ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 200/3641/18

провадження № 61-1843св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року у складі колегії суддів: Гапонова А. В., Новікової Г. В., Никифоряка Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2018 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області, правонаступником якого є Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, про стягнення грошових коштів.

Позовну заяву обґрунтовано тим, що позивачам належала на праві власності у рівних частинах будівля гуртожитку літ. «А-5» на АДРЕСА_1 . На час набуття права власності на приміщення гуртожитку у 2010-му році, цей об`єкт перебував у незадовільному стані, тому з метою збереження та утримання будівлі гуртожитку у придатному для експлуатації стані, ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було за власні кошти проведено капітальний ремонт приміщень та поліпшення будівлі в цілому. В результаті чого вартість об`єкту нерухомого майна істотно збільшилась, а його стан поліпшився в результаті проведеного ремонту, поліпшень та оздоблення. Загальна вартість робіт та послуг, що проводились у період з 2010 року до 2016 року склала 5 234 267,00 грн, що підтверджується висновком будівельно - технічного дослідження.

Проте рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2010 року, що залишено в силі Постановою Вищого господарського суду України від 27 січня 2011 року, визнано за державою в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області право власності на будівлю гуртожитку на АДРЕСА_1 .

Позивачі з посиланням на статті 317, 319, 390, 328, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), вважали, що ними вкладено власні кошти в ремонт приміщень гуртожитку та проведено поліпшення цього об`єкту нерухомого майна, у результаті чого будівля гуртожитку істотно збільшила свою вартість та комерційну привабливість. Однак у зв`язку з тим, що спірне майно витребувано на користь відповідача, позивачі понесли збитки, оскільки Регіональне відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях відмовляються компенсувати вартість поліпшень. Однак, набуття права власності відповідачем було здійснено саме на будівлю, а не на проведені поліпшення у вигляді робіт, послуг, будівельних матеріалів тощо, які є власністю позивачів, однак не можуть бути відокремлені від об`єкта нерухомого майна, тому, на думку позивачів, мають бути компенсовані їм грошима.

Виходячи з викладеного, позивачі просили суд стягнути з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях, на свою користь грошові кошти в якості поліпшень будівлі гуртожитку літ. А-5 по АДРЕСА_1 , у розмірі 5 234 267,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у складі судді Кондрашова І. А. від 16 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області, про стягнення коштів, задоволено частково.

Стягнуто з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5 152 798,00 грн з ПДВ.

Провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 закрито.

Стягнуто з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 1 468,33 грн. Стягнуто з Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 468,33 грн.

Суд першої інстанції вважав, що позивачі правомірно і у встановленому порядку набули право власності на спірні приміщення гуртожитку. На момент набуття права власності не існувало будь-яких обтяжень чи заборон стосовно спірного об`єкту нерухомого майна.

Оскільки будівля гуртожитку перебувала у власності та володінні позивачів з 2009 року до 2011 року, останніми з метою збереження та утримання цього об`єкту нерухомого майна в належному, придатному для експлуатації стані, за спільні кошти проведено капітальний ремонт приміщень, тобто здійснено поліпшення будівлі гуртожитку.

У зв`язку із витребуванням будівлі гуртожитку на користь держави в особі Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області, останні набули право власності на будівлю гуртожитку. При цьому витребуване майно передано відповідачу у повному обсязі, в тому числі із проведеними невід`ємними поліпшеннями, оскільки вони не можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди.

Тому, суд вважав, що вартість невід`ємних поліпшень у розмірі 5 152 798, 00 грн підлягає стягненню з відповідача.

Водночас встановивши, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть від 25 червня 2021 року № 8, а після його смерті відсутні правонаступники, суд вирішив закрити провадження у справі в частині позовних вимог ОСОБА_3 до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області про стягнення коштів.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційні скарги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Дніпропетровській, Запоріжській та Кіровоградській областях та Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задоволено. Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня

2024 року скасовано в частині задоволених позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській області про стягнення коштів залишено без задоволення.

В іншій частині рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року залишено без змін.

Стягнуто судовий збір: з ОСОБА_2 на користь Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях у розмірі 2 202,50 грн; з ОСОБА_2 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури у розмірі 2 642,99 грн; з ОСОБА_1 на користь Регіонального відділення Фонду Державного майна України по Дніпропетровській, Запорізькій та Кіровоградській областях у розмірі 2202,50 грн; з ОСОБА_1 на користь Дніпропетровської обласної прокуратури у розмірі 2 642,99 грн.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд зазначив, що всупереч положенням частини четвертої статті 390 ЦК України про право добросовісного володільця на відшкодування здійснених ним витрат у сумі, на яку збільшилась вартість майна, суд не дослідив питання, чи забезпечили проведені в будівлі гуртожитку ремонтні роботи приріст ринкової вартості будівлі.

Отже, стягнувши з відповідача суму коштів на проведення ремонтних робіт, суд неправильно застосував вказану норму права.

Водночас, суд апеляційної інстанції виснував, що позивачі не довели, що вони не знали та не могли знати щодо спорів з приводу гуртожитку, тобто вони є добросовісними набувачами.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У лютому 2025 року ОСОБА_2 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, вказавши, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 444/1725/16-ц, від 12 червня 2024 року у справі № 569/6725/22, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 766/8694/16-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Заявник зазначає про те, що апеляційним судом протиправно зроблено висновок про те, що позивач не є добросовісним набувачем, оскільки роботи по приведенню поліпшень приміщень було здійснено у 2011-2026 роках. Натомість, позивачем отримано кредит 05 вересня 2008 року на ремонт гуртожитку, тобто ремонтні роботи та роботи з поліпшення майна здійснено саме у 2008-2009 роках.

Вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги висновок експерта від 02 квітня 2024 року № 1401-06, яким встановлено, що вартість приміщення зросла на 14 286 695,00 грн, а підтверджена вартість виконаних робіт, які не можуть бути відокремлені від об`єкта нерухомого майна складає 5 152 798,00 грн.

У березні 2025 року до Верховного Суду від прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах відповідача надійшов через систему «Електронний суд» відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому прокурор, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду - залишити без змін, оскільки вона є законною.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 лютого 2025 року касаційна скарга Лопати В. В. передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2025 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків.

У визначений в ухвалі строк заявник усунув недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 20 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі (з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 200/3641/18 із Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У червні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 200/3641/18.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова апеляційного суду - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Як випливає з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29 грудня 2009 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О. А., за реєстровим № 6458, ОСОБА_2 придбав приміщення № 7 в будівлі гуртожитку літ. «А-5», що знаходиться в будинку АДРЕСА_1 .

Згідно з договором дарування нерухомого майна від 24 лютого 2011 року, укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою О. А., за реєстровим № 579, ОСОБА_1 отримала в дар частину будівлі гуртожитку, а саме в будівлі гуртожитку літ. «А-5» (цегла) на ІІ поверсі приміщення № 8 поз. 1-46, 1, 1, на ІV поверсі приміщення № 9 поз. 1-46, І, ІІ; на V поверсі приміщення № 10 поз. 1-44, 1, П, Місця загального користування на другому поверсі поз. І, II, на першому поверсі поз. І, ІІ, Ш, Г, V. Загальна площа 1 968,9 кв. м.

Крім того, відповідно до договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 11 квітня 2008 року, укладеного між ОСОБА_6 від імені ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В. В., за реєстровим № 3989, ОСОБА_2 набув право власності на приміщення № 1,1,2,3,4,5,6 будівлі гуртожитку літ. «А-5» в підвалі приміщення, площею 10,1 кв. м, приміщення № 1 поз. 1-5, 5-а, площею 58,0 кв. м; на /-поверсі приміщення № 2 поз. 1-19, 19а, 21, приміщення № 3 поз.1-7, приміщення № 4 поз. 1-6, приміщення №5 поз. 1,2 приміщення №6 поз. 1-3, тамбур поз. IV, загальною площею 622,0 кв. м загальна площа всього складає 690,1 кв. м, яке знаходиться за адресою: пр-т Газети «Правда», місто Дніпропетровськ, будинок загальному користуванні: поз. ІІ, V-загальною площею 10,5 кв. м.

ОСОБА_2 отримано технічні умови на електрозабезпечення об`єкта замовника від 03 листопада 2008 року № 1001 (50 кВт).

Загальна вартість робіт та послуг, що проводились у період з 2011 року по 2016 рік складає 5 234 267,00 грн, що підтверджується висновком будівельно - технічного дослідження від 26 вересня 2016 року.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 21 вересня 2010 року, яке було залишено в силі Постановою Вищого господарського суду України від 27 січня 2011 року, визнано за Державою в особі Регіонального відділення ФДМУ по Дніпропетровській області право власності на будівлю гуртожитку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до висновку судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 02 квітня 2024 року вартість невід`ємних поліпшень, проведених ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 складає 5 152 798, 00 грн.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду із вказаним позовом, позивачі вказували, що у зв`язку із витребуванням у них спірного приміщення (справа № 40/48-10), вони мають право на відшкодування здійснених ними поліпшень у розмірі 5 234 267,00 грнвідповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України.

Відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Тобто, добросовісний набувач (володілець) може залишити за собою здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені без завдання майну шкоди. Під поліпшенням слід розуміти такі витрати на майно, які, з одного боку, не зумовлені необхідністю його збереження, але, з іншого, мають обґрунтований характер, оскільки поліпшують експлуатаційні властивості майна.

Якщо відокремлення поліпшень неможливе, добросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася вартість майна.

Отже, тлумачення частини четвертої статті 390 ЦК України дає підстави для висновку, що поліпшення майна повинні бути здійснені особою саме як добросовісним набувачем, тобто за відсутності обізнаності щодо протиправного вибуття цього майна з володіння власника.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що однією з основних засад законодавства є добросовісність, дії учасників правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин.

Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства.

У зв`язку з наведеним добросовісність у правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загально соціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісними, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися так, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ними ставляться. І навпаки - реалізація правового регулювання цивільних відносин буде недобросовісною, якщо соціальна свідомість відторгає її як таку, що не відповідає задекларованій меті.

Вирішуючи спір, судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачі отримали у власність кожен свою частину гуртожитку в той час коли справа № 40/48-10 розглядалась Господарським судом Дніпропетровської області, рішенням якого від 21 вересня 2010 року спірний гуртожиток було повернуто у власність держави.

Саме позивачі оскаржували зазначене рішення в апеляційному та касаційному порядку.

Не дивлячись на зазначену обставину, позивачі в період часу з 2011 року по 2016 рік, утримуючи у себе гуртожиток, використовуючи його (здаючи певні приміщення у оренду), зробили в ньому ремонт.

Враховуючи наявність судового рішення у справі № 40/48-10 про повернення спірних приміщень у власність держави, обізнаності про це позивачів, здійснення ними ремонтних робіт необхідно розглядати не як невід`ємне поліпшення, вартість яких підлягає компенсації відповідно до частини четвертої статті 390 ЦК України, а як дії вчинені всупереч засадам добросовісності та наявним судовим рішенням.

З урахуванням викладеного вище, суд апеляційної інстанції дійшов правомірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог на підставі частини четвертої статті 390 ЦК України.

Доводи касаційної скарги про те, що вказані ремонтні роботи були проведені у період 2008-2009 роки зводяться до переоцінки доказів, яким суд апеляційної інстанції надав належну оцінку.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Посилання заявника на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 20 листопада 2019 року у справі № 444/1725/16-ц, від 12 червня 2024 року у справі № 569/6725/22, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 766/8694/16-ц, від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц, відхиляються колегією суддів, оскільки судові рішення у справі, яка переглядається, та вказаних заявником ухвалено за різних фактичних обставин.

Незгода заявника із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (зокрема рішення у справі від 03 квітня 2008 року «Пономарьов проти України») повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію.

Верховний Суд звертає увагу на те, що дійшовши правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позову у цій справі на підставі частини четвертої статті 390 ЦК України, апеляційним судом помилково зроблено оцінку недоведеності розміру вартості невід`ємних поліпшень.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Отже, колегія суддів погоджується із висновком апеляційного суду про відсутність підстав для задоволення позову на підставі частини четвертої статті 390 ЦК України, що спростовано позивачами, у зв`язку з чим немає необхідності надавати оцінку доказам на підтвердження вартості невід`ємних поліпшень.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають та за своїм змістом переважно свідчать про незгоду із встановленими судом апеляційної інстанції обставинами та спрямовані на необхідність переоцінки доказів Верховним Судом, що за приписами статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

У межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховним Судом не встановлено підстав для висновку, що суд ухвалив оскаржуване судове рішення із неправильним застосуванням норм матеріального права або із порушенням норм процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, судом касаційної інстанції не встановлено.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку

з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає. Витрати зі сплати судового збору за подання касаційної скарги покладаються на особу, яка подала касаційну скаргу.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник