КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року м. Київ

Унікальний номер справи № 752/22784/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2493/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Левенця Б.Б.,

суддів - Євграфової Є.П., Саліхова В.В.,

за участю секретаря судового засідання - Марченка М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Данілової Т.М., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євміна Інна Леонідівна, про поділ спільного майна подружжя, -

в с т а н о в и в :

У жовтні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив: виділити у власність ОСОБА_2 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та частку земельної ділянки площе. 0,1000 га, кадастровий номер :90:104:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ;

Виділити у власність ОСОБА_1 частку житлового будинку АДРЕСА_1 та частку земельної ділянки площе. 0,1000 га, кадастровий номер :90:104:0010, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 1-5).

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що з 16 липня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Під час шлюбу подружжям була придбана 1/2 частина житлового будинку та 1/2 частина земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 січня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І.Л.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Оскільки сторони добровільно не дійшли згоди щодо поділу спільного майна, позивач просить визнати за кожним з подружжя право власності на 1/4 частину житлового будинку та 1/4 частину земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 1-5).

30 грудня 2024 року до суду надійшла зустрічна позовна заява від ОСОБА_4 , в якій остання просила: визнати за кожним з подружжя право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 ;

визнати за ОСОБА_1 ( ОСОБА_5 ) право власності на 2/3 частини житлового будинку та 2/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 ;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/3 частину житлового будинку та 1/3 частини земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 69-77).

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначала, що з 16 липня 2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_6 . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Під час перебування у шлюбі подружжям було набуто право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , на підставі спадкового договору від 05.09.2022 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І.Л., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 , згоду на укладення якого надала ОСОБА_1 .

В період з 05.09.2022 року ОСОБА_1 разом з чоловіком за рахунок коштів із спільного сімейного бюджету несли витрати на утримання вказаної квартири, позивач виконувала роботу по дому та догляду за літньою жінкою.

Також зазначала, що з вересня 2023 року між сторонами фактично припинені подружні стосунки, оскільки чоловік завдавав психологічного та фізичного насилля, у зв`язку з чим позивач разом з дитиною перебували у кімнаті кризового реагування в Київському міському Центрі гендерної рівності, запобігання та протидії насильству. ОСОБА_1 зазнала фізичного насильства, тому перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом - струс головного мозку.

Після розірвання шлюбу малолітній син ОСОБА_6 , 2020 року народження, перебував на повному утриманні матері, тому вона звернулася у суд з заявою про стягнення аліментів. Голосіївським районним судом м. Києва 16.11.2023 року був виданий судовий наказ №752/23441/23 про стягнення аліментів, проте ОСОБА_2 не виконує рішення суду та має заборгованість зі сплати аліментів. Син сторін потребує постійного нагляду лікарів у зв`язку з наявністю хвороб.

ОСОБА_2 не бере участі в оплаті житлово-комунальних послуг землі та будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тому позивач вважала, що буде несправедливим поділ вказаного домоволодіння порівну між сторонами. Оскільки ОСОБА_2 самоусунувся від утримання сина та спільного нерухомого майна, спричинив психологічне та фізичне насилля, ОСОБА_1 на підставі ч. 3 ст. 70 СК України просить збільшити її частку у спільному майні (т. 1 а.с. 69-77).

30 грудня 2024 року до суду надійшов відзив на первісний позов від ОСОБА_1 , в якому остання просила частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 , збільшивши її частку на підставі ч. 3 ст. 70 СК України (т. 1 а.с. 130-135)

20 березня 2025 року ОСОБА_2 надіслав відзив на зустрічну позовну заяву, в якій просив відмовити в задоволенні зустрічного позову, задовольнити його позовні вимоги. Заперечував проти поділу між сторонами квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки право власності на дану квартиру зареєстровано за ОСОБА_7 . Також заперечував проти наявності заборгованості по аліментам. Вказував, що він повідомив Голосіївський ВДВС у м. Києві ЦМУЮ (м. Київ) про своє працевлаштування, у зв`язку з чим 09.08.2024 року державним виконавцем винесена постанова про звернення стягнення на заробітну плату (т. 1 а.с. 195-203).

01 квітня 2025 року до суду надійшли заперечення від ОСОБА_4 , в яких остання просила задовольнити зустрічний позов (т. 2 а.с. 1-4).

02 квітня 2025 року до суду надійшли заперечення від ОСОБА_2 , в яких останній просив відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог (т. 2 а.с. 26-30).

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя задоволено.

У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 89,9 кв м, житловою площею 42,9 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :90:104:0010, за адресою: АДРЕСА_1 .

У порядку поділу майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину житлового будинку, загальною площею 89,9 кв м, житловою площею 42,9 кв м, за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :90:104:0010, за адресою: АДРЕСА_1 .

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Євміна І.Л., про поділ спільного майна подружжя - залишено без задоволення.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 875,00 грн судового збору (т. 2 а.с. 140-145).

Не погодившись з рішенням районного суду, 04 вересня 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просила оскаржуване рішення скасувати та задовольнити зустрічні позовні вимоги (т. 2 а.с. 168-175, 197-204).

На обґрунтування скарги посилалась на обставини, зазначені в зустрічних позовних вимогах. Вказувала, що судом першої інстанції не було взято до уваги свідчення свідка щодо того, що будинок та земельна ділянка були придбані за особисті кошти ОСОБА_3 , які були надані її братом у особисту власність для того, щоб його племінник та сестра мали житло, так як заробітної плати подружжя не вистачало, щоб придбати майно. Покази свідка не були спростовані, а отже є очевидним фактом того, що майно було придбано за особисті кошти ОСОБА_1 .

Крім того, не взято до уваги, що ОСОБА_2 самоусунувся від утримання сина, який перебуває на повному утриманні матері і дану обставину також не було спростовано ОСОБА_2 .

У судовому рішенні вказано, що ОСОБА_2 повідомив із 09.08.2024 року державного виконавця про своє працевлаштування, даний факт не свідчить про належне виконання батьківських обов`язків та забезпечення дитини необхідним для нормального розвитку, а також суд не взяв до уваги, що дитина потребує додаткового лікування та харчування. З цього слідує, що звернення ОСОБА_2 до державного виконавця не є достатнім для утримання дитини. Отже, на час розгляду справи по суті, дитиною опікується мати.

Також, суд не звернув увагу, що ОСОБА_1 через те, що ОСОБА_2 їй завдавав психологічне та фізичне насилля перебувала у притулках разом із дитиною, зазнавала погіршення матеріального становища. Зважаючи на викладене, ОСОБА_1 вважає не справедливим рішення суду щодо поділу будинку та земельної ділянки в рівних частках.

Окрім того, апелянт вважала, що судом першої інстанції було помилково відмовлено їй у поділі спірної квартири. Вказувала, що юридично власником спірної квартири є ОСОБА_2 , навіть якщо він досі не оформив документи. Зазначала, що вона на виконання п. 6 спадкового договору здійснювала догляд за ОСОБА_7 . Крім того, показаннями свідка у судовому засіданні підтвердилось те, що ОСОБА_8 поліпшувала умови квартири, надавала постійний догляд, готувала та інше. Звертала увагу, що ОСОБА_2 у момент дії спадкового договору працював і фізично не міг самостійно виконувати умови договору. Квартира, отримана чоловіком за спадковим договором не є спадщиною у розумінні ст. 57 СК України. Відтак, квартира набута під час шлюбу і у момент смерті відчужувача сторони перебували у шлюбі, тому квартира підлягає визнанню спільною сумісною власністю подружжя з правом кожного на .

Вказувала, що відзив на зустрічний позов подано з порушенням строків.

Крім того, ОСОБА_8 у своєму клопотанні просила залучити третю особу - приватного нотаріуса КМНО Євміну І.Л., яка посвідчувала спадковий договір від 05.09.2022 року, та яка проінформувала ОСОБА_8 про те, що у разі смерті ОСОБА_7 та виконання умов договору, вона матиме право на майно, яке було предметом спадкового договору (т. 2 а.с. 168-175, 197-204).

31 жовтня 2025 року від ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (т. 2 а.с. 236-238).

26 листопада 2025 року до суду надійшла відповідь на відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Ридзель О.В., в якій остання підтримувала вимоги апеляційної скарги (т. 2 а.с. 239-244).

У судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 , її представник - адвокат Ридзель О.В. підтримали скаргу і просили її задовольнити. Представник ОСОБА_2 - адвокат Шульженко І.В. заперечував проти скарги і просив залишити її без задоволення.

Інші особи, які беруть участь у справі, до суду не прибули, були сповіщені належним чином про що у справі є докази. ОСОБА_2 про розгляд справи апеляційним судом 05 лютого 2026 року був сповіщений 02 грудня 2025 року повідомленням до Електронного кабінету в ЄСІТС із забезпеченням технічної фіксації такого повідомлення. При цьому, представник ОСОБА_2 - адвокат Шульженко І.В. в суді підтвердив факт належного повідомлення ОСОБА_2 про що свідчить протокол та звукозапис судового засідання. Віт третьої особи приватного нотаріуса Київського МНО Євміної І.Л. надійшла заява з проханням розглянути справу за її відсутності (т. 2 а.с. 216-220, 225-229).

Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т.ч. правом визначити свою участь в тому чи іншому судовому засіданні. Явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика Європейського суду з прав людини визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні цього суду у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року).

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 759/14068/19 (провадження № 61-8505св22).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі «Шульга проти України», № 16652/04).

Зважаючи на вимоги п. 2 ч. 8 ст. 128, ч. 5 ст. 130, ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розглядові справи.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 16 липня 2016 року між сторонами у справі був укладений шлюб, зареєстрований Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, що підтверджується даними свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 . (т. 1 а.с. 11)

ІНФОРМАЦІЯ_1 у подружжя народився син ОСОБА_6 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 березня 2024 року у справі № 752/24239/23 шлюб між сторонами розірвано (т. 1 а.с. 20)

Під час шлюбу 27.01.2022 року подружжям була придбана 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :90:104:0010, за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 27 січня 2022 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І.Л. (т. 1 а.с. 12-15).

05 вересня 2022 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І.Л. (т. 1 а.с. 86-88)

Згідно п. 1 договору відчужувач після своєї смерті передає у власність набувачу, а набувач приймає після смерті відчужувача у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка їй належить на підставі свідоцтва про право власності від 12.11.2004 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва.

05 вересня 2022 року приватним нотаріусом КМНО Євміною ІЛ. посвідчена заява ОСОБА_8 , якою остання надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладення вказаного спадкового договору (т. 1 а.с. 89).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 25.10.2023 року (т. 1 а.с. 90-95).

За змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Враховуючи положення вказаної статті, оскільки 1/2 частина житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та 1/2 частина земельної ділянки, площею 0,1000 га, кадастровий номер :90:104:0010, за адресою: АДРЕСА_1 , набуті у власність та зареєстровані за ОСОБА_8 за час перебування у шлюбі з позивачем, таке майно належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності подружжя у рівних частках.

Письмових доказів, зокрема, шлюбного договору, існування домовленості між подружжям щодо іншого визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя у разі поділу майна до суду не надано.

Разом з тим, колегія суддів не приймає доводи апелянта, що спірне майно було придбане за особисті грошові кошти відповідача, надані її братом, оскільки такі доводи не підтверджуються об`єктивними доказами у справі.

За змістом статей 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Тлумачення ст. 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Частинами 2, 3 ст. 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом у постановах від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23), від 24 квітня 2023 року в справі № 462/1024/21 (провадження № 61-5172св22), від 30 листопада 2022 року в справі № 373/185/21 (провадження № 61-21464св21), під час вирішення спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але й інші обставини.

У постанові від 15 листопада 2023 року в справі № 521/11825/20 (провадження № 61-3341св23) Верховний Суд наголосив, що встановлення обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя під час поділу спірного майна, здійснюється судом у кожному випадку окремо із урахуванням наданих сторонами доказів.

Із аналізу наведених норми права, усталеної практики Верховного Суду вбачається, що майно, яке набуте подружжям під час перебування в шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено.

Так, ОСОБА_1 , звертаючись із зустрічним позовом у даній справі, вважала, що її частка у спільному майні подружжя повинна бути збільшена, оскільки ОСОБА_2 самоусунувся від утримання сина та спільного нерухомого майна, спричинив психологічне та фізичне насилля.

З матеріалів справи вбачається, що Голосіївським районним судом м. Києва 16.11.2023 року був виданий судовий наказ №752/23441/23 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_6 , 2020 року народження, у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 08 листопада 2023 року і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою від 07 грудня 2023 року державного виконавця Голосіївського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц В.С. відкрито виконавче провадження НОМЕР_5 з примусового виконання вказаного судового наказу (т. 1 а.с. 142)

Постановою від 09.08.2024 року головного державного виконавця Голосіївського ВДВС у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Проц В.С. звернено стягнення на доходи боржника ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 231).

Враховуючи зазначене, правильними є висновки суду першої інстанції, що ОСОБА_8 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження наявності передбачених ч. 2 і ч. 3 ст. 70 СК України підстав для відступу від засади рівності часток подружжя.

При цьому, колегія суддів вважає, що існування заборгованості по сплаті аліментів, з огляду на встановлені судом першої інстанції обставини та положення статті 70 СК України, самі по собі не є підставою для збільшення частки одного з подружжя.

Разом з тим, проживання дитини сторін з матір`ю само по собі не є підставою для збільшення його частки у спільному майні подружжя, оскільки остання не надано доказів на підтвердження того, що розмір аліментів недостатній для утримання дитини і наскільки не вистачає і чим порушуються інтереси неповнолітньої дитини.

Також, посилання ОСОБА_8 на вчинення ОСОБА_2 домашнього насилля, як на підставу для збільшення її частки у спірному майні, колегія суддів відхиляє, оскільки інформації про результати досудового розслідування кримінального провадження № 0001718 від 01.06.2024 року у матеріалах справи відсутня.

При цьому, вказані обставини не є такими, з наявністю яких закон пов`язує можливість відступлення від засад рівності часток у майні подружжя.

Інших об`єктивних доводів підтверджених відповідними доказами для відступу від засад рівності часток у майні подружжя на підставі ст. 70 СК України ОСОБА_8 до суду не надала.

Щодо поділу нерухомого майна набутого одним з подружжя за спадковим договором в період зареєстрованого шлюбу.

Судом встановлено, що 05 вересня 2022 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_2 укладено спадковий договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І.Л. (т. 1 а.с. 86-88, 231-235)

Згідно п. 1 договору ОСОБА_7 (Відчужувач) після своєї смерті передає у власність набувачу, а набувач ( ОСОБА_2 ) приймає після смерті відчужувача у власність квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_7 на підставі свідоцтва про право власності від 12.11.2004 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Печерського району м. Києва.

За пунктом 12 Спадкового договору, цей Договір вчиняється за письмовою згодою дружини Набувача - ОСОБА_8 , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Євміною І.Л. 05.09.2022 за реєстр. № 406, що призначена для зберігання у справах нотаріуса.

За пунктом 12 Спадкового договору, згідно ст. 1302 ЦК України, право власності на вищевказану квартиру виникає у Набувача з моменту смерті Відчужувача та підлягає обов`язковій державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 231-235).

05 вересня 2022 року приватним нотаріусом КМНО Євміною І.Л. посвідчена заява ОСОБА_3 , якою остання надала згоду своєму чоловіку ОСОБА_2 на укладення вказаного спадкового договору, зазначивши про роз`яснення їй нотаріусом зміст ст.ст. 60, 65 СК України (т. 1 а.с. 89).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7 померла, що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 25.10.2023 року.

Згідно ст. 57 СК України до особистої приватної власності дружини чи чоловіка належить майно, набуте ним/нею за договором дарування, у порядку спадкування, за іншими безоплатними правочинами.

Поняття спадкового договору закріплене змістом статті 1302 ЦК України. Відтак, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.

Таким чином спадковий договір має подвійну правову природу, оскільки одночасно є як розпорядженням на випадок смерті, так і договором, змістом якого обумовлено його істотні умови (постанова Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі 237/4652/17 (провадження № 61-11364св19)).

Спадковий договір укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (стаття 1304 ЦК України).

Проте, як вже неодноразово зазначалося Верховним Судом, зокрема, у змісті постанов від 26 березня 2018 року в справі № 648/3671/16-ц, від 23 листопада 2022 року в справі № 208/6630/19, від 26 вересня 2022 року в справі № 757/19354/19-ц та від 23 листопада 2022 року у справі № 208/6630/19, перехід майна від відчужувача до набувача на підставі спадкового договору не є окремим видом спадкування, а тому на відносини сторін не поширюються відповідні правила про спадкування.

Схожість спадкового договору зі спадкуванням отримало прояв виключно у юридичній підставі виникнення права на спадкування у спадкоємців і права власності у набувача, а саме - смерть фізичної особи - відчужувача за договором.

Підсумовуючи вищезазначене, відчуження нерухомого майна (квартири) за спадковим договором не можна вважати передачею такого майна (квартири) у спадщину.

Подібна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 629/5317/21 (провадження № 61-4242св25).

Отже, набуття майна, отриманого за спадковим договором, не може бути визнано особистою приватною власністю того з подружжя, хто його набув, як набутого у порядку спадкування.

Відповідно до положень ч.ч. 2- 4 ст. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Вчинення згоди іншим з подружжя на розпорядження спільним майном є одностороннім правочином, розрахованим на його сприйняття іншими особами, а саме - подружжям, який є стороною договору, та третьою особою (інша сторона договору). Волевиявлення іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном, яке виражено у згоді, адресоване та сприймається як подружжям, який виступає стороною договору, так і контрагентом за таким договором.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження спільним майном має значення на стадії укладення договору та є необхідним юридичним фактом для укладення відповідного договору іншим з подружжя, який є стороною договору, з його контрагентом. Сторона договору (інший з подружжя) представляє у відносинах з своїм контрагентом права та інтереси того з подружжя, який надав згоду.

Згода одного з подружжя на вчинення другим з подружжя договору з розпорядження спільним майном як односторонній правочин є одним із правомірних обмежень свободи договору, оскільки визначена законодавцем необхідність одержання згоди обмежує як того з подружжя, хто укладає договір з розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і контрагента за договором, оскільки він має переконатися, що особа, з якою укладається договір, перебуваючи в шлюбі, має згоду на укладення такого договору.

Згода іншого з подружжя (співвласника) на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя поширюється на як на випадки відчуження майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, так і на випадки набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності.

Надання згоди іншим з подружжя на набуття майна подружжям (стороною договору) свідчить про набуття майна подружжям у право спільної сумісної власності, оскільки у такому випадку відбувається розпорядження коштами, які належать подружжю на праві спільної сумісної власності.

Не виключається вчинення усного договору між подружжям про набуття майна в спільну сумісну власність, зовнішнім вираженням якого є згода одного з подружжя на розпоряджаються майном (коштами) на набуття майна в спільну сумісну власність. Така згода може бути зафіксована безпосередньо у договорі про набуття майна, вчиненим іншим з подружжя.

Наявність письмової згоди одного з подружжя на укладення іншим із подружжя договору купівлі-продажу майна, зафіксованої у такому договорі, свідчить про придбання майна за спільні кошти у спільну сумісну власність, оскільки згода іншого подружжя на набуття майна підтверджує придбання такого майна за спільні кошти подружжя.

У разі, якщо інший з подружжя надав згоду на розпорядження майном (коштами) для набуття майна в спільну сумісну власність і така згода зафіксована безпосередньо у договорі купівлі-продажу майна, який вчинено іншим з подружжя, то суд не може своїм рішенням підміняти домовленість подружжя про набуття майна в спільну сумісну власність.

Відповідні правові позиції містяться в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 червня 2024 року у справі № 712/3590/22 (провадження № 61-14297сво23).

За пунктом 6 Спадкового договору від 05 вересня 2022 року, за даним Договором на Набувача покладені обов`язки: щотижнево забезпечувати Відчужувача продуктами харчування за власні кошти Набувача; сплачувати комунальні послуги за квартиру, що є предметом договору, щомісячно; забезпечувати прибирання; забезпечувати Відчужувача необхідними лікарськими засобами та забезпечувати надання йому медичної допомоги у випадку захворювання за рахунок своїх коштів (т. 2 а.с. 232-235).

Тобто, ОСОБА_2 мав сплачувати кошти та здійснювати інші фінансові витрати на забезпечення Відчужувача та виконання умов Спадкового договору, а Відчужувач в свою чергу зобов`язувалася у випадку своєї смерті передати квартиру Набувачу, а відтак за пунктом 12 Спадкового договору і нотаріально посвідченої заяви була надана (отримана) згода дружини Набувача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на здійснення таких дій з боку Набувача. Така нотаріально посвідчена згода була укладена в порядку визначеному ЦК України і гарантувала Відчужувачу ОСОБА_7 , як належне виконання зобов`язань Набувачем, так і уникнення можливого оспорення укладеного договору.

Аналіз спадкового договору, за змістом якого зазначено його укладання за нотаріально посвідченою згодою ОСОБА_3 і оформлення такої письмовою нотаріально посвідченої згоди з посиланням на ст.ст. 60, 65 СК України, дає підстави для обґрунтованого висновку, що укладення такого договору здійснювалось ОСОБА_2 за згодою ОСОБА_3 , як іншого з подружжя, в інтересах сім`ї.

Колегія суддів визнала неспроможними та відхилила доводи відповідача за зустрічним позовом ОСОБА_2 та його представника - адвоката Шульженко І.В., що як станом на момент розірвання шлюбу - 29 березня 2024 року, так і на час розгляду справи судом ОСОБА_2 не зареєстрував за собою право власності на спірну квартиру, а власником такою квартири зазначена ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , зважаючи на наступне.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Відповідна правова позиція міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18).

За пунктом 12 Спадкового договору від 05 вересня 2022 року, відповідно до ст. 1302 ЦК України, право власності на вищевказану квартиру виникає у ОСОБА_2 , як Набувача за вказаним Договором з моменту смерті Відчужувача та підлягає обов`язковій державній реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (т. 2 а.с. 231-235).

Отже, нормами законодавства та положеннями п. 12 Спадкового договору від 05 вересня 2022 року, визначено набуття у ОСОБА_2 права власності на вищевказану квартиру з моменту смерті Відчужувача, а відтак, зволікання ОСОБА_2 як Набувача з проведенням обов`язкової державної реєстрації набутого ним права власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не може бути визнано підставою для відмову у задоволенні вказаних вимог ОСОБА_4 .

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги ОСОБА_5 ( ОСОБА_1 ) щодо визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_2 не підлягають задоволенню.

Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а тому відхиляються судом як необґрунтовані.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. 367, ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року - скасувати в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя і ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

Визнати за ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 ) право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 .

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 - відмовити.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 05 серпня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення - 06 лютого 2026 року.

Судді Київського апеляційного суду: Б.Б. Левенець

Є.П. Євграфова

В.В. Саліхов