КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/4173/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Марченко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Осаулової А.А., у місті Києві, у справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, пені, 3 % річних, інфляційних, матеріальної та моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», ОСОБА_1 про стягнення страхового відшкодування, пені, 3 % річних, інфляційних, матеріальної та моральної шкоди, в якому просив суд з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог стягнути з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» страхове відшкодування у розмірі 17 209,22 грн, пеню у розмірі 2 441,79 грн; 3% річних у розмірі 386,00 грн; збитки від інфляції у розмірі 1 330,77 грн. Стягнути з ОСОБА_1 на його користь матеріальну шкоду у розмірі 102 614,92 грн, відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

Позові вимоги вмотивовані тим, що 24 липня 2024 року о 11 годині 48 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mercedes Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Києві по вул. В. Гетьмана, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався дистанції, в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_2 , який в подальшому по інерції допустив зіткнення з автомобілем «Renault Megane» д.н.з. НОМЕР_3 . При ДТП всі автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року у справі №760/18180/24 ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850, 00 грн.

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1 на час ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», яке виплатило позивачу 76 077,89 грн страхового відшкодування.

Вказує, що ним було ініційовано проведення оцінки вартості матеріального збитку, за якою вартість матеріального збитку становить 137 627,21 грн.

Відтак, різниця між фактично сплаченим відшкодуванням та матеріальним збитком, визначеним на підставі вищевказаної оцінки, складає 61 549,32 грн.

Оскільки вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахуванням зносу складає 267 557,96 грн, з винного водія у ДТП підлягає стягненню різниця фактичним розміром шкоди та страховою виплатою.

Крім цього, діями ОСОБА_1 йому було заподіяно моральну шкоду, оскільки він тривалий час не міг використовувати свій автомобіль, витрачав час на пошук експертної організації, СТО, страхової компанії. Моральну шкоду оцінює в 5 000,00 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» на користь ОСОБА_3 грошові кошти в сумі - 17 209,22 грн страхового відшкодування, кошти пені в сумі - 2 441,79 грн, інфляційних втрат - 1 330,77 грн, 3 % річних - 386,00 грн, витрати на правничу допомогу в розмірі - 4980 грн, судовий збір в сумі - 213,67 грн, а всього в розмірі - 26 561, 45 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 кошти матеріальної шкоди у розмірі - 102 614,92 грн, моральну шкоду в розмірі - 3 000,00 грн, витрати на правничу допомогу в сумі - 18 000 грн та судовий збір в сумі - 1 056,14 грн, а всього кошти в сумі - 124 671, 06 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в сумі 124 671, 06 грн та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у вказаній частині.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що матеріали справи не містять доказів реальності витрат, понесених позивачем. Відсутня й калькуляція на ремонт автомобіля, що унеможливлює встановити фактичну загальну вартість робіт та матеріалів з ремонту транспортного засобу позивача.

Вважає, що при вирішенні питання щодо розміру шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 необхідно обрахувати її розмір, виходячи із розміру фактично понесених позивачем витрат на ремонт автомобіля.

Крім того, оскаржуване рішення суду ухвалено на підставі висновку експерта за відсутності будь-яких інших доказів, наданих позивачем на підтвердження заявленої суми матеріальної шкоди, що підлягає стягненню з ОСОБА_1 .

Зазначає, що стягнення витрат на правничу правову допомогу на користь ОСОБА_3 у сумі 18 000, 00 грн є необґрунтованим.

03 грудня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , відповідно до якого остання просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги, зазначає, що апелянт помилково ототожнює розмір страхового відшкодування, яке підлягає сплаті страховиком за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, із розміром реальних збитків, завданих унаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Позивач заявив вимоги про стягнення з ОСОБА_1 виключно тієї частини шкоди, яка не покривається страховим відшкодуванням, а саме у розмірі 102 614,92 грн, що становить різницю між фактичними витратами на відновлювальний ремонт транспортного засобу (195 902,03 грн) та сумою страхового відшкодування (93 287,11 грн).

Страховик відшкодовує витрати на відновлювальний ремонт пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, тоді як різниця між реальними збитками та сумою страхового відшкодування, у разі її наявності, підлягає відшкодуванню особою, яка завдала шкоди, на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про правомірність стягнення з ОСОБА_1 компенсації шкоди у розмірі 102 614,92 грн, яка не покривається обов`язками страховика.

Не підлягає перегляду й рішення суду в частині стягнення моральної шкоди, оскільки сам факт дорожньо-транспортної пригоди є достатньою підставою для її відшкодування за умови заявлення відповідної вимоги потерпілою особою, що відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 761/14285/16-ц.

Доводи апеляційної скарги щодо відмови у стягненні або зменшення витрат на професійну правничу допомогу також є безпідставними, оскільки такі витрати підтверджені належними та допустимими доказами і обґрунтовано стягнуті судом першої інстанції.

10 грудня 2025 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ПАТ «СК «ПЗУ Україна» - Приходи О.В., відповідно до якого просить врахувати даний відзив при прийнятті постанови Київським апеляційним судом.

Зазначає, що враховуючи висновок експерта № 793 від 11 липня 2025 року, рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» погодилося з рішенням суду та здійснило виплату коштів.

При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 підтримав, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просить скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 коштів в сумі 124 671,06 грн та відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у вказаній частині.

03 лютого 2026 року на адресу апеляційного суду від представника ОСОБА_3 - адвоката Ковалевської Д.С. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату у зв`язку перебування на лікарняному. Разом із тим, доказів на підтвердження вказаних обставин представником до клопотання про відкладення розгляду справи не додано.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що 24 липня 2024 року о 11 годині 48 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Mercedes Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , в м. Києві по вул. В. Гетьмана, не був уважним, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався дистанції в результаті чого допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Polo» д.н.з. НОМЕР_2 , який в подальшому по інерції допустив зіткнення з автомобілем «Renault Megane» д.н.з. НОМЕР_3 . При ДТП всі автомобілі отримали механічні пошкодження.

Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.09.2024 р. у справі №760/18180/24 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень 00 коп.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля «Mercedes Benz», д.н.з. НОМЕР_1 , на час ДТП була застрахована в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна».

ОСОБА_3 звернувся в ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» з повідомленням про подію та заявою про виплату страхового відшкодування.

Згідно з страховим актом №45084/1 розмір збитку - 72 802,92 грн, які були перераховані 12 серпня 2025 року.

Згідно з страховим актом №45084/3 розмір збитку - 74 102,92 грн, було доплачено 1 300,00 грн (за послуги евакуатора), які були перераховані 05 листопада 2024 року.

Крім цього, сторони не заперечують, що позивач отримав від відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна», в якості доплати страхового відшкодування 06 листопада 2024 року - 3 274,97 грн та 08 листопада 2024 року - 23,27 грн пені за прострочення виконання зобов`язання.

Загальна сума виплаченого страхового відшкодування за ДТП від ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» становить 76 077,89 грн

Вказаний розмір страхового відшкодування був визначений на підставі звіту ТОВ «БВН ЕВ ГРУП» від 01 листопада 2024 року №75339, зроблений на замовлення ПрАТ «СК «ПЗУ Україна»

Відповідно до звіту про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику КТЗ №368/09-24 від 25 вересня 2024 року, за яким матеріальний збиток, завданий власнику автомобіля «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , становить 151 736,65 грн, вартість матеріального збитку без ПДВ - 137 627,21 грн, вартість відновлювального ремонту автомобіля без урахування фізичного зносу вузлів і деталей, на момент проведення дослідження - 267 557,96 грн.

Згідно висновку експерта №793 від 11 липня 2025 року виконаного на виконання ухвали Шевченківського районного суду міста Києва від 03 квітня 2025 року у цій справі, вартість матеріального збитку, завданого власнику не наданого на дослідження транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок пошкодження у ДТП, що трапилась 24 липня 2024 року, складає 101 818,77 грн, вартість відновлювального ремонту, завданого власнику не наданого на дослідження транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок пошкодження у ДТП, що трапилась 24 липня 2024 року, без врахування ПДВ та з урахуванням зносу - 93 287,11 грн, вартість відновлювального ремонту з врахуванням ПДВ на складники, що підлягають заміні - 195 902,03 грн (а.с. 124-140 т.1) .

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що неправомірними діями відповідача ОСОБА_1 пов`язаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу), позивачу ОСОБА_3 було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-слідчому зв`язку зі вказаними діями відповідача.

Таким чином приймаючи рішення суд дійшов висновку про стягнення із останнього як заподіювача шкоди різниці матеріальної шкоди між страховим відшкодуванням та загальною сумою заподіяної матеріальної шкоди, визначену висновком експерта по визначенню вартості матеріального збитку.

Разом з цим, з відповідача ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» судом достягнута сума страхового відшкодування у розмірі 17 209,22 грн, в межах ліміту страхової суми, визначеної полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

В рахунок відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції виходив з урахуванням принципів розумності і справедливості та вважав, що розмір заявленої суми до стягнення якої наполягав позивач є явно завищеним, а тому прийшов до висновку, що сума у розмірі 3 000,00 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди буде відповідати ступеню та характеру моральних страждань.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позову відповідає з огляду на наступне.

Судове рішення оскаржується лише в частині задоволених вимог до ОСОБА_1 . В іншій частині судове рішення не оскаржується, а тому в апеляційному порядку не переглядається.

Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (ст. 22 ЦК України).

Відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам.

Поняття джерела підвищеної небезпеки закріплено у статті 1187 ЦК України.

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб (частина перша статті 1187 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Частиною першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

У разі відсутності преюдиційного доказу вини особи у завданні шкоди, зазначена обставина підлягає встановленню у ході розгляду цивільної справи. Не притягнення особи до адміністративної відповідальності з будь-яких причин за порушення Правил дорожнього руху не свідчить про відсутність підстав для цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду. Винність особи у вчиненні ДТП, завданні шкоди у цивільній справі повинна бути доведена у загальному порядку.

У постанові Верховного Суду від 04 березня 2020 року в справі №641/2795/16-ц (провадження № 61-20728св19) зазначено, що «не притягнення водіїв до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху не може бути підставою для звільнення володільця джерела підвищеної небезпеки від цивільно-правової відповідальності за завдану шкоду, оскільки вину особи в ДТП може бути підтверджено чи спростовано іншими належними доказами, зокрема, висновком судової експертизи тощо».

Аналогічний правовий висновок міститься також і в постановах Верховного Суду від 05 червня 2019 року у справі № 647/698/16-ц, від 17 липня 2019 року у справі № 638/16723/15-ц від 18 грудня 2019 року у справі № 569/13962/17.

Так із матеріалів справи вбачається, що постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 12 вересня 2024 року у справі №760/18180/24 ОСОБА_1 визнано винним у скоєнні зазначеного ДТП.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З врахуванням вище вказаних обставин у справі та норм процесуального законодавства, колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції про доведеність позивачем обставин справи та вини відповідача у спричиненні ДТП наслідком якого було пошкодження автомобіля, що належить позивачу є обґрунтованим, оскільки вище вказані обставини в своїй сукупності та з врахуванням інших доказів у справі, повністю узгоджуються із вище вказаними доказами підтверджують вину ОСОБА_1 у порушенні п. 2.3 «б», 13.1 ПДР України, що мало наслідком пошкодження майна позивача. Відповідач у справі належними та допустимими доказами вище вказані докази не спростував.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині правомірності стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди у розмірі 120 614,92 грн та в рахунок відшкодування моральної шкоди у розмір 3 000 грн, апеляційний суд керується наступним.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності що передбачено статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Зазначена правова позиція закріплена і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, провадження № 14-316цс18, з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, шоста статті 81 ЦПК України).

Так, при розгляді вказаної справи судом першої інстанції була призначена судова транспортно - товарознавча експертиза, відповідно до висновку експерта №793 від 11 липня 2025 року вартість матеріального збитку, завданого власнику не наданого на дослідження транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок пошкодження у ДТП, що трапилась 24 липня 2024 року, складає 101 818,77 грн, вартість відновлювального ремонту, завданого власнику не наданого на дослідження транспортного засобу «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок пошкодження у ДТП, що трапилась 24 липня 2024 року, без врахування ПДВ та з урахуванням зносу - 93 287,11 грн, вартість відновлювального ремонту з врахуванням ПДВ на складники, що підлягають заміні - 195 902,03 грн.

Таким чином, апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції в частині того, що розмір матеріального збитку, заподіяний власнику автомобіля марки «Renault Megane», д.н.з. НОМЕР_3 , внаслідок дорожнього-транспортної пригоди, станом на 24 липня 2024 року, складав: 195 902,03 грн отже позивачу з боку відповідача ОСОБА_1 підлягає виплата різниці між матеріальною шкодою заподіяною внаслідок ДТП та страховим відшкодуванням (що має бути сплаченим Страховиком) (93 287,11 грн) та становить 102 614,92 грн.

Доводи про те, що висновок експерта, який суд першої інстанції поклав в основу рішення не є допустимим та належним доказом, колегія суддів відхиляє, оскільки згідно зі статтями 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, висновками експертів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині відшкодування позивачу за рахунок відповідача моральної шкоди.

ЄСПЛ вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац 2 частини третьої статті 23 ЦК України).

Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див., зокрема, постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21)).

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначає суд у рішенні, а не психолог у висновку. Висновок останнього може слугувати для судді орієнтиром у пізнанні глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, інших обставин, які мають істотне значення, зокрема й можливого грошового еквівалента таких страждань. Проте розмір відповідного відшкодування незалежно від наявності висновку психолога суддя повинен встановити, враховуючи вимоги розумності та справедливості (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі № 372/1652/18 (провадження № 14-115цс21)).

Враховуючи факт завдання шкоди транспортному засобу позивача по справі, а також у зв`язку із протиправною поведінкою відповідача, зазнав душевних страждань та переживань у зв`язку із пошкодженням власного транспортного засобу. Суд першої інстанції дійшов до правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині та зменшення розміру моральної шкоди до 3 000 грн.

Колегія судів погоджується із судом першої інстанції в тому, що визначений ним розмір відшкодування є розумним, виваженим і справедливим, відповідає обсягу душевних, фізичних та психологічних страждань, ступеню моральних переживань, яких зазнав позивач.

Даючи оцінку доводами апелянта в частині розподілу судових витрат між відповідачами колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо витрат на правову допомогу, виходив з реальності надання адвокатських послуг позивачу під час судового розгляду справи у суді першої інстанції, фактичного обсягу наданих юридичних послуг, співмірності суми витрат зі складністю справи та відповідності суми заявлених витрат критеріям реальності і розумності, тому вважає доводи апелянта в цій частині безпідставними.

Також колегія суддів вважає, що вказані доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди апелянта із висновками суду першої інстанції щодо встановлених обставин справи, ці доводи були предметом перевірки суду першої інстанції, який дав їм повну, всебічну та об`єктивну оцінку у своєму рішенні, проте повноваження суду апеляційної інстанції стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі «Пономарьов проти України» (Заява № 3236/03).

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів відповідача та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а аргументи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 49, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 30 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2026 року

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеє