Справа №760/3856/26 2-з/760/106/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 року Солом`янський районний суд міста Києва у складі головуючої судді Сердюк Н.В., за участі секретаря судового засідання Гержової С.О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви ОСОБА_1 до приватного виконавця Телявського Анатолія Миколайовича, третя особа - Держване підприємство "Сетам" про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, -

ВСТАНОВИВ:

17.02.2026 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, в якій вказав, що має намір звернутися до суду з позовом до приватного виконавця Телявського А.М. про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню та визнання дій виконавця протиправними. Предметом спору є захист права власності на транспортний засіб BMW X5, 2017 року випуску, який може бути безпідставно реалізований на торгах, а тому позов необхідно забезпечити шляхом зупинення реалізації майна на торгах. За таких обставин просить зупинити реалізацію арештованого рухомого майна у системі електронних торгів арештованого майна СЕТАМ та заборонити ДП «Сетам» вчиняти будь-які дії з проведення електронних торгів та оформлення результатів електронних торгів з відчуження, реалізації та перереєстрації транспортного засобу. Також, просить зобов`язати приватного виконавця передати транспортний засіб BMW X5 на відповідальне зберігання власнику, попередивши про кримінальну відповідальність за ст.388 КК України за розтрату або відчуження нерухомого майна.

Розглянувши заяву, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків.

Дослідивши матеріали заяви про забезпечення позову, суд вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення позову необхідно відмовити повністю з таких підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову; забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Тобто, законодавець вказує лише на можливість, а не обов`язок суду забезпечити позов, при чому відповідно до вимог законодавства це можливо за умови, що з матеріалів справи чи з самої заяви вбачається, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання можливого рішення суду.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов може бути забезпечено зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно з ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При оцінці зазначеної співмірності слід ураховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів їхній меті.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові № 6-605цс16 від 25.05.2016, забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Метою забезпечення позову, згідно з вказаною постановою, є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Вказані заходи не стосуються інших можливих подальших наслідків, що можуть виникнути внаслідок задоволення позовних вимог.

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

При цьому цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

В судовому засіданні встановлено та підтверджується матеріалами справи, що виконавчим написом № 837, вчиненим 15.12.2025 року приватним нотаріусом Тоцькою О.В., стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість в розмірі 996140 грн.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 цього Кодексу.

Вимог про зупинення стягнення за виконавчим написом № 837 від 15.12.2025 року у відповідності до п.6 ч. 1 ст. 150 ЦПК України ОСОБА_1 не заявляв, позову про визнання виконавчого напису недійсним не подавав.

Крім того, із заяви та додаткових пояснень вбачається, що заявник має намір звернутися з позовом до приватного виконавця про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з частиною першою статті 74 Закону рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Згідно з правилами адміністративного судочинства щодо особливостей провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця за частиною першою статті 287 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду з позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Суд вертає увагу заявника, що справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) розглядаються за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса чи приватного виконавця, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом.

За таких обставин, суд приходить до висновку що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити у зв`язку з її безпідставністю та недоведеністю.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-150, 153, 154, 157, 260 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви про забезпечення позову до подачі позовної заяви відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Повний текст ухвали суду складено та надано для ознайомлення учасникам справи 20.02.2026.

Головуюча суддя -