ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3126/26 Справа № 202/6557/24 Суддя у 1-й інстанції - Михальченко А. О. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Халаджи О.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпрі ради визнання іпотечного договору недійсним,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Індустріального районного суду міста Дніправід 03 березня 2025 року,-

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

24.05.2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_2 , Служби у справах дітей Індустріальної районної у м. Дніпрі ради визнання іпотечного договору недійсним.

В якому просила, визнати недійсним іпотечний договір №68 від 02.02.2007 укладений між ОСОБА_2 та ПАТ «Укрсоцбанк», посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О.М. за реєстровим №267.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніправід 03 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

17.12.2025 року від ОСОБА_1 надійшла апеляційна скарга, в якій ставиться вимога про скасування рішення Індустріального районного суду міста Дніправід 03 березня 2025 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що квартира яка є предметом іпотеки, є спільною сумісною власністю подружжя, тому при укладенні

договору іпотеки відповідно до вимог статті 578 ЦК та статті 6 Закону України «Про

іпотеку» вимагалася нотаріальна засвідчена, ОСОБА_1 , згода як співвласника майна. Проте такої згоди позивач не надавала, що є підставою для визнання правочину недійсним.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

СУДОВІ ВИКЛИКИ

Сторони належним чином повідомлені про день та час розгляду справи (а.с.233-234).

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, які з`явились у судове засідання, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

На підставі договору купівлі-продажу від 06 травня 2004 року ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

01 вересня 2006 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено шлюб.

02 лютого 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/32-7, відповідно до умов якого банк надав у тимчасове користування позичальника на умовах забезпечення повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти у розмірі 20 000 доларів США в межах максимального ліміту заборгованості зі сплатою 12,85 % річних та кінцевим терміном повернення кредиту до 01 лютого 2022 року.

У пункті 1.2 договору вказано, що кредит надається позичальнику на споживчі цілі.

11 липня 2007 року між сторонами укладено додаткову угоду до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 07.1/32-7 від 02 лютого 2007 року, за умовами якої максимальний ліміт заборгованості встановлений у розмірі 40 000 доларів США зі сплатою 13,5 % річних.

У рахунок забезпечення належного виконання боржником взятих на себе зобов`язань між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 02 лютого 2007 року укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно із заявою ОСОБА_2 , поданою 02 лютого 2007 року приватному нотаріусу Дніпропетровського міського нотаріального округу Хомич О. М., спірна квартира належить йому на праві особистої приватної власності.

У пункті 2.1.9 іпотечного договору передбачено, що всі зміни до складу фізичних осіб, що будуть зареєстровані в квартирі, що є предметом іпотеки за цим договором, проводяться лише з дозволу іпотекодержателя.

11 липня 2007 року укладено договір про внесення змін до іпотечного договору від 02 лютого 2007 року, згідно з умовами якого за взаємною згодою сторін цього договору вартість предмета іпотеки становить 252 500 грн, що за офіційним курсом гривні до долара США, встановленим Національним банком України, на день укладення цього договору складає еквівалент 50 000 доларів США.

Постановою КЦС ВС від 13.07.2022 у справі №202/939/18 рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 липня 2019 року в частині задоволення позову публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки змінено, викладено абзац другий резолютивної частини в такій редакції: «В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №07.1/32-7 від 02 лютого 2017 року, укладеним між акціонерним товариством «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 , яка станом на 06 вересня 2017 року становить 105 718,64 дол. США та складається з: 37 362,15 дол. США заборгованості за кредитом, 46 071,38 дол. США заборгованості за відсотками, 10 317,15 дол. США пені за несвоєчасне повернення кредиту та 11 967,96 дол. США пені за несвоєчасне повернення відсотків, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 шляхом проведення прилюдних торгів згідно з Законом України «Про виконавче провадження».

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 03 липня 2019 року в частині відмови в задоволені позову ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк», про визнання договору іпотеки недійсним змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Касаційний суд зазначив, що пред`являючи зустрічний позов про визнання договору іпотеки недійсним, ОСОБА_1 позовних вимог до ОСОБА_2 не пред`явила, клопотання про залучення його до участі в справі як співвідповідача не заявила, а тому в задоволенні зустрічного позову про визнання договору іпотеки недійсним слід було відмовити з підстав неналежного складу співвідповідачів, на що апеляційний суд не звернув уваги.

Суд першої інстанції зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , проте помилився з мотивами такої відмови, в зв`язку з чим рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням мотивів відмови в задоволенні зустрічного позову в редакції цієї постанови.

Під час розгляду справи №202/939/18 судом встановлено, що згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою 05 лютого 2018 року головою ОСББ «Слобожанський 8/4», в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 (з 02 червня 2005 року); ОСОБА_1 (з 01 грудня 2005 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (з 10 березня 2011 року).

Отже, малолітня ОСОБА_3 зареєстрована у квартирі, яка передана в іпотеку, через чотири роки після укладення спірного договору і суду не надано доказів, що реєстрація малолітньої дитини у квартирі відбулась за згодою іпотекодержателя, як того вимагає п. 2.1.9 іпотечного договору.

З копії анкети позичальника від 26 січня 2007 року судом встановлено, що ОСОБА_2 зазначив, що утриманці в нього відсутні, мешкає з дружиною ОСОБА_1 .

Відповідно до заяви ОСОБА_1 , наданої банку, остання надала свою згоду на одержання її чоловіком ОСОБА_2 кредиту у розмірі 20 000 доларів США із сплатою процентів за користування кредитом, комісій, можливої неустойки. Наслідки, які можуть мати місце в разі невиконання (неналежного виконання) ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, їй відомі.

Таким чином, ОСОБА_1 знала про отримання чоловіком кредиту 26.01.2007.

Заочним рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 квітня 2013 року, яке набрало законної сили, у справі № 0417/16557/2012 визнано квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право на частку в праві спільної власності на квартиру за кожним.

Відтак, судом встановлено, що ОСОБА_1 набула правомочностей власника вказаної квартири саме 19.04.2013, тобто після визнання її права власності рішенням суду.

У даній справі судом встановлено, що під час укладення договору іпотеки дії Банку були добросовісними, оскільки банк перевірив як сімейний стан позичальника на момент укладення договору, так і підстави набуття ним права власності на предмет іпотеки та встановив, що станом на 02.02.2007 саме ОСОБА_2 був одноособовим власником квартири і на момент набуття права власності на неї у шлюбі не перебував, а відтак банк не знав і мне міг знати, що майно належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, що було встановлено рішенням суду лише у 2013 році, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Відтак, судом не встановлено підстав для визнання іпотечного договору недійсним з підстав відсутності згоди другого з подружжя.

Щодо відсутності згоди органу опіки та піклування на укладення договору іпотеки як підстави для визнання його недійсним суд зазначив наступне.

У позовній заяві позивач як на підставу для визнання недійсним договору іпотеки від 02.02.2007 вказувала на відсутність попередньої згоди органу опіки та піклування при укладенні спірного договору іпотеки, порушення при укладенні цього договору положень законодавства України, які спрямовані на захист прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна (статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей», статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України).

Правовий висновок щодо застосування вказаних норм права при вирішенні спорів про недійсність правочинів щодо майна, право на яке має дитина, викладено Верховним Судом України у постанові 22 червня 2016 року у справі № 6-1024цс16.

Отже, вчинений батьками (усиновлювачами) правочин стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини: звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує її права та інтереси щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Судом встановлено, що під час укладання між ПАТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_2 договору іпотеки останнім надано договір купівлі-продажу від 06.05.2004, відповідно до якого квартира АДРЕСА_2 належить на праві спільної власності ОСОБА_2 .

На момент набуття ОСОБА_2 права власності на квартиру ОСОБА_3 ще не народилася.

В анкеті позичальника ОСОБА_2 вказав, що дітей не має, що є очевидно неправдивим твердження, оскільки донька ОСОБА_2 ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Також під час розгляду справи №202/939/18 судами встановлено, що згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданою 05 лютого 2018 року головою ОСББ «Слобожанський 8/4», в спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 (з 02 червня 2005 року); ОСОБА_1 (з 01 грудня 2005 року); ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , (з 10 березня 2011 року).

У постановах Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-384цс15 та від 09 листопада 2016 року у справі № 6-930цс16 сформовано правовий висновок про те, що якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи та укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно, яке передається в іпотеку, не може бути підставою для визнання іпотеки недійсною за позовом батьків, які зловживали своїми правами законних представників дитини, а може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 404/8656/15-ц та від 24 січня 2019 року у справі № 266/407/14-ц.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що укладення договору іпотеки не вплинуло на майнові права неповнолітньої ОСОБА_3 , оскільки на момент укладення договору вона у квартирі зареєстрована не була, частки у праві власності не мала.

З таким висновком погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України права володіння, користування та розпоряджання своїм майном належать власнику. Якщо майно належить особі не на праві особистої приватної власності, а разом з іншим співвласником на праві спільної сумісної власності, то розпорядження майном здійснюється за згодою останнього. Відсутність такої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину щодо спільного майна свідчить про відсутність у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення такого правочину. У таких випадках відсутня воля власника спільного майна, на боці якого виступають обидва співвласники (подружжя), на вчинення правочину.

Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя.

При цьому наявність згоди одного з подружжя на укладення другим з подружжя договору щодо розпорядження спільним майном наділяє його необхідним обсягом повноважень на вчинення такого правочину.

З аналізу зазначених норм закону в їх взаємозв`язку можна зробити висновок, що презумпція розпорядження спільним майном одним з подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Доводи апеляційної скарги спростовуються тим, що під час укладення договору іпотеки дії банку були добросовісними, оскільки банк перевірив як сімейний стан позичальника на момент укладення договору, так і підстави набуття ним права власності на предмет іпотеки та встановив, що станом на 02.02.2007 саме ОСОБА_2 був одноособовим власником квартири і на момент набуття права власності на неї у шлюбі не перебував, а відтак банк не знав і мне міг знати, що майно належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на праві спільної сумісної власності, що було встановлено рішенням суду лише у 2013 році, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Крім цього, укладення договору іпотеки не вплинуло на майнові права неповнолітньої ОСОБА_3 , оскільки на момент укладення договору вона у квартирі зареєстрована не була, частки у праві власності не мала.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

При таких обставинах апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровськавід 03 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 03.02.2026 року.

Судді: