:0085; :01:001:0084; :01:001:0083, площею 0,12 га кожна, приватної власності з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, знаходяться біля ділянки з кадастровим номером :01:001:0354 та орієнтовно перебувають в межах території об`єкту природно-заповідного фонду. Надати достовірну інформацію щодо перебування земельних ділянок в межах даного об`єкту природно-заповідного фонду можливо після встановлення меж Заказника в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства.

За даними листа директора інституту географії НАН України № 01-03/166 від 15 грудня 2022 року, земельні ділянки з кадастровими номерами 325157300:01:001:0065, :01:001:0083, :01:001:0084, :01:001:0085, :01:001:0086 повністю знаходяться в межах об`єкта ПФЗ - ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка».

Також до суду було надано: копія звернення ГО «Українська природоохоронна група» № 1539/2021 від 27 листопада 2021 року щодо збереження земель природно-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» з картосхемою меж ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка», картосхемою ділянок наданих в приватну власність та забудованої ділянки в межах ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» та інформацією про ділянки передані в приватну власність в межах ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка»; копію викопіювання з плану землекористування Кутузівка Харківського району Харківської області; копія картки первинного обліку територій та об`єктів природно-заповідного фонду України; копія карти-схеми ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка»; витяг № НВ-023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок; копія листа Харківської окружної прокуратури до Харківської обласної військової адміністрації; копія відповіді Харківської обласної військової адміністрації; копія будівельного паспорту на будівництво садового будинку, господарської споруди на земельній ділянці з кадастровим номером :01:001:0083.

Судом безспірно встановлено, що межі Заказника «Альошкина балка» в натурі (на місцевості) на день приватизації спірної земельної ділянки у 2010 році та укладення договору купівлі-продажу у 2016 році не встановлені, розмежування зі спірною земельно ділянкою не проводилось. Такий висновок суду узгоджується зі змістом вищевказаних документів, якими підтверджується право постійного користування земельною ділянкою Державного підприємства «Дослідне господарство «Кутузівка», та право власності на спірну земельну ділянку, в яких на планах цих земельних ділянок не зазначені серед суміжних землекористувачів - ботанічний заказник місцевого значення «Альошкина балка» .

За таких обставин для з`ясування, чи дійсно спірна земельна ділянка знаходиться у межах земель ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка», або накладається на його межі, для перевірки наведених з цього приводу доводів позивача та заперечень відповідача, інформації, яка міститься у листі директора інституту географії НАН України № 01-03/166 від 15 грудня 2022 року, та у зверненні ГО «Українська природоохоронна група» № 1539/2021 від 27 листопада 2021 року щодо збереження земель природно-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» - необхідно експертне дослідження відповідної землевпорядної документації на спірні земельні ділянки відповідача та ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка».

Таким чином, для з`ясування чи дійсно є накладення меж цих земельних ділянок, для встановлення дійсних меж ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» та їх розташування по відношенню до меж спірної земельної ділянки, перевірки інформації стосовно цих фактів, яка міститься у згаданих листах, які не є належними і допустимими доказами цих обставин, що має значення для предмету спору, - необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити ці обставини неможливо.

Такі обставини встановлюють земельно-технічною експертизою, яка визначає відповідність фактичного розташування ділянок їх документації, на яку покликалися сторони на обґрунтуванням своїх доводів та заперечень, кадастровим даним спірної земельної ділянки, підтверджуючи або спростовуючи факт накладення спірної земельної ділянки на землі природно-заповідного фонду ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка».

Всупереч визначного у ст.ст. 12, 81 ЦПК України процесуальному обов`язку позивач не надав до суду таких висновків судового експерта, та відповідних клопотань в межах змагального процесу при розгляді справи в суді не заявляв.

У постанові Верховного Суду від 11.12.2025 у справі № 340/4523/23 було розглянуте аналогічне спірне питання щодо розташування земельної ділянки у межах заповідного урочища місцевого значення, що свідчить про її належність до земель природньо-заповідного фонду та унеможливлює передання цієї ділянки у приватну власність з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства після створення заповідного урочища місцевого значення.

Верховний Суд у загаданій постанові звернув увагу на те, що судами не було досліджено наявність або відсутність фактичного перетину меж та накладання земельних ділянок, оскільки не витребувано та не надано оцінку належним та допустимим доказам: картографічним матеріалам, схемі розташування земель природно-заповідного фонду та охоронному зобов`язанню. Без дослідження просторових даних неможливо встановити, чи дійсно сформована земельна ділянка накладається на землі заповідного урочища, що є необхідною умовою для констатації порушення інтересів держави

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія судів враховує вказані висновки касаційного суду, які підтверджують наведені вище висновки суду першої інстанції про недоведеність підстав позову про порушення права державної власності на спірну земельну ділянку.

При цьому колегія суддів відхиляє наведені у доводах скарги правові висновки касаційного суду щодо можливості встановлення обставин перетину/накладання меж суміжних земельних ділянок на підставі відповідних листів та повідомлень, оскільки вони не є релевантними до обставин цієї справи. У даній справі відповідач на спростування наданих прокурором документів надав відповідний державний акт на право власності на спірну земельну ділянку з відповідним планом земельної діянки, в якому відсутня інформація про землекористувача землями заказника ДП «Дослідне господарство «Кутузівка» Інституту сільського господарства Північного сходу НААН України».

Тому наявні у справі документи: листи, звернення, інформація з електронного ресурсу кадастрової карти, та землевпорядна документація для усунення суперечностей щодо дійсного знаходження спірної земельної ділянки відносно земельної ділянки, на якій розташований заказник, потребують дослідженню з використанням спеціальних знань, відмінних від права, а тому - є предметом дослідження земельно-технічної експертизи. Ніяких клопотань з цього приводу прокурором в судах першої та апеляційної інстанції не заявлялось. З цих підстав колегія суддів за необґрунтованістю відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги та погоджується з недоведеністю факту перетинання чи накладення спірної земельної ділянки на земельну ділянку заказника, а отже її належністю до природно-заповідного фонду.

Крім того, внаслідок недоведеності накладення спірної земельно ділянки цього колегія суддів погоджується з тим, що з на день ухвалення оскарженого по справі рішення суду набув чинності вказаний Закон України № 12089 «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача», з урахуванням перехідних положень якого надано зворотну дію визначеним у ньому граничним строкам для звернення до суду з таким позовом про витребування земельної ділянки, з наведенням чітких критеріїв та правил ля обрахування цього граничного строку, та в частині порядку та умов сплати компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна у разі його витребування, - суд обґрунтовано врахував ці положення Закону України № 12089, оскільки перший набувач отримав спірну земельну ділянку у 2010 році, тобто за 13 років до моменту подачі позову до суду, при цьому не було доведено, що належна відповідачу земельна ділянка розташована в межах ботанічного заказника.

У справі також відсутні належні та допустимі документи щодо формування земельної ділянки заказника - на день виділення спірної земельної ділянки у 2010 році передбачені у вказаному Закон України № 12089 передбачені для земель природно-заповідного фонду виключення з вищевказаних обмежень граничним строком для витребування спірної земельної ділянки згідно норм цього закону не застосовується. Надані з цього приводу листи, роз`яснення та малюнки не є належними і допустимим документами, оскільки при виділенні земельної ділянки у 2010 році у власність першому власнику, та придбанні її у власність відповідачем у 2016 році учасники цивільного обороту не могли їх враховувати при вчиненні відповідних правочинів. У справі відсутні докази про те, що на день виникнення спірних правовідносин у 2010-2016 роках межі заказника була позначені на місцевості. Така ситуація не дозволяла власникам спірної ділянки обґрунтовано припускати, що вона перебуває в межах заказника, що в цілому не відповідає принципу правової визначеності, який є елементом принципу верховенства права, ст. 10 ЦПК України. Тому колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу доводи скарги.

Суд першої інстанції також правильно вважав, що відповідно до ст.ст. 330, 387, 388, 400 ЦК України можливість витребування з володіння передбачена лише для недобросовісного набувача, що також має значення для з`ясування пропорційності втручання у право на мирне володіння майном, але у даній справі відсутні докази на підтвердження таких обставин. Презумпція добросовісності відповідача як власника спірної земельної ділянки у даному випадку не спростована, відповідних доказів з цього приводу до справи не надано.

Також колегія суддів звертає увагу, що у даному випадку право відповідача захищено спливом позовної давності, про застосування наслідків якої відповідачем було заявлено у суді першої інстанції. За обставин цієї справи у позивача, з урахуванням вимог принципу належного врядування була реальна можливість дізнатися про належність відповідачу спірної ділянки не пізніше укладення вищевказаного договору купівлі-продажу та реєстрації права власності відповідача на спірну земельну ділянку у офіційному Державному реєстрації цих прав, що відбулося у 2016 році. Тому саме з цього моменту слід відраховувати його її перебіг, ст. 261 ЦК України.

Отже на день звернення до суду сплило більше 6-ти років, що вдвічі перевищує загальний трирічний строк позовної давності, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, ст. 256, 257 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Тому, за доведеності порушеного права, у даному випадку у задоволенні позову слід суду відмовляти з підстав спливу позовної давності.

Щодо доводів скарги стосовно належного способу захисту порушеного права та пропорційності втручання у право власності відповідача колегія суддів також зауважує наступне.

Так, Верховний Суд зазначав, що розташування земельної ділянки в межах заповідного урочища місцевого значення унеможливлює її передачу у приватну власність для ведення особистого селянського господарства. Суд звернув увагу на необхідність з`ясування правового статусу ділянки, підстав внесення відомостей до Державного земельного кадастру та фактичного накладення меж із землями природно-заповідного фонду

Зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням законодавства України потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку.

За таких обставин ВП ВС дійшла висновку, що ефективним способом захисту прав щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

ВП наголосила, що за обставинами справи мета позивача спрямована на усунення перешкод власникові (територіальній громаді міста Полтави), який не втратив володіння специфічним об`єктом цивільних відносин (земельною ділянкою на території об`єкта природно-заповідного фонду), у користуванні та розпорядженні цією ділянкою шляхом її повернення від відповідача (див. з цього приводу постанову ВП ВС від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц).

Верховний Суд у своїх постановах (зокрема ВП ВС від 28.09.2022 у справі № 483/448/20, ВП ВС від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16-ц,) послідовно наголошує, що земельні ділянки природно-заповідного фонду та водного фонду, на відміну від земельних ділянок іншого призначення, не можуть перебувати у приватній власності. Їх відчуження, приватизація або передача під забудову є незаконними, що веде до повернення ділянок територіальній громаді на підставі негаторного позову.

При цьому касаційний суд виходив з того, що оскільки закон не передбачає приватизацію земель природно-заповідного фонду та водного фонду, то і перехід володіння, засвідчений державною реєстрацією права власності, є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки не призводять до юридичного (легального) заволодіння порушником такою ділянкою. Для такої категорії земельних ділянок касаційний суд розглядає фактичне заволодіння спірною земельною ділянок як таке, що не має юридичного значення для визначення належного способу захисту порушеного права, та пропонує судам оцінювати добросовісність набувача спірних земельних ділянок згідно загальних критеріїв, які зазначені у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів з урахуванням своїх висновків щодо застосовності у даній справі ст. 391 ЦК України (в редакції Закону України № 4292-IX від 12.03.2025, який набрав чинності на день розгляду цієї справи в суді першої інстанції 09.04.2025), яка була та є чинною на день розгляду справ в першої та апеляційної інстанції вказані правові висновки та інші правові висновки касаційного суду, на які покликається прокурор у скарзі, - не підлягають застосуванню відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, як такі, що стосуються норм права іншого змісту, а отже - не релевантні для даній справі.

Крім того, спосіб захисту: негаторний чи віндикаційний позов, не усуває обов`язок суду дослідити повністю трискладовий текст втручання у захищене міжнародним право кожного на мирне володіння майном.

Так, Верховний Суд також неодноразово наголошував, що навіть при задоволенні негаторного позову (усунення перешкод у користуванні) в земельних спорах, втручання у право власності має бути пропорційним. Задоволення позову не повинно покладати на відповідача надмірний тягар, порушуючи ст. 1 Першого протоколу до ЄКПЛ та мирне володіння майном (справа № 487/10128/14-ц, № 927/1206/21)

Аналогічні висновки були висловлені у п. 192 постанови ВП ВС від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, у якому касаційний суд зазначив, що не вбачається порушення справедливого балансу в разі витребування майна від недобросовісного набувача без будь-якої компенсації. Протилежний підхід стимулював би неправомірне та свавільне заволодіння чужим майном та фактично передбачав би винагороду за порушення законодавства і прав інших осіб. Крім того, недобросовісне заволодіння чужим майном не відповідає критерію мирного володіння майном. Натомість таке заволодіння є порушенням мирного володіння інших осіб. Отже, витребування майна від недобросовісного набувача не є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України колегія суддів враховує вказані правові висновки касаційного суду.

Колегія суддів у зв`язку з цим звертає увагу на необхідність окрім легітимної мети, яка визначається суспільною необхідністю витребування земельної ділянки, оцінити виправданість такого втручання для добросовісного набувача, тобто пропорційність втручання у право на мирне володіння майном, захищене ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до ст. 10 ЦПК України є джерелом права та має пріоритет перед національними нормами права.

Суд першої інстанції з огляду на тривале, більше 13 років, перебування спірної земельної ділянки у приватній власності, та більше шести років у приватній власності відповідача, який легально його набув за відплатним договором купівлі-продажу у первинного власника, що обидва вказані правочини були офіційно визнані державними реєстраційними органами при укладенні договору купівлі-продажу та реєстрації права власності на неї, дійшов обґрунтованого висновку, про те що у відповідача тривалий час існують позитивні сподівання на володіння та користування цим майном, які захищаються гарантіями п. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, як про це зазначено у постанові КЦС ВС від 05 березня 2025 року у справі № 179/36/22, розглядається Європейським міжнародним судом (ЄСПЛ) як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції 1950р, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

ЄСПЛ у своїх рішеннях послідовно наголошує на тому, що навіть припустивши, що оскаржуване втручання (відновлення статус кво стосовно державної власності) було передбачене законодавством і переслідувало мету, яка відповідала суспільному інтересу, воно в будь-якому випадку не відповідає вимозі пропорційності, з огляду на обов`язок держави притримуватися принципу належного врядування.

У контексті скасування помилково наданих майнових прав принцип «належного урядування», розроблений ЄСПЛ, може не лише покладати на органи державної влади обов`язок діяти оперативно у виправленні їхньої помилки, а також потребувати виплати адекватної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишнім добросовісним власникам. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа- добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), пункт и 68, 71; «Кривенький проти України» від 16 лютого2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07), пункт 45).

Так, необхідність виправити стару «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки органу державної влади має покладатися на саму державу і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. У контексті скасування помилково наданого права власності принцип належного урядування може не лише покладати на органи державної влади обов`язок діяти невідкладно при виправленні своєї помилки, але й може також вимагати виплати колишньому добросовісному власнику належної компенсації або іншого виду відповідного відшкодування (див., наприклад, рішення ЄСПЛ у справі «МПП «Фортеця» проти України» (Fortetsya, MPP v. Ukraine), заява № 68946/10, пункт 42, від 11 червня 2020 року).

Відчуження земельних ділянок за аналогічних обставин у разі незаконного виділення земельної ділянки покладає на добросовісних заявників непропорційний тягар, оскільки їм не було запропоновано жодного відшкодування за відчужені у них внаслідок відновлення статус кво земельні ділянки (справа «Дроздик і Мікула проти України», заяви № 27849/15 та № 33358/15, пункт 52 рішення ЄСПЛ від 24.10.2024).

Суд повторює, що позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин (див. справа «Кулик проти України», заява № 40214/16, п. 23, 24 рішення від 09.05.2025 (ухвалене 03.04.2025)

У цьому контексті колегія суддів наголошує, що доводи скарги про можливість для добросовісного набувача відшкодування за незаконні дії чи рішення органів державної влади є необґрунтованими за відсутності компенсації від втрати права на день ухвалення рішення суду про витребування спірної земельної ділянки.

У даній справі відсутні докази про те, що відповідач, який є власником спірної земельної ділянки, або її попередній власник, порушили закон або брали участь у будь-яких шахрайських діях, пов`язаних з набуттям її у власність. На усіх етапах набуття спірної земельної ділянки у власність вона була відповідним чином зареєстрована у офіційному державному реєстрі, що для стороннього добросовісного спостерігача є ознакою легітимності відповідних процедур. У справі не оспорюється той факт, що право власності відповідача ОСОБА_1 було зареєстровано в Реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 грудня 2016 року.

Колегія суддів також зважує на те, що добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар (див з цього приводу правові висновки, які були висловлені у постанові КГС ВС від 11.03.2025 у справі № 922/647/22).

Колегія суддів у цьому контексті нагадує, що у справі відсутні відомості про те, що спірна земельна ділянка мала зовнішні ознаки, які ідентифікують її належність до земель заповідного, природоохоронного фонду. Більш того, у справі відсутні відомості про те, що земельна ділянка ПФЗ - ботанічного заказника місцевого значення «Альошкина балка» була сформованою на день приватизації спірної земельної ділянки та укладення вищевказаного договору купівлі-продажу.

За таких обставин колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що ризик порушення закону щодо приватизації спірної земельної ділянки цілком покладається на відповідних органах державної влади та місцевого врядування, які приймали відповідні рішення.

При цьому колегія суддів не вбачає підстав для врахування правових висновків, які були висловлені у рішення ЄСПЛ (Комітет) у справі «Звонар проти України» (ZVONAR v. Ukraine, від 20.11.2025, заява № 20532/16), оскільки та справа не є релевантною за обставинами цієї справи. На відміну від тієї справи у справі відсутні дані про реальну можливість для відповідача реалізувати право на компенсацію понесених витрат по утриманню земельної ділянки, а також від втрати її ціни, яку було сплачено при її придбанні у 2016 році. У даній справі, на відміну від вищевказаної «Звонар проти України» попереднім власником була фізична особа, а не держава. Покладення на відповідача додаткового тягаря участі у судовому спорі з метою отримання вказаної компенсації/втрат з відповідача, місцезнаходження якого невідоме, як і можливість реального виконання рішення, - є надмірним процесуальним тягарем, а позбавлення права власності при таких обставинах справи та позитивних очікуваннях добросовісного власника, який тривалий час нею володіє та користується, є непропорційним втручанням у захищене згаданою міжнародною Конвенцією право на мирне володіння майном.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Харківської обласної прокуратури- залишити без задоволення.

Рішення Харківського районного суду Харківської області від 30 травня 2025 року-залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегія Ю.М.Мальований

О.В.Маміна