Справа № 347/434/26
Провадження № 2-о/347/75/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Косів

Косівський районний суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Кіцули Ю. С.,

секретаря Сумарук І.П.,

розглянувши в порядку окремого провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Косів цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Косівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Косівському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України

в с т а н о в и в :

Стислий виклад позиції сторін.

19.02.2026 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України.

Вимоги заяви обґрунтовані тим, що заявник ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасово окупованій території, а саме у селищі Любимівка Каховського району Херсонської області. Селище Любимівка Каховського району Херсонської області на момент смерті батька заявниці та на теперішній час перебуває на тимчасово окупованій території України, що підтверджується наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28.02.2025 року №376, яким затверджено перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ.

Після смерті батька на вказаній території було видано свідоцтво про смерть російською мовою органом окупаційної влади серії НОМЕР_1 , згідно якого ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Любимівка Каховського району Херсонської області. Також, відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 24.11.2025 року виданого Каховською ЦРЛ на російській мові, ОСОБА_2 помер в селищі Любимівка Каховського району Херсонської області, причина смерті - ракова інтоксикація.

На даний час заявник ОСОБА_1 має статус внутрішньо переміщеної особи та проживає у м. Косів, Івано-Франківської області та звернулась за місцем проживання до нотаріуса з метою відкриття спадкової справи, однак їй було відмовлено у зв?язку із відсутністю належного українського свідоцтва про смерть батька. А провести державну реєстрацію смерті у відділі державної реєстрації актів цивільного стану на території України неможливо, оскільки наявні документи про смерть видані на тимчасово окупованій території та не відповідають формі документів, визначених законодавством України для державної реєстрації смерті. Встановлення вказаного факту необхідно їй для проведення державної реєстрації смерті в органах ДРАЦС України та відкриття спадкової справи.

У зв`язку з цим, заявник ОСОБА_1 просила її заяву задовольнити та встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця селища Любимівка Каховського району Херсонської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у селищі Любимівка Каховського району Херсонської області.

Заінтересована особа не скористалися правом на подання пояснень. Будь яких клопотань чи заяв від заінтересованої особи до суду не надходило.

Заяви та клопотання учасників справи.

Заявник в судове засідання не з`явилася, однак подала письмову заяву про розгляд справи без участі заявника, вимоги заяви підтримала.

Заінтересована особа не скористалися правом на подання пояснень. Будь яких клопотань чи заяв від заінтересованої особи до суду не надходило.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою від 19.02.2026 року заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, та призначено до судового розгляду на 19 лютого 2026 року.

У відповідності до ч. 3 ст. 211 ЦПК України судом проведено розгляд справи у відсутності сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Перевіривши заяву ОСОБА_1 , дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що заява є обґрунтована і підлягає задоволенню наступних підстав.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що відповідно до копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 є громадянкою України, зареєстрована с смт. Любимівка, Каховського району, Херсонської області (а.с.9).

Відповідно до копії картки фізичної особи-платника податків, ОСОБА_1 присвоєно ідентифікаційний номер (а.с.10).

Відповідно до довідки №2607- від 28.12.2022 року ОСОБА_1 взята на облік як внутрішньо-переміщена особа. Фактичне місце проживання/перебування АДРЕСА_1 (а.с.11).

Відповідно до копії свідоцтва про народження на ім?я ОСОБА_3 , її батьками є ОСОБА_4 та ОСОБА_5 (а.с.12).

Згідно копії свідоцтва про одруження ОСОБА_6 одружилась із ОСОБА_7 , про що 18.09.1999 року в Любимівській сільській раді Каховського району Херсонської області складено актовий запис №30 (а.с.13).

Відповідно до копії паспорта громадянина України ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Божково, Олексіївського району, Бєлгородської області та був зареєстрований за адресою селищі Любимівка Каховського району Херсонської області (а.с.14-15).

Також ОСОБА_2 було присвоєно ідентифікаційний номер платника податків, що підтверджується карткою фізичної особи-платника податків (а.с.16).

Відповідно до копії пенсійного посвідчення № НОМЕР_2 виданого 22.03.2018 року ОСОБА_2 мав право на отримання пенсії за віком довічно (а.с.17), що також підтверджується копією свідоцтва про загальнообов?язкове державне соціальне страхування № НОМЕР_2 (а.с.18).

Згідно копії консультативного висновку клінічного онколога від 17.10.2025 року в ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 було встановлено діагноз «рак сигмоподібної кишки» (а.с.19).

Відповідно до копії «свидетельство о смерти» ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 - помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Любимівка Каховського району Херсонської області (а.с.20).

Відповідно до копії «медицинское свидетельство о смерти» від 24.11.2025 року ОСОБА_4 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Причина смерті «ракова інтоксикація, рак сигмоподібної кишки» (а.с.21).

Зміст правовідносин.

Правовідносини між сторонами виникли у зв?язку з неможливістю у встановленому законом порядку здійснити реєстрацію смерті громадянина ОСОБА_2 , що створює перешкоди для заявника в отриманні свідоцтва про смерть та подальшої реалізації спадкових прав.

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частинами третьою-четвертою статті 49 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлена Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженої наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.

Відповідно до положень вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.

Пунктом 1 Розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.

Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами ДРАЦС може бути видано свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку в наслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

Відповідно до абзацу 2 частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Справи про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, розглядаються невідкладно з дня надходження відповідної заяви до суду (частина друга статті 317 ЦПК України).

У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частина перша-друга статті 318 ЦПК України).

Таким чином, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях», який набрав чинності на час розгляду справи в суді першої інстанції, розширено перелік територій, щодо яких поширює свою дію стаття 317 ЦПК України. Натепер до них відносяться території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до діючого законодавства.

Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан встановлено із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року на території України, тому даний спрощений порядок розповсюджується на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум - до закінчення воєнного стану). Але в основному такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин. Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Частинами першою, другою статті 294 ЦПК України встановлено, що під час розгляду справ окремого провадження суд зобов`язаний роз`яснити учасникам справи їхні права та обов`язки, сприяти у здійсненні та охороні гарантованих Конституцією і законами України прав, свобод чи інтересів фізичних або юридичних осіб, вживати заходів щодо всебічного, повного і об`єктивного з`ясування обставин справи.

З метою з`ясування обставин справи суд може за власною ініціативою витребувати необхідні докази.

Частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.

Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян.

Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».

У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, рішення від 18 грудня 1996 року, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, рішення від 23 лютого 2016 року) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.

При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, рішення від 10 травня 2001 року, §96). При цьому за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, рішення 10 травня 2001 року, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. theRepublicofMoldovaandRussia, рішення від 23 лютого 2016 року, §142).

Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 (провадження № 61-20540св21), від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22 (провадження № 61-1428св23).

Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України, ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. У той же час держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої держави.

Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника, рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.

Крім того, відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Мотивована оцінка наведених учасниками справи аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення заяви.

Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що заявник ОСОБА_1 є дочкою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , що підтверджується копію свідоцтва про народження.

ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 67 років. Документами, що підтверджують факт смерті ОСОБА_2 є медичне свідоцтво про смерть, та свідоцтво про смерть, які були видані на тимчасово окупованій території України.

Таким чином, в ході розгляду справи з`ясовано, що реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану смерті ОСОБА_2 не проведена, проте, з аналізу наданих суду доказів доводиться, що смерть останнього настала ІНФОРМАЦІЯ_1 рокув с-щі Любимівка, Каховського району, Херсонської області.

Оскільки реєстрація смерті ОСОБА_2 в органах реєстрації актів цивільного стану на території України не проводилась, але існують переконливі докази його смерті, є підстави в судовому порядку встановити факт смерті громадянина України ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в с-щі Любимівка, Каховського району, Херсонської області.

Отримати свідоцтво про смерть у відділі державної реєстрації актів цивільного стану неможливо, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України, на якій неможливо отримати медичний документ, що може бути прийнято відділом державної реєстрації актів цивільного стану для здійснення реєстрації смерті відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану».

Відтак, суд, як виняток, приймає до уваги дані смерті особи, дату і місце, які зазначені у документах, виданих на тимчасово окупованій території.

Встановлення даного факту не порушує прав та інтересів третіх осіб та не пов?язано з подальшим вирішенням спору про право, у зв?язку з чим вимоги заявниці щодо встановлення факту смерті підлягають задоволенню.

На підставі викладеного суд прийшов до висновку, що заява обґрунтована і підлягає задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення по справі в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до п.21 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, серед інших, заявники - у справах за заявами про встановлення фактів, що мають юридичне значення, поданих у зв`язку із збройною агресією, збройним конфліктом, тимчасовою окупацією території України, надзвичайними ситуаціями природного чи техногенного характеру, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, втрати документів, необхідних для отримання компенсації за пошкоджені та знищені об`єкти нерухомого майна внаслідок бойових дій, терористичних актів, диверсій, спричинених збройною агресією Російської Федерації проти України, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Таким чином, судові витрати по справі слід віднести на рахунок держави.

Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Згідно ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 10, 81, 259, 293-294, 315-319 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа Косівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Косівському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України - задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Божково, Олексіївського району, Белгородської області, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в селищі Любимівка, Каховського району, Херсонської області, яка є тимчасово окупованою територією України.

Судові витрати по справі віднести на рахунок держави.

Копію рішення негайно надіслати до Косівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Косівському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України.

Рішення підлягає негайному виконанню.

Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 лютого 2026 року.

Суддя Ю. С. Кіцула