Справа № 536/2335/25
Провадження №2/536/239/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:

Головуючого судді - Колотієвського О.О.,

секретаря судового засідання - Коваль В.А.,

прокурора - Бровка Г.В.,

обвинуваченого ОСОБА_1 ,

захисника Савічева О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у режимі відеоконференції, клопотання прокурора Кременчуцької окружної прокуратури Бровка Георгія Васильовича про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно обвинуваченого ОСОБА_1 , по кримінальному провадженню за обвинуваченням останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_1 Савічева О.О. про заміну запобіжного заходу,

ВСТАНОВИВ:

Клопотання обґрунтовано зокрема тим, що ОСОБА_1 , обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, тобто у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть ОСОБА_2

30.12.2021 приблизно о 02 годині 00 хвилин, в темний час доби, за відсутності увімкненого зовнішнього міського електроосвітлення, по мокрому асфальтобетонному покриттю вуя. Чкалова в с. Чечелеве Кременчуцького району Полтавської області, яка має по одній смузі руху у кожному напрямку, зі сторони с. Білецьківка Кременчуцького району в напрямку м. Кременчука, керуючи автомобілем Subaru Legacy реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався водій ОСОБА_1 .

У цей саме час, попереду автомобіля Subaru Legacy, в попутному напрямку відносно руху автомобіля, в межах смуги руху по правому краю проїзної частини, рухався пішохід ОСОБА_2 .

Рухаючись у вказаному напрямку, в заданій дорожній обстановці, поблизу буд. 148 по вул. Чкалова в с. Чечелеве Кременчуцького району, водій ОСОБА_1 , маючи можливість своєчасно виявити пішохода, не вжив заходів до зменшення швидкості руху автомобіля та своєчасного екстреного гальмування, тим самим порушив вимоги п. 12.3. «Правил дорожнього руху України», де відповідно вказано:

- 12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, та допустив наїзд передньою крайньою правою частиною керованого ним автомобіля Subaru Legacy р.н. НОМЕР_1 у задню частину тіла пішохода ОСОБА_2 .

Внаслідок проявленої злочинної необережності та порушення водієм ОСОБА_1 правил безпеки дорожнього руху, пішохід ОСОБА_2 отримав смертельні тілесні ушкодження та загинув на місці пригоди.

Відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 995 від 31.01.2022 при судово-медичній експертизі трупа ОСОБА_2 виявлені тілесні ушкодження у вигляді: травма хребта та спинного мозку у вигляді крововиливів над твердою мозковою оболонкою (епідуральні), в тверду мозкову оболонку (інтрадуральні) та під тверду мозкову оболонку (субдуральні) спинного мозку нижньої частини грудного відділу хребта; крововиливів в м`які мозкові оболонки спинного мозку нижньої частини грудного відділу хребта; перелому- розриву хребтового стовпа між 12-м грудним та 1-м поперековим хребцями; крововиливу м`язи спини в ділянці грудопоперекового відділу хребта, яка ускладнилась травматичним шоком; садна на задній поверхні лівого колінного суглобу та на задній поверхні верхньої третини лівої гомілки.

Всі виявлені тілесні ушкодження утворились в короткий проміжок часу (майже одномоментно) незадовго до настання смерті, від ударної дії тупих предметів та ударі об такі, якими могли бути виступаючі деталі автомобіля, що могло мати місце при травмуванні пішохода при зіткненні його з легковим автомобілем, що рухався.

Враховуючи локалізацію, характер та механізм утворення виявлених тілесних ушкоджень, механізм травмування ОСОБА_2 представляється наступним чином: первинний удар виступаючими частинами автомобіля був спричинений по задній поверхні лівої нижньої кінцівки в ділянці задньої поверхні колінного суглобу та верхньої третини гомілки; в послідуючому відбулось падіння потерпілого та удар поперекового ділянкою об виступаючі частини автомобіля.

Спільність механізму та часу утворення виявлених тілесних ушкоджень робить доцільним можливість кваліфікувати їх по ступеню тяжкості, відносно живої особи, в єдиному комплексі як ушкодження що мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень, за критерієм небезпеки для життя (п.п. 2.1.1. а), 2.1.2., 2.1.3. «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» Наказу № 6 МОЗ України від 17.01.1995 «Про розвиток та вдосконалення судово-медичної служби») і в даному випадку призвели до смерті.

Смерть ОСОБА_2 настала внаслідок тупої травми хребта та спинного мозку, яка ускладнилась травматичним шоком, що підтверджується даними судово-гістологічного дослідження.

Між тілесними ушкодженнями, які отримав ОСОБА_2 під час дорожньо-транспортної пригоди та настанням його смерті існує прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № СЕ-19/117- 23/2639-ІТ від 15.02.2023, в заданій дорожній обстановці водій автомобіля Subaru Legacy реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , мав технічну можливість уникнути наїзду на пішохода ОСОБА_2 , шляхом виконання вимог п. 12.3. «Правил дорожнього руху України», для чого у нього не було будь-яких перешкод технічного характеру.

У заданій дорожній обстановці в діях водія автомобіля Subaru Legacy реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_1 , вбачаються невідповідності з вимогами п. 12.3. «Правил дорожнього руху України», які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Таким чином, ОСОБА_1 , своїми необережними діями, які виразились у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_2 , вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 286 КК України.

19.04.2023 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українцю, громадянину України, який народився в м. Кременчуці Полтавської області, раніше не судимому, маючому вищу освіту, одруженому, маючому на утриманні малолітню доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , працюючому приватним підприємцем, зареєстрованому та фактично проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , - повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Вина ОСОБА_1 об`єктивно підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами:

- відомостями, які містяться у протоколі огляду місця дорожньо- транспортної пригоди від 30.12.2021;

- висновком судово-медичної експертизи № 995 від 31.01.2022 трупу ОСОБА_2 ;

- висновком судової автотехнічної експертизи № № СЕ-19/117-23/2639-1Т від 15.02.2023.

Обвинувачений ОСОБА_1 вчинив тяжкий злочин, за який законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.

Відповідно до довідки Кременчуцького районного управління поліції ГУНП в Полтавській області від 22.03.2023, обвинувачений ОСОБА_1 , 21.12.2022 перетнув Державний кордон України в пункті пропуску «Грушів».

19.04.2023 у зв`язку із тим, що місце знаходження підозрюваного ОСОБА_1 не відоме, телефонний зв`язок із останнім відсутній, його рідні повідомити, де на даний час знаходиться підозрюваний не можуть, останнього було оголошено в розшук.

19.04.2023 винесено постанову про оголошення підозрюваного ОСОБА_1 в міжнародний розшук.

19.04.2023 до Октябрського районного суду м. Полтави направлено клопотання про обрання відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

24.04.2023 ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави (справа № 554/12473/21, провадження № 1-кс/554/4903/2023, слідчий судця ОСОБА_4 ), підозрюваному ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Рішення суду першої інстанції набрало законної сили.

26.04.2023 винесено постанову про зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного ОСОБА_1 .

З метою внесення до Генерального секретаріату Інтерполу клопотання про публікацію червоного оповіщення щодо ОСОБА_1 , який розшукується з метою його затримання, арешту, обмеження свободи пересування та подальшої видачі (екстрадиції) в Україну до Департаменту міжнародного поліцейського співробітництва Національної поліції України (далі ДМПС НПУ) направлено відповідні документи.

04.09.2023 відповідно до обліків Генерального секретаріату Інтерполу було внесено клопотання про публікацію Червоного оповіщення «RED NOTICE» щодо громадянина України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а 05.09.2023 Генеральним секретаріатом Інтерполу ОСОБА_1 оголошено у міжнародний розшук каналами МОКП-Інтерпол з метою арешту та подальшої видачі (екстрадиції) ОСОБА_1 .

Відповідно до Європейської конвенції про видачу правопорушників 1957 року та Додаткових протоколів до неї, Договору між Україною та про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах 1993 року, Офіс Генерального прокурора 29.07.2025 звернувся до компетентних органів Федеративної Республіки Німеччина із запитом про видачу ОСОБА_1 , для притягнення до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

02.09.2025 до СУ ГУНП в Полтавській області з Сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Полтавській області надійшла інформація про те, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , 28.08.2025 затриманий на території Федеративної Республіки Німеччина у м. Ульм.

До СУ ГУНП в Полтавській області з Сектору міжнародного поліцейського співробітництва ГУНП в Полтавській області надійшов лист, яким повідомлено про те, що компетентними органами Федеративної Республіки Німеччина прийнято рішення про видачу (екстрадицію) правоохоронним органам України громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який розшукується СУ ГУНП в Полтавській області за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Фактична передача ОСОБА_1 представникам органу, який здійснює розшук вказаної особи, здійснено 17.11.2025 на українсько-польському кордоні в міжнародному пункті пропуску для автомобільного сполучення «Краківець» («Корчова») Львівської області.

17.11.2025 о 19 год. 45 хв. підозрюваного ОСОБА_1 затримано в порядку ст. 207 КПК України.

В рамках виконання доручення Офісу Генерального прокурора про видачу ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з ОСОБА_5 в Україну, для притягнення до кримінальної відповідальності, відповідно до вимог діючого законодавства, з урахуванням Закону України від 21.11.2023 № 3480-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення дотримання прав і свобод засуджених, переданих в Україну для відбування покарання, а також осіб, стосовно яких компетентним органом іноземної держави було прийнято рішення про їх видачу в Україну (екстрадицію) для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку» та у разі застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно забезпечити його поміщення до державної установи «Чортківська установа виконання покарань № 26».

Постановою старшого слідчого СУ ГУНП в Полтавській області Ланіним С.П. від 17.11.2025 досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000835 від 30.12.2021 відновлено у зв`язку з встановленням місця знаходження підозрюваного.

18.11.2025 ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Полтави стосовно підозрюваного ОСОБА_1 застосовано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без права внесення застави в межах строку досудового розслідування, тобто до 10.01.2026 року.

08.01.2026 року ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області відносно ОСОБА_1 застосовано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без права внесення застави до 08.03.2026 року.

Відтак, ОСОБА_1 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, і сторона обвинувачення вважає, що стосовно обвинуваченого необхідно продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, оскільки існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України - без продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинувачений може:

1) переховуватись від суду;

2) незаконно впливати на потерпілого, свідків, у цьому ж кримінальному провадженні;

3) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

Вказані ризики підтверджується наступними фактами:

По-перше, злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_1 в аспекті кримінально-правової кваліфікації відноситься до категорії тяжких, а санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Отже, як ризики, які дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першої статті 177 КПК України, варто розцінювати ту обставину, що ОСОБА_1 , розуміючи невідворотність покарання за скоєний злочин, буде переховуватись від суду, що підтверджується наступними обставинами: 21.12.2022 ОСОБА_1 перетнув державний кордон в пункті пропуску «Грушів» та до його екстрадиції на територію України не повертався. Окрім цього, з 19.04.2023 ОСОБА_1 перебував у розшуку, оскільки місцезнаходження останнього органу досудового розслідування було не відомо. Також, 19.04.2023 ОСОБА_1 оголошено в міжнародний розшук. Таким чином, у разі застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, ОСОБА_1 може знову залишити своє місце проживання та виїхати за межі країни з метою переховуватись від суду та уникнути відповідальності за вчинений злочин.

По-друге, перебуваючи на волі, обвинувачений може перешкодити встановленню істини у справі, впливати на потерпілих з метою спонукання останніх до зміни раніше наданих показань або до відмови від їх надання. При цьому, злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_1 , має кваліфікуючу ознаку настання смерті потерпілого. Таким чином, у разі застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з тримання під вартою, ОСОБА_1 зможе застосувати заходи фізичного або психічного впливу до потерпілих від злочину з метою спонукання останніх до зміни раніше наданих показань або до відмови від їх надання, що унеможливить якісний та не упереджений судовий розгляд.

По-третє, обвинувачений є особою чоловічої статі, жителем регіону наближеного до зони ведення активних бойових дій, видимих ознак, або обставин, які б перешкоджали йому виконати конституційний обов`язок із захисту Батьківщини від повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, під час досудового розслідування не встановлено.

На підставі викладеного, сторона обвинувачення вважає, що без продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою запобігти настанню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, неможливо.

При цьому, більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою застосувати не можливо, з огляду на те, що:

1) особисте зобов`язання - неможливо застосувати, оскільки вказаний запобіжний захід є найменш суворим запобіжним заходом з-поміж інших, передбачених ст. 176 КПК України і є неспіврозмірним із врахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, і не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду та фактично виключає будь-який контроль за поведінкою ОСОБА_1 за умови його перебування на свободі, що створить усі необхідні умови для настання вищевказаних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України;

2) особиста порука - неможливо застосувати у зв`язку з тим, що до сторони обвинувачення не надходило письмових звернень від осіб, готових поручитися за ОСОБА_1 та забезпечити його належну процесуальну поведінку;

3) застава - неможливо застосувати у зв`язку з тим, що в разі обрання запобіжного заходу у вигляді застави і внесення грошових коштів, ОСОБА_1 буде продовжувати переховуватися від суду та безперешкодно залишить територію України, оскільки останній не перебуває на військовому обліку та може вільно виїхати за межі території України;

4) домашній арешт неможливо застосувати у зв`язку з тим, що обвинувачений підлягає постійному візуальному контролю з метою запобігання вчиненню вищевказаних ризиків, а його перебування на свободі дасть йому усі можливості переховуватись суду з метою уникнути відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії передбачені частиною першою цієї статті.

На даний час існують ризики, передбачені п. 1 ст. 177 КПК України, та встановлено факт що ОСОБА_1 , перебуваючи на волі переховувався від органу досудового розслідування, а саме, 21.12.2022 перетнув кордон України в пункті пропуску «Грушів» та не мав наміру повертатися до України, оскільки проживав за кордоном упродовж більше ніж 2-х років, а саме до 22.08.2025, тобто до моменту затримання правоохоронними органами, що вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_1 свідомо переховувався від органу досудового розслідування.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 з 19.04.2023 переховувався від органу досудового розслідування протягом 2 (двох) років, був оголошений в розшук, а з 19.04.2023 оголошений в міжнародний розшук, ухилявся від виконання процесуальних обов`язків підозрюваного, він може переховуватись в подальшому і від суду, тому обрання відносно нього будь-якого іншого більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Відтак, з метою забезпечення обвинуваченим ОСОБА_1 належної процесуальної поведінки, є необхідність у продовжені раніше застосованого відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без права внесення застави.

Крім цього, з метою врегулювання окремих проблемних питань реалізації виконання зобов`язань під час видачі (екстрадиції) в Україну підозрюваних, обвинувачених та засуджених прийнято Закон України від 21.11.2023 №3480- IX, яким запроваджено зміни правил тримання осіб, виданих в Україну.

Міністерству юстиції України надано повноваження затверджувати переліки установ попереднього ув`язнення, виправних чи виховних колоній, у яких триматимуться під вартою та відбуватимуть кримінальне покарання у виді позбавлення волі особи, які були передані в Україну за процедурою видачі (екстрадиції) для притягнення до відповідальності або виконання вироку, а також для відбування покарання.

Згідно із затвердженим Міністерством юстиції України переліком, до таких державних установ належать: Державна установа «Білоцерківська виправна колонія (№ 35)»; Державна установа «Житомирська виправна колонія (№ 4)»; Державна установа «Збаразька виправна колонія (№ 63)»; Державна установа «Дрогобицька виправна колонія (№ 40)»; Державна установа «Коломийська виправна колонія (№ 41)»; Державна установа «Закарпатська установа виконання покарань (№ 9)»; Державна установа «Чортківська установа виконання покарань (№ 26)»; Державна установа «Львівська установа виконання покарань (№ 19)»; Державна установа «Чернівецький слідчий ізолятор»; Державна установа «Рівненський слідчий ізолятор»; Державна установа «Вінницька установа виконання покарань (№ 1)»; Державна установа «Хмельницький слідчий ізолятор»; Державна установа «Житомирська установа виконання покарань (№ 8)»; Державна установа «Черкаський слідчий ізолятор»; Державна установа «Криворізька установа виконання покарань (№ 3)»; Державна установа «Одеський слідчий ізолятор»; Державна установа «Ізмаїльський слідчий ізолятор»; Державна установа «Кропивницький слідчий ізолятор»; Державна установа «Івано-Франківська установа виконання покарань (№ 12)», тому відповідно до запиту про видачу Офісу Генерального прокурора від 29.07.2025 № 19/1/2-29730-23, проінформовано сторону обвинувачення про те, що у разі застосування до ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідне його поміщення до державної установи «Чортківська установа виконання покарань №26)» (Тернопільська область, м. Чортків, вул. Лесі Українки, 3).

Враховуючи вказане, просив суд продовжити відносно ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строком на 60 днів.

ОСОБА_1 та його захисник Савічев О.О. заявили клопотання про заміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді застави, оскільки на даний час ризики передбачені для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зменшилися. ОСОБА_1 має постійне місце проживання, раніше не судимий, одружений, має на утриманні малолітню дитину. Застава зможе належним чином забезпечити процесуальну поведінку підозрюваного. Крім того, зазначили, що ухилення від органів слідства не було, оскільки на момент виїзду за межі України, ОСОБА_1 мав процесуальний статус свідок; підозру у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення йому було вручено, коли він перебував під вартою під час вирішення питання про екстрадицію. Після звільнення з-під варти він поїхав до Німеччини, де знаходилась його родина, та повідомив правоохоронні органи про місцезнаходження.

Суд, дослідивши матеріали кримінального провадження, дійшов висновку про необхідність продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_1 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати, обрати або продовжити запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам зокрема: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України.

Відповідно до ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше.

Суд не може погодитись з позицією захисту про те, що ОСОБА_1 не переховувався від органу досудового розслідування, оскільки на момент, коли останній перебував в статусі підозрюваного у вчиненні інкримінованого йому правопорушення, і після звільнення останнього з-під варти в Італії, поїхав до Федеративної Республіки Німеччина, а не до України для з`явлення до органів досудового слідства.

Суд вважає, що наразі підстав для зміни застосованого запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 на більш м`який, не пов`язаний із триманням під вартою, не вбачається, оскільки останній обґрунтовано обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого, в той час, відповідно до ст. 177 КПК України існують наступні ризики, які не перестали існувати та дають підстави вважати, що обвинувачений може перешкоджати кримінальному провадженню, а саме може:

1) переховуватись від суду;

2) незаконно впливати на потерпілого, свідків, у цьому ж кримінальному провадженні;

3) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

Вказані ризики підтверджується наступними фактами:

По-перше, злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_1 в аспекті кримінально-правової кваліфікації відноситься до категорії тяжких, а санкція ч. 2 ст. 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого. Отже, як ризики, які дають підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першої статті 177 КПК України, варто розцінювати ту обставину, що ОСОБА_1 , розуміючи невідворотність покарання за скоєний злочин, буде переховуватись від суду, що підтверджується наступними обставинами: 21.12.2022 ОСОБА_1 перетнув державний кордон в пункті пропуску «Грушів» та до його екстрадиції на територію України не повертався. Окрім цього, з 19.04.2023 ОСОБА_1 перебував у розшуку, оскільки місцезнаходження останнього органу досудового розслідування було не відомо. Також, 19.04.2023 ОСОБА_1 оголошено в міжнародний розшук. Таким чином, у разі застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, ОСОБА_1 може знову залишити своє місце проживання та виїхати за межі країни з метою переховуватись від суду та уникнути відповідальності за вчинений злочин.

По-друге, перебуваючи на волі, обвинувачений може перешкодити встановленню істини у справі, впливати на потерпілих з метою спонукання останніх до зміни раніше наданих показань або до відмови від їх надання. При цьому, злочин, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_1 , має кваліфікуючу ознаку настання смерті потерпілого. Таким чином, у разі застосування до обвинуваченого запобіжного заходу, не пов`язаного з тримання під вартою, ОСОБА_1 зможе застосувати заходи фізичного або психічного впливу до потерпілих від злочину з метою спонукання останніх до зміни раніше наданих показань або до відмови від їх надання, що унеможливить якісний та не упереджений судовий розгляд.

Суд вважає, що без продовження стосовно обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою запобігти настанню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, неможливо.

При цьому, більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою застосувати не можливо, з огляду на те, що:

1) особисте зобов`язання - неможливо застосувати, оскільки вказаний запобіжний захід є найменш суворим запобіжним заходом з-поміж інших, передбачених ст. 176 КПК України і є неспіврозмірним із врахуванням тяжкості інкримінованого кримінального правопорушення та особи обвинуваченого, і не забезпечить належної процесуальної поведінки обвинуваченого під час судового розгляду та фактично виключає будь-який контроль за поведінкою ОСОБА_1 за умови його перебування на свободі, що створить усі необхідні умови для настання вищевказаних ризиків, передбачених ст. 177 КПК України;

2) особиста порука - неможливо застосувати у зв`язку з тим, що до сторони обвинувачення не надходило письмових звернень від осіб, готових поручитися за ОСОБА_1 та забезпечити його належну процесуальну поведінку;

3) застава - неможливо застосувати у зв`язку з тим, що в разі обрання запобіжного заходу у вигляді застави і внесення грошових коштів, ОСОБА_1 буде продовжувати переховуватися від суду та безперешкодно залишить територію України, оскільки останній не перебуває на військовому обліку та може вільно виїхати за межі території України;

4) домашній арешт неможливо застосувати у зв`язку з тим, що обвинувачений підлягає постійному візуальному контролю з метою запобігання вчиненню вищевказаних ризиків, а його перебування на свободі дасть йому усі можливості переховуватись суду з метою уникнути відповідальності.

Відповідно до ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії передбачені частиною першою цієї статті.

На даний час існують ризики, передбачені п. 1 ст. 177 КПК України, та встановлено факт що ОСОБА_1 , перебуваючи на волі переховувався від органу досудового розслідування, а саме, 21.12.2022 перетнув кордон України в пункті пропуску «Грушів» та не мав наміру повертатися до України, оскільки проживав за кордоном упродовж більше ніж 2-х років, а саме до 22.08.2025, тобто до моменту затримання правоохоронними органами, що вказує на те, що обвинувачений ОСОБА_1 свідомо переховувався від органу досудового розслідування.

Беручи до уваги те, що ОСОБА_1 з 19.04.2023 переховувався від органу досудового розслідування протягом 2 (двох) років, був оголошений в розшук, а з 19.04.2023 оголошений в міжнародний розшук, ухилявся від виконання процесуальних обов`язків підозрюваного, він може переховуватись в подальшому і від суду, тому обрання відносно нього будь-якого іншого більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить його належної процесуальної поведінки.

Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

ОСОБА_1 обвинувачується зокрема у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого передбаченого ч.2 ст.286 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжкий злочин, оскільки санкція статі передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 8 років.

У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 25.07.2001 Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризику повторного вчинення злочинів». Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винним, з огляду на вірогідність переховування від органів досудового розслідування, незаконний вплив на свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення, спростовують доводи захисту про відсутність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Пунктом 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року визначено, що продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості, а альтернативні запобіжні заходи, на думку суду, не в змозі гарантувати належну поведінку підозрюваного.

Водночас, відповідно до практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більш суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Висновок суду щодо необхідності продовження ОСОБА_1 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, ґрунтується на вищевикладених обставинах, що не свідчать про зменшення заявлених ризиків та виправдовують тримання особи під вартою.

Крім цього, відповідно до ч.3 ст.183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч.1 ст. 182 КПК України, можливість застосування застави щодо особи, стосовно якої застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, може бути визначена в ухвалі слідчого судді, суду у випадках, передбачених частинами третьою або четвертою статті 183 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст.183 КПК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

При вирішенні питання щодо визначення розміру застави, суд враховує, що ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, цей злочин пов`язаний з загибеллю людини.

Відтак, з метою забезпечення обвинуваченим ОСОБА_1 належної процесуальної поведінки, є необхідність у продовжені раніше застосованого відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без права внесення застави.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні клопотання захисника про заміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді застави.

Крім цього, прокурор вказував, що у разі продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідне поміщення обвинуваченого до державної установи «Чортківська установа виконання покарань №26)» (Тернопільська область, м. Чортків, вул. Лесі Українки, 3).

Суд, надаючи оцінку вказаному, вважає що вирішення цього питання не належить до компетенції суду, а є дискреційними повноваженнями Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, а нагляд за додержанням законодавства у цій сфері здійснюється прокурором, з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 4 ЗУ «Про попереднє ув`язнення» установами для тримання осіб, щодо яких як запобіжний захід обрано тримання під вартою або до яких застосовано тимчасовий чи екстрадиційний арешт, є слідчі ізолятори Державної кримінально-виконавчої служби України, гауптвахти Військової служби правопорядку у Збройних Силах України. В окремих випадках, що визначаються потребою в проведенні слідчих дій, ці особи можуть перебувати в ізоляторах тимчасового тримання.

Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, визначає перелік установ попереднього ув`язнення для тримання під вартою засуджених до позбавлення волі, переданих в Україну для відбування покарання, а також підозрюваних, обвинувачених, засуджених до позбавлення волі, стосовно яких компетентним органом іноземної держави було прийнято рішення про їх видачу в Україну (екстрадицію) для притягнення до кримінальної відповідальності або виконання вироку.

Відповідно до ст.22 вказаного Закону, Нагляд за додержанням законів у місцях попереднього ув`язнення здійснюється прокурором шляхом реалізації повноважень щодо нагляду за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.

Постанови і вказівки прокурорів щодо додержання встановлених законодавством порядку і умов тримання осіб, взятих під варту, підлягають обов`язковому виконанню адміністрацією місць попереднього ув`язнення.

Отже, з вищевикладеного вбачається, що Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, визначає перелік установ попереднього ув`язнення для тримання під вартою обвинувачених, стосовно яких компетентним органом іноземної держави було прийнято рішення про їх видачу в Україну (екстрадицію) для притягнення до кримінальної відповідальності, а отже, саме цей орган визначає місце тримання під вартою екстрадованої особи, а прокурор здійснює нагляд за додержанням Закону в частині його реалізації щодо екстрадованої особи.

Керуючись ст. ст. 194, 331 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Клопотання прокурора Кременчуцької окружної прокуратури Бровка Георгія Васильовича про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно обвинуваченого ОСОБА_1 , по кримінальному провадженню за обвинуваченням останнього у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України задовольнити.

Продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України - запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Строк запобіжного заходу рахувати з 02 березня 2026 року.

Строк дії ухвали запобіжного заходу визначити до 30 квітня 2026 року включно.

У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_1 ОСОБА_6 про заміну запобіжного заходу відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню після її проголошення, та може бути оскаржена безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її проголошення.

Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

СуддяО. О. Колотієвський