Провадження № 2/752/1617/26
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29.01.2026 року Голосіївський районний суд м. Києва у складі

головуючого судді Данілової Т.М.

з участю секретаря Моркотун О.В.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку, -

в с т а н о в и в:

позивач ОСОБА_1 звернулася у суд з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що вона проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира є неприватизованою. Вказане житлове приміщення на підставі ордеру було надано прадідові позивача ОСОБА_3 . Після смерті прадіда, дідуся, бабусі, батька та матері тільки позивач сплачує комунальні послуги. Крім позивача в даній квартирі з 2014 року зареєстрована, проте не проживає, відповідач ОСОБА_2 , яка не бажає добровільно знятися з реєстрації місця проживання. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 серпня 2006 року встановлено, що відповідач не є біологічною дочкою батька позивача, а тому в неї відсутні правові підстави для користування вказаним житловим приміщенням.

Оскільки відповідач не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою не цікавиться, має власну сім"ю, а перешкод в користуванні житловим приміщенням позивач не чинить, ОСОБА_1 просить визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , та зняти її з реєстраційного обліку за вказаною адресою.

Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 30 грудня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження.

Відповідач відзив на позовну заяву не надсилала.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована відповідач ОСОБА_2 .

Позивач зазначає про те, що факт не проживання відповідача у зазначеній квартирі підтверджується актом від 07 жовтня 2025 року про фактичне непроживання зареєстрованої особи, що підписаний сусідами позивача (4 особи). Відповідач комунальні платежі не сплачує, її особистих речей у квартирі немає. Перешкод у користуванні жилим приміщенням відповідачу не чиниться.

У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Частиною четвертою статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.

У відповідності до статті 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 71 ЖК України врегульовано збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами.

Так, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом (частина перша, друга статті 71 ЖК України).

У частині третій статті 71 ЖК України визначені випадки, за яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, перелік яких не є вичерпним.

Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк.

У пункті 10 постанови Пленуму Верхового Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК Української РСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим вказане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил щодо оцінки доказів.

Збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб.

Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин понад шість місяців.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16 зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК України, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись право (намір) ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09 червня 2020 року у справі № 279/4963/17.

Підстав для відступу від вказаних висновків не вбачається, оскільки саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК України строки у жилому приміщенні без поважних причин і така практика Верховного Суду є сталою та не змінювалась.

При цьому під час вирішення питання про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого жилого приміщення.

Подібний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 454/2025/15-ц.

На підтвердження своїх вимог позивачем надано суду акт від 07 жовтня 2025 року про фактичне непроживання зареєстрованої особи, що підписаний сусідами позивача (4 особи), згідно якого останні підтвердили факт не проживання ОСОБА_2 у квартирі протягом 12 років.

Разом з тим, зазначений акт не є показами свідків у визначеному законодавством порядку, оскільки ці особи не опитувались у судовому засіданні та не були попередженні про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань.

Вказаний акт не може бути належним доказом у розумінні статті 77 ЦПК України, який містить інформацію щодо предмета доказування, оскільки особи, які склали цей акт, не можуть знати, з якого саме часу відповідачка не проживає у квартирі, а така інформація їм може бути відома лише зі слів позивачки.

Акт - це документ, якій фіксує наявність певної обставини, конкретних фактів у певному місці. Акт про непроживання особи у квартирі може лише зафіксувати відсутність особи, щодо якої він складається, на час його складання у квартирі, засвідчити відсутність речей цієї особи у квартирі. Будь-яких ретроспективних даних акт не може містити, оскільки ці дані встановлюються іншими доказами, які досліджуються судом у судовому засіданні. Крім того, позивач має довести відсутність відповідача саме протягом останніх шести місяців перед зверненням до суду, що може бути підтверджено лише у разі надання декількох актів, складених у різні дні і години доби.

Будь-яких інших доказів стосовно не проживання ОСОБА_2 у спірній квартирі понад шість місяців позивачем суду не надано.

Суд вважає, що вказаний акт не є належним доказом на підтвердження заявлених вимог, не є достатньою та безумовною підставою для визнання ОСОБА_2 такою, що втратила право користування спірним житлом, та зняття з реєстраційного обліку.

За таких обставин, вимоги позивача не ґрунтуються на законі.

З огляду на наведене, в задоволенні позову слід відмовити.

Керуючись ст. 71 ЖК України, статтями 3, 4, 5, 12, 13, 76-81, 141, 206, 259, 263-265, 268, 273-279 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстраційного обліку.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: