Постанова

Іменем України

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 754/511/23

провадження № 14-63цс25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідачаВоробйової І. А.,

суддів Банаська О. О., Білоконь О. В., Булейко О. Л., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Ткачука О. С., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.,

розглянула цивільну справу за позовомПублічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних

за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 серпня 2023 року у складі судді Лісовської О. В. та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року у складі колегії суддів Приходька К. П., Писаної Т. О., Журби С. О.,

УСТАНОВИЛА:

Вступ

1. З січня 2010 року між сторонами існував спір про стягнення заборгованості за кредитним договором від 21 серпня 2008 року (строк кредитування до 20 серпня 2038 року).

2. Судовим рішенням від 05 липня 2011 року, яке набрало законної сили, з відповідача на користь позивача достроково стягнуто заборгованість за кредитним договором, зокрема за тілом кредиту та процентами, а 20 січня 2012 року видано виконавчий лист. За наслідками пред`явлення цього виконавчого листа до виконання виконавче провадження закривалось, а документ повертався стягувачу. 25 квітня 2016 року державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження і з цього часу виконавчий документ на виконанні не перебуває.

3. Строк пред`явлення виконавчого листа до виконання закінчився, а в задоволенні заяви стягувача про поновлення цього строку та видачу дубліката виконавчого документа суд відмовив.

4. Рішення суду про стягнення боргу залишилось не виконаним.

5. У зв`язку із цим кредитор пред`явив цей позов до позичальниці (боржниці) про стягнення з неї 3 % річних, нарахованих на тіло кредиту і проценти, стягнутих рішенням суду, яке нею не виконано.

6. Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позову з тих підстав, що основна вимога позивача, яка виникла на підставі рішення суду, не може бути захищена в примусовому порядку, а тому між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можна застосовувати положення статті 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України).

7. Ухвалені у справі судові рішення оскаржив у касаційному порядку кредитор.

8. Перед Великою Палатою Верховного Суду постало питання про застосування частини другої статті 625 ЦК України, зокрема нарахування 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення боргу за основним зобов`язанням, за обставин, коли стягувач втратив право на примусове виконання цього судового рішення у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і суд у поновленні цього строку відмовив. Велика Палата Верховного Суду має з`ясувати, чи застосовуються до такого зобов`язання правила частини другої статті 625 ЦК України.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

9. У січні 2023 року Публічне акціонерне товариство «Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ПАТ «Укргазбанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання.

10. Позовну заяву мотивовано тим, що 21 серпня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Акціонерний банк «Укргазбанк» (далі - ВАТ «Укргазбанк»), правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого відповідачка отримала від банку кредитні кошти в розмірі 132 000,00 дол. США на строк до 20 серпня 2038 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами в розмірі 13,8 % річних.

11. У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 узятих на себе кредитних зобов`язань банк звернувся до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості.

12. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 липня 2011 року, яке набрало законної сили, з неї на користь банку стягнуто заборгованість за кредитом у сумі 153 216,56 дол. США, що за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на 05 липня 2011 року становило 1 221 365,80 грн, пеню в розмірі 64 133,49 грн, штраф за невиконання умов договору іпотеки щодо обов`язку страхування предмета іпотеки в розмірі 38 100,00 грн. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

13. Разом з тим відповідачка не погасила заборгованість за кредитним договором, а рішення суду не виконала.

14. У зв`язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору та рішення суду про стягнення з неї боргу відповідно до статті 625 ЦК України банк має право вимагати сплати 3 % річних від простроченої суми, тобто процентів річних відстягнутої рішенням суду заборгованостіза кредитом і процентами (153 216,56 дол. США) за період з 12 березня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

15. Посилаючись на зазначене, ПАТ «Укргазбанк», на підставі частини другої статті 625 ЦК України просило суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 3 % річних від простроченої суми за невиконання рішення суду про стягнення боргу за період з 12 березня 2017 року до 23 лютого 2022 року в розмірі 22 780,99 дол. США.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

16. Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17 серпня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року, в задоволенні позову ПАТ «Укргазбанк» відмовлено.

17. Рішення суду першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, мотивовано тим, що з урахуванням положень пункту 5 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження», який набрав чинності 05 жовтня 2016 року, строк пред`явлення виконавчого листа про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укргазбанк» присудженої судовим рішенням суми заборгованості сплинув.

18. Суд зазначив, що сплив строків пред`явлення виконавчого листа довиконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.

19. Оскільки ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 червня 2022 року, яка набрала законної сили, позивачу - ПАТ «Укргазбанк» як стягувачу відмовлено у видачі дубліката виконавчого листа та в поновленні строку для пред`явлення його до виконання, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку, що основна вимога позивача, стягнута рішенням суду, не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, а тому між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можна застосувати положення статті 625 ЦК України.

20. Установивши, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення до виконання виконавчого листа з виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 липня 2011 року про стягнення з боржника основної суми кредитної заборгованості та відмовою суду поновити цей строк, у відповідача перед позивачем відсутній обов`язок, який міг би бути виконаний примусово, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку про відсутність правової підстави для стягнення з відповідача можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України, зокрема 3 % річних від простроченої суми за невиконання цього судового рішення за період з 12 березня 2017 року до 23 лютого 2022 року в розмірі 22 780,99 дол. США.

Короткий зміст вимог касаційної скарги і підстав касаційного оскарження

21. У січні 2024 року представник ПАТ «Укргазбанк» подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 17 серпня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року, в якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

22. Представник заявника посилається на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 759/4755/19, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15 [пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)].

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

23. Касаційна скарга ПАТ «Укргазбанк» мотивована тим, що впостанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15 Верховний Суд здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку, що: 1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; 2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; 3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

24. У цій справі основна вимога кредитора вже захищена судом - рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 липня 2011 року у справі № 2-144/2011, яким з відповідачки стягнено суму заборгованості, а тому зобов`язання не можна вважати натуральним.

25. При цьому та обставина, що виконавчий лист не перебуває на виконанні, не має правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

26. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18.

27. Можливість кредитора нарахувати боржнику 3 % річних як наслідок прострочення виконання грошового зобов`язання за статтею 625 ЦК України після реалізації права на дострокове стягнення усієї суми кредиту встановлена також постановою Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц.

28. Вважає, що в цій справі зобов`язання не трансформувалось у натуральне, а тому відсутність виконавчого провадження не є підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення 3 % річних за порушення грошового зобов`язання.

Відзив на касаційну скаргу від відповідача не надходив.

Рух справи в суді касаційної інстанції, підстави передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

29. Ухвалою від 19 лютого 2024 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду відкрила касаційне провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а ухвалою від 03 квітня 2025 року призначила справу до судового розгляду.

30. 30 квітня 2025 року колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду постановила ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 403 ЦПК України, зокрема, для відступу від висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 серпня 2024 року у справі № 916/735/23, оскільки установила наявність неоднакової практики застосування Касаційним цивільним та Касаційним господарським судами у складі Верховного Суду положень частини другої статті 625 ЦК України до правовідносин з невиконання рішення суду про стягнення боргу за основним зобов`язанням, за обставин, коли можливість примусового виконання цього рішення стягувачем вичерпана, а рішення не може бути звернене до виконання.

31. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначила, що у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, від 29 листопада 2023 року у справі № 753/1527/22 викладено висновок, за змістом якого, у випадку, якщо кредитор уже скористався судовим захистом та з боржника рішенням суду стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання не можна вважати натуральним, а тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України. При цьому обставини не перебування виконавчого листа на виконанні, пропуск строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмова суду поновити цей строк не мають правового значення, оскільки чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових рішень про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

32. Натомість Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2024 року у справі № 916/735/23 вказав на відсутність грошового зобов`язання боржника перед кредитором, передбаченого частиною другою статті 625 ЦК України, за обставин підтвердження такого боргу відповідним судовим рішенням, яке не може бути виконаним без вирішення питання щодо поновлення строку пред`явлення виконавчого документа до виконання.

33. Отже, колегія суддів Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, на відміну колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, вважає, що у стягувача відсутня можливість стягнення з боржника сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, у випадку наявності судового рішення про стягнення боргу за основним зобов`язанням, яке набрало законної сили, за обставин коли таке рішення не може бути звернуте до виконання.

34. Зазначене, на переконання колегії суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду свідчить про різний підхід до застосування положень частини другої статті 625 ЦК України у випадку наявності судового рішення про стягнення боргу за основним зобов`язанням, яке набрало законної сили, за обставин коли таке рішення не може бути звернуте до виконання, а тому цю справу неможливо вирішити без відступу від висновків, викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 22 серпня 2024 року у справі № 916/735/23.

35. Ухвалою від 25 червня 2025 року Велика Палата Верховного Суду прийняла справу до розгляду з підстави, передбаченої частиною третьою статті 403 ЦПК України, та вважала, що існує необхідність формування єдиної правозастосовної практики щодо вирішення питання про стягнення сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, за обставин наявності судового рішення, яке не може бути звернене до виконання.

Фактичні обставини, встановлені судами

36. 21 серпня 2008 року між ВАТ «Укргазбанк» (правонаступником якого є ПАТ «Укргазбанк») та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 132 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,8 % річних з кінцевим строком повернення до 20 серпня 2038 року.

37. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2011 року (у справі № 2-144/11), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20 жовтня 2011 року, з ОСОБА_1 на користь позивача було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 153 216,56 дол. США, що за курсом НБУ на 05 липня 2011 року становило 1 221 365,80 грн, пеню у розмірі 64 133,49 грн, штраф за невиконання умов договору іпотеки (щодо обов`язку страхування предмета іпотеки) у розмірі 38 100 грн, витрати на оплату судового збору в розмірі 1700 грн та витрати за інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в розмірі 120 грн.

38. 10 січня 2012 року на виконання вказаного рішення видано виконавчий лист.

39. 25 квітня 2016 року державним виконавцем винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження з виконання зазначеного виконавчого листа, і з цього часу виконавчий документ на виконання повторно не пред`являвся.

40. У червні 2022 року ПАТ «Укргазбанк» звернулося до суду із заявою про видачу йому дубліката виконавчого листа № 2-144/11 та поновлення строку для пред`явлення його до виконання.

41. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 червня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року, ПАТ «Укргазбанк» відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу його дубліката (справа № 2-144/2011).

42. У січні 2023 року ПАТ «Укргазбанк» пред`явило цей позов до ОСОБА_1 про стягнення з неї 3 % річних у розмірі 22 780,99 дол. США за період з 12 березня 2017 року до 23 лютого 2022 року, нарахованих на тіло кредиту і проценти, стягнутих рішенням суду, яке нею не виконано.

ПОЗИЦІЯ ВЕЛИКОЇ ПАЛАТИ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Межі перегляду судових рішень судом касаційної інстанції

43. У суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 ЦПК України (частина перша статті 402 цього Кодексу).

44. Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

Мотиви, з яких виходить Велика Палата Верховного Суду, та застосовані норми права

45. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

46. Відповідно до частини першої статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

47. За змістом цієї норми зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.

48. Так, підстави виникнення цивільних прав та обов`язків наведені в частині другій статті 11 ЦК України, серед яких законодавець розрізняє:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

49. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду (частина п`ята статті 11 ЦК України). Тобто на підставі рішення суду цивільні права та обов`язки можуть виникати лише в конкретних випадках, визначених актами цивільного законодавства. Водночас, за загальним правилом, цивільні права та обов`язки виникають з юридичних фактів, найпоширенішими з яких є правочини.

50. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 202 ЦК України).

51. Сторони укладають правочин з метою врегулювання певних правовідносин, що визначає виникнення у них цивільних прав та обов`язків.

52. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

53. Згідно із частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

54. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях, що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Такі висновки викладено у постановах Великої палати Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15 (провадження № 14-68цс18) та від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15 (провадження № 14-16цс18).

55. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

56. Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) [частина перша статті 530 ЦК України].

57. У главі 50 ЦК України визначено підстави припинення зобов`язання, а в частині першій статті 598 цієї глави обумовлено, що зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Підстави припинення зобов`язання визначені, зокрема, в статтях 599, 600, 601, 604-609 ЦК України.

58. За відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

59. Належним є виконання зобов`язання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.

60. Загальні підходи до визначення змісту порушення зобов`язань містяться в статті 610 ЦК України, відповідно до якої порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

61. Відповідно до статті 611 ЦК Українив разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

62. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

63. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання (частина друга статті 615 ЦК України).

64. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

65. За змістом частини другої статті 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання.

66. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14-446цс18).

67. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

68. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує такого зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду.

69. З аналізу глави 50 ЦК України, яка врегульовує питання припинення зобов`язання, слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Схожих висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у пункті 64 постанови від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18).

70. У випадку порушення учасником правовідносин умов правочину внаслідок невиконання взятих на себе обов`язків інша сторона має можливість захистити свої права (зокрема, у судовому порядку), а регулятивні правовідносини трансформуються в охоронні, тобто такі, що захищені судовим рішенням.

71. При цьому факт ухвалення судового рішення щодо прав та обов`язків учасників зобов`язальних (регулятивних) правовідносин не змінює самого зобов`язання та не припиняє його.

72. У пункті 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 вересня 2025 року у справі № 369/13444/20 (провадження № 14-52цс25) зазначено, що ухвалення судового рішення щодо стягнення заборгованості за договором не є підставою заміни зобов`язання за договором - новим зобов`язанням за рішенням суду, а вказує лише на охоронний характер таких правовідносин, яким надано захист судовим рішенням. Таке судове рішення не змінює обсягу прав та обов`язків сторін зобов`язання, а лише підтверджує їх наявність та надає можливість примусового виконання цивільного зобов`язання у процедурах виконавчого провадження. Пункт 98 цієї постанови подібний до змісту пункту 64 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження 12-302гс18) про те, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з ухваленням судового рішення щодо нього чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність актів правосуддя про стягнення заборгованості не припиняє зобов`язань сторін.

73. Верховний Суд у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного судуу постанові від 06 березня 2019 року у справі № 757/44680/15-ц (провадження № 61-32171сво18) здійснив тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України та дійшов висновку про те, що:

- натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном;

- конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3 % річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку;

- кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку.

74. В указаній справі, дійшовши висновку про натуральний характер зобов`язання, суд касаційної інстанції виходив з того, що вимога кредитора не може бути захищена в судовому порядку у зв`язку зі спливом позовної давності.

75. У постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 554/9126/20 (провадження № 61-13760сво21) сформульовано висновки щодо застосування статті 625 ЦК України в натуральному зобов`язанні та зазначено таке.

76. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 частини першої цієї статті свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер і інші джерела правового регулювання, насамперед акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, виявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного законодавства.

77. Натуральним зобов`язанням (obligatio naturalis) є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, оскільки боржник заявив про застосування позовної давності, яку застосував суд, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Задавненим є зобов`язання, в якому стосовно задавненої вимоги спливла позовна давність, кредитор не пред`являє в судовому порядку позову про захист задавненої вимоги і боржник відповідно не заявив про застосування до неї позовної давності.

78. Законодавець у пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України передбачає заборону для зарахування зустрічних вимог у разі спливу позовної давності в задавненому зобов`язанні для охорони інтересів боржника. Сплив позовної давності при пред`явленій позовній вимозі кредитором у судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності. Зарахування, яке є по своїй суті замінником належного виконання зобов`язання, не має створювати механізму обходу заборони, передбаченої в пункті 4 частини першої статті 602 ЦК України. Така заборона стосується випадку, коли кредитор ініціює зарахування за задавненою вимогою. У такому разі кредитор за допомогою зарахування може обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору в межах пред`явленої ним позовної вимоги в судовому порядку про стягнення боргу, за яким сплинула позовна даність, і яка дозволяє боржнику заявити про застосування позовної давності.

79. Очевидно, що аналогічний підхід для охорони інтересів боржника при задавненому зобов`язанні має бути й стосовно 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на таку вимогу в цьому зобов`язанні. Пред`явлення кредитором, за наявності задавненої вимоги позову тільки про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат без позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, на яку нараховуються 3 % річних та інфляційні втрати, дозволяє кредитору обійти охорону, яка надається боржнику при спливі позовної давності, і досягнути результату, який не доступний кредитору при пред`явленні позовної вимоги про стягнення задавненої вимоги, і яка забезпечує можливість боржнику заявити про застосування до неї позовної давності. Тобто складається доволі нерозумна ситуація: зі спливом позовної давності і неможливістю захисту задавненої вимоги кредитор зберігає можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на задавнену вимогу, що означає по суті виконання задавненої вимоги без можливості боржнику заявити про застосування позовної давності до задавненої вимоги. Тому кредитор для охорони інтересів боржника може пред`явити позов про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані на задавнену вимогу, тільки разом з пред`явленням позову про стягнення задавненої вимоги.

80. У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17 листопада 2020 року у справі № 904/6892/17 зроблено такий правовий висновок: «Незважаючи на те, що за змістом положень статей 549, 625 ЦК України і статті 230 ГК України кредитор має право нараховувати пеню, інфляційні втрати і 3 % річних за допущене боржником прострочення виконання основного зобов`язання, яке (основне зобов`язання) не припинилося у встановленому порядку, наявність такого, що набрало законної сили, судового рішення про відмову в задоволенні позову про стягнення основного боргу в зв`язку з необґрунтованістю відповідного позову, ухваленого за наслідками розгляду судом іншої справи між тими ж самими сторонами, унеможливлює подальше притягнення кредитором боржника до відповідальності у виді штрафної санкції (пені), оскільки її практичне застосування є додатковим зобов`язанням, яке випливає з основного зобов`язання (сплати основного боргу), тоді як підтверджена рішенням суду остаточна втрата позивачем (кредитором) права на задоволення вимоги щодо основного зобов`язання (основного боргу) в процесуальному (судовому) порядку призводить до втрати ним права на стягнення штрафних санкцій як додаткової вимоги.Адже, натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном. Конструкція статті 549 ЦК України щодо нарахування пені розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. Кредитор у натуральному зобов`язанні не має права на нарахування пені у разі, якщо вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку».

81. Велика Палата Верховного Суду погоджується з наведеними висновками та щодо спірних правовідносин, які є предметом розгляду цієї справи, виходить з таких міркувань.

82. Устатті 1 Конституції України закріплено, що Україна є правовою державою. Як будь-яка правова держава, Україна гарантує захист прав і законних інтересів людини і громадянина в суді шляхом здійснення правосуддя.

83. Обов`язок держави забезпечувати право кожної людини на доступ до ефективних та справедливих послуг у сфері юстиції та правосуддя закріплені як основоположні принципи у Конституції України, національному законодавстві та її міжнародних зобов`язаннях, у тому числі міжнародних договорах, стороною яких є Україна.

84. У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

85. Доступом до правосуддя згідно зі стандартами Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) є здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

86. ЄСПЛ у своїй практиці широко тлумачить наведений принцип, основним у якому є доступ до суду в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

87. У Законі України «Про виконавче провадження» поняття «виконавче провадження» розуміється як завершальна стадія судового провадження (стаття 1).

88. Наведене узгоджується з практикою ЄСПЛ щодо застосування статті 6 Конвенції, яка гарантує право на справедливий суд.

89. Так, у рішенні від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції, заява №183571/91» (Case of Hornsby v. Greece) ЄСПЛ зазначив, що для цілей статті 6 Конвенції виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду». Право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду одній зі сторін.

90. Водночас ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання.

91. У своїй практиці ЄСПЛ сформував підхід, відповідно до якого встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинне застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи [справи «Белле проти Франції» (Bellet v. France), «Ільхан проти Туреччини» (Ilhan v. Turkey), «Пономарьов проти України», «Щокін проти України» та інші].

92. Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників спірних правовідносин та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій. Інститут строків у цивільному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

93. ЄСПЛ у своїй практиці наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих завдань, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти росії»).

94. Як зазначалося вище, виконання судового рішення є завершальною стадією судового провадження. Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 13 грудня 2012 року у справі № 18-рп/2012 зазначив, що виконання судового рішення є невідокремним складником права кожного на судовий захист і охоплює визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (абзац третій пункту 2 мотивувальної частини).

95. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

96. За статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» строки у виконавчому провадженні - це періоди часу, в межах яких учасники виконавчого провадження зобов`язані або мають право прийняти рішення або вчинити дію. Строки у виконавчому провадженні встановлюються законом, а якщо вони не визначені законом - встановлюються виконавцем. Будь-яка дія або сукупність дій під час виконавчого провадження повинна бути виконана не пізніше граничного строку, визначеного цим Законом.

97. Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу має встановлені законом строкові межі. Зокрема, така стадія починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, оскільки якщо цей строк пропущено, виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання (пункт 2 частини четвертої статті 4 Закону України «Про виконавче провадження»). За пунктом 1 частини першої статті 26 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження» (в редакції, яка діяла до набрання 05 жовтня 2016 року чинності Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження») пропуск встановленого строку пред`явлення документів до виконання визначався як підстава для відмови у відкритті виконавчого провадження.

98. Тобто за межами цього строку (строку пред`явлення виконавчого документа до виконання) виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження як завершальної стадії судового процесу спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання.

99. Строки пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначені у статті 12 Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження».

100. До 05 жовтня 2016 року положення щодо строків пред`явлення виконавчих документів до виконання, підстави переривання строку давності пред`явлення виконавчого документа до виконання, право стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання на звернення із заявою про поновлення такого строку до суду визначались у статтях 22-24 Закону України від 21 квітня 1999 року № 606-XIV «Про виконавче провадження».

101. Одним з елементів забезпечення прав учасників справи на стадії виконання судового рішення є встановлена статтею 433 ЦПК України можливість поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання в разі його пропуску з причин, визнаних судом поважними.

102. Метою застосування статті 433 ЦПК України є захист інтересів добросовісного стягувача, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа для виконання з поважних причин. Поважними вважаються зокрема, причини, які не залежали від волі стягувача.

103. Наявність судового рішення про відновлення прав на грошові суми не змінює правової природи правовідносин учасників спору, оскільки за своєю юридичною природою рішення суду не породжує нових прав та/або обов`язків, а як спосіб захисту порушеного права на їх отримання лише трансформує та/або підтверджує існуючі зобов`язання з їх виплати у спосіб, обраний позивачем.

104. Водночас можливість примусового стягнення кредитором заборгованості, про стягнення якої ухвалено рішення суду, вичерпується після закінчення строку пред`явлення до виконання виконавчого документа на виконання вказаного рішення, якщо такий строк не було поновлено судом в установленому законом порядку.

105. Оскільки право на примусове виконання обмежене строком пред`явлення виконавчого документа до виконання, то в разі пропуску такого строку та за умови, що суд відмовив у його поновленні, право на примусове виконання судового рішення вважається остаточно втраченим. Держава більше не забезпечує реалізацію цього рішення через виконавчу службу. Це означає, що рішення стає таким, яке не можна виконати примусово. У такому випадку за загальним правилом судове рішення про стягнення боргу не припиняє самого зобов`язання (борг як цивільно-правовий обов`язок формально продовжує існувати), але реалізація цього зобов`язання неможлива через примусове виконання.

106. Кредитор не може повторно пред`явити виконавчий документ на виконання (строк пропущено, а в його поновленні відмовлено), повторно звернутися до суду про той самий борг (наявне судове рішення щодо цього боргу), вимагати виконання через державні механізми. Боржник уже не зобов`язаний повертати борг через примус і може посилатися на остаточну втрату можливості виконання рішення.

107. Однак це не виключає можливого погашення боргу боржником добровільно, що не буде вважатися безпідставно отриманим майном.

108. У такій ситуації зобов`язання не є задавненим у класичному розумінні, оскільки позовна давність застосовується до звернення з позовом, а тут уже є судове рішення, яке набрало законної сили.

109. Водночас втрата права на примусове виконання судового рішення, припинення можливості його реалізації через пропуск строку пред`явлення виконавчого документа до виконання і відмову у його поновленні судом свідчить про неможливість захисту такої вимоги в примусовому порядку.

110. У зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмовою суду в його поновленні право стягувача на примусове виконання судового рішення є остаточно втраченим, а можливість виконання такого рішення - припиненою.

111. Сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання не є формальністю, а є самостійною підставою для припинення можливості примусового виконання судового рішення. Відмова в поновленні строку судом означає остаточність правової ситуації, відсутність будь-яких подальших процесуальних механізмів виконання судового рішення, а отже, відносини щодо примусового виконання стають стабільними.

112. З наведеного вбачається, що хоча формально позовна давність не застосовується, фактично зобов`язання втрачає юридичну примусовість, вимога за цим зобов`язанням стає такою, що не може бути захищена в примусовому порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набути майном.

113. Ігнорування кредитором обставин закінчення строку пред`явлення рішення суду до виконання щодо стягнення заборгованості призвело б до надання стягувачу можливості безпідставно уникнути законодавчої вимоги щодо встановлених законом строків та призвело б до безпідставного перебування боржника у невизначеному стані понад установлений законом строк, що порушило б принцип правової визначеності як один з основоположних аспектів верховенства права.

114. Cплив строків пред`явлення виконавчого листа до виконання є законним правом боржника уникнути притягнення до цивільно-правової відповідальності після закінчення певного періоду після видачі судом виконавчого документа.

115. Ці строки забезпечують юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав боржників.

116. Суд гарантує право на справедливий суд як стягувачу, так і боржнику, оскільки має враховувати не лише майнові інтереси стягувача, а й захищати права та інтереси боржника, який у такому випадку правомірно протягом тривалого періоду міг розраховувати на відсутність загрози примусового виконання рішення та притягнення до відповідальності за його невиконання.

117. Отже, зобов`язання зі сплати боргу, яке засвідчене судовим рішенням про його примусове стягнення, строк пред`явлення виконання за яким пропущено і в поновленні такого строку суд відмовив, а можливість його виконання втрачена, не може вважатися припиненим у матеріально-правовому сенсі (може бути виконаним добровільно боржником). Проте таке зобов`язання вважається тим зобов`язанням, вимоги за яким позбавлені примусового захисту, проте добровільне виконання яких визнається належним.

118. У такому випадку до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не можна застосовувати правила частини другої статті 625 ЦК України.

119. За протилежним (іншим) підходом буде складатися нерозумна ситуація, за якою після втрати права на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу і припинення можливості його реалізації, зокрема у зв`язку з пропуском строку пред`явлення виконавчого документа для виконання і відмови в поновленні цього строку судом, за обставин неможливості виконання захисту основної вимоги (про стягнення основної суми боргу) кредитор зберігатиме можливість постійно подавати вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, що суперечитиме принципу правової визначеності.

120. При цьому Велика Палата Верховного Суду враховує, що за загальним правилом невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, може суперечити принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності.

121. Разом з тим у спірній ситуації керується таким.

122. Згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

123. Хоча конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки. Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

124. У рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Німеччини» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

125. З огляду на викладене, будучи позивачем у справі та стягувачем за виконавчим документом, особа не може бути необізнаною з наявністю провадження у вказаній справі та із встановленим законом строком для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

126. Реалізація своїх процесуальних прав у цьому випадку залежить виключно від волі самого кредитора (позивача, стягувача).

127. За таких обставин можливі аргументи на користь стягувача про те, що невиконання судового рішення, яке набрало законної сили, суперечить принципу верховенства права, складовою якого є принцип правової визначеності, у цьому випадку не можуть вважатись доречними, оскільки саме надання стягувачу можливості постійно пред`являти вимоги до боржника про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, нарахованих на невиконувану вимогу, буде суперечити принципу правової визначеності.

Щодо відступу від висновку Верховного Суду

128. Передаючи справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду запропонувала відступити від висновку, викладеного у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 22 серпня 2024 року у справі № 916/735/23, за змістом якого суд касаційної інстанції не вбачав підстав для стягнення з боржника сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, у зв`язку з тим, що можливість примусового стягнення кредитором указаної заборгованості вичерпана.

129. У справі, яка переглядається, банк звернувся до суду з позовом до позичальниці (боржниці) про стягнення з неї 3 % річних, нарахованих на тіло кредиту і проценти, стягнутих рішенням суду, яке вона не виконала. Вирішуючи цей спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, відмовив у задоволенні позовних вимог з тих підстав, що між сторонами виникло натуральне зобов`язання, до якого не можна застосовувати положення статті 625 ЦК України.

130. У справі № 916/735/23 кредитор звернувся до господарського суду із заявою про відкриття провадження у справі про банкрутство боржника. Предметом касаційного перегляду була постанова апеляційного господарського суду, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про відкриття провадження у справі та прийнято нове рішення про відмову у відкритті провадження у справі про банкрутство за заявою кредитора, що є пов`язаною з боржником особою. За наслідками касаційного перегляду постанова апеляційного суду про відмову у відкритті провадження у справі про банкрутство залишена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду без змін.

131. У зазначеній справі Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду дійшов висновку, що апеляційний суд обґрунтовано відмовив у відкритті провадження у справі про банкрутство через відсутність грошового зобов`язання боржника перед ініціюючим кредитором, яке могло б бути виконаним через застосування процедур, передбачених Кодексом України з процедур банкрутства ( далі - КУзПБ), без вирішення спірного питання щодо поновлення строку пред`явлення до виконання наказу у справі позовного провадження.

132. У касаційному порядку переглянуто судове рішення апеляційного господарського суду щодо відмови у відкритті провадження у справі про банкрутство на підставі частини шостої статті 39 КУзПБ, якою зокрема передбачено, що суд відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо вимоги кредитора свідчать про наявність спору про право, який підлягає вирішенню у порядку позовного провадження.

133. З огляду на відмінність позовного провадження та провадження у справі про банкрутство, яке, у свою чергу, є самостійним видом судового провадження, що характеризується особливим процесуальним порядком розгляду справи, специфічністю цілей і завдань, особливим суб`єктним складом, застосуванням спеціальних способів захисту тощо, Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки, з яких виходив Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду у постанові від 22 серпня 2024 року у справі № 916/735/23, не суперечать висновкам, яких вона дійшла у справі, що переглядається.

134. Отже, немає підстав для відступу від висновків, викладених у зазначеному судовому рішенні Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.

135. Разом з тим з урахуванням висновків у цій справі Велика Палата Верховного Суду відступає від висновків, наведених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 вересня 2021 року у справі № 759/4755/19, за змістом яких, коли кредитор уже скористався судовим захистом - рішенням суду з боржника стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання не може вважатись натуральнимнавіть за умов пропуску стягувачем строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання і відмови в поновленні цього строку судом, оскільки такі обставини не мають правового значення, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих на таке невиконане зобов`язання.

136. Велика Палата Верховного Суду відступає не від постанови у конкретній справі, а від висновку щодо застосування норм права. Цей висновок міг бути сформульований в одній або декількох постановах. Відсутність згадки повного переліку постанов, від висновку хоча б в одній з яких щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду відступила, не означає, що відповідний висновок надалі застосовний (постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, від 22 вересня 2022 року у справі № 462/5368/16-ц, від 26 жовтня 2022 року у справі № 201/13239/15-ц, від 14 червня 2023 року у справі № 448/362/22).

137. Незалежно від того, чи перераховані всі судові рішення, в яких викладений правовий висновок, від якого відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення спорів у подібних правовідносинах мають враховувати саме останній правовий висновок Великої Палати Верховного Суду (схожий за змістом правовий висновок міститься у її постановах від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17, від 10 листопада 2021 року у справі № 825/997/17, від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19 (910/13492/21), від 04 жовтня 2023 року у справі № 906/1026/22).

Щодо суті вимог і доводів касаційної скарги

138. У справі, яка переглядається спір стосується вимог ПАТ «Укргазбанк» пред`явлених до суду у січні 2023 року на підставі частини другої статті 625 ЦК України до ОСОБА_1 про стягнення з неї 3 % річних у розмірі 22 780,99 дол. США за період з 12 березня 2017 року до 23 лютого 2022 року, нарахованих на тіло кредиту і проценти, стягнутих рішенням суду, яке нею не виконано.

139. Як уже зазначалося вище, передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування відсотків річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника.

140. Водночас Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постановах від 07 квітня 2020 року у справі № 910/4590/19, від 03 жовтня 2023 року у справі № 366/203/21, від 09 листопада 2023 року у справі № 420/2411/19 виснувала, що інфляційні та річні проценти нараховуються на суму простроченого основного зобов`язання, тому зобов`язання зі сплати інфляційних та річних процентів є акцесорним, додатковим до основного, залежить від основного і поділяє його долю. Відповідно й вимога про сплату інфляційних та річних процентів є додатковою до основної вимоги.

141. За установлених судами обставин розмір заборгованості встановлений судовим рішенням у справі № 2-144/2011 (рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 липня 2011 року), яке набрало законної сили та яким, зокрема, стягнуто з відповідача на користь банку заборгованість за кредитним договором (за тілом кредиту та процентами) у розмірі 153 216,56 дол. США, що за курсом НБУ станом на 05 липня 2011 року складало 1 221 365,80 грн, і саме на цю суму банк, згідно з позовною заявою нарахував три проценти річних за частиною другою статті 625 ЦК України за період з 12 березня 2017 року до 23 лютого 2022 року.

142. Проте, як установили суди попередніх інстанцій після видачі на виконання вказаного судового рішення 10 січня 2012 року виконавчого листа, 25 квітня 2016 року державний виконавець відмовив у відкритті виконавчого провадження з його виконання і з цього часу виконавчий документ на виконання повторно не пред`являвся.

143. Лише у червні 2022 року ПАТ «Укргазбанк» звернулося до суду із заявою про поновлення строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання та видачу його дубліката.

144. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28 червня 2022 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2022 року, ПАТ «Укргазбанк» відмовлено у задоволенні заяви про поновлення строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання та видачу його дубліката (справа № 2-144/2011).

145. Вказане судове рішення (про відмову в поновленні строку пред`явлення виконавчого листа до виконання та відмову у видачі його дубліката) засвідчує, що стягувач втратив право на примусове виконання судового рішення про стягнення основного боргу. Тобто у такому випадку основна вимога позивача про примусове стягнення боргу, підтверджена судовим рішенням, не може бути виконана в примусовому порядку, а тому до відповідних грошових вимог (щодо яких вичерпана можливість стягнення в примусовому порядку за судовим рішенням) не підлягають застосуванню правила частини другої статті 625 ЦКУкраїни.

146. Факт не перебування виконавчого листа за основним борговим зобов`язанням на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби в сукупності з відмовою суду в задоволенні заяви позивача про видачу дубліката виконавчого листа та поновлення строку для пред`явлення його до виконання унеможливлює застосування до спірних правовідносин положень частини другої статті 625 ЦК України, оскільки вказана норма підлягає застосуванню судом лише за грошовим зобов`язанням, яке підлягає виконанню.

147. Велика Палата Верховного Суду з урахуванням власних висновків у цій справі вважає, що суди попередніх інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних за невиконання рішення суду про стягнення кредитної заборгованості, правильно виходили з того, що у зв`язку зі спливом строку, наданого законом для пред`явлення виконавчого листа до виконання, відмовою судуу поновленні цього строку і у видачі дубліката виконавчого листа, немає і обов`язку відповідача у грошовому зобов`язанні, який би міг бути виконаний примусово, а отже, немає правової підстави для стягнення можливого похідного зобов`язання, передбаченого статтею 625 ЦК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

148. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

149. Згідно із частиною першою статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

150. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про залишення касаційної скарги ПАТ «Укргазбанк» без задоволення, а оскаржуваних судових рішень - без змін.

Щодо розподілу судових витрат

151. Згідно із частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

152. Оскільки у цій справі оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанції залишаються без змін, то розподілу судових витрат Велика Палата Верховного Суду не здійснює.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

1. Касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Акціонерний банк «Укргазбанк» залишити без задоволення.

2. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 серпня 2023 року, постанову Київського апеляційного суду від 21 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Воробйова

Судді: О. О. Банасько О. В. Кривенда

О. В. Білоконь М. В.Мазур

О. Л. Булейко С. Ю. Мартєв

М. М. Гімон Н. С. Стефанів

О. А. Губська Т. Г. Стрелець

А. А. Ємець І. В. Ткач

Л. Ю. Кишакевич О. С. Ткачук

В. В. Король В. Ю. Уркевич

С. І. Кравченко Н. В. Шевцова