Постанова

Іменем України

11 лютого 2026року

м. Київ

Справа № 580/407/14-ц

Провадження № 14-103cвц25

Велика Палата Верховного Суду у складі:

судді-доповідача Ткачука О. С.,

суддів: Банаська О. О.,Білоконь О. В., Булейко О. Л., Воробйової І. А., Гімона М. М., Губської О. А., Ємця А. А., Кишакевича Л. Ю., Короля В. В., Кравченка С. І., Кривенди О. В., Мазура М. В., Мартєва С. Ю., Стефанів Н. С., Стрелець Т. Г., Ткача І. В., Уркевича В. Ю., Шевцової Н. В.

за участю секретаря судового засідання Войтовича С. М.,

прокурора Василенко Н. В.,

розглянула в судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року за виключними обставинами у справі за позовом прокурора Лебединського району Сумської області в інтересах держави до Сумсьої районної державної адміністрації Сумської області, ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Головне управління Держгеокадастру у Сумській області, Лебединське дочірнє агролісогосподарське підприємство «Лебединський агролісгосп» Обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс», про визнання незаконним та скасування розпорядження, визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки і повернення земельних ділянок у користування; за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Лебединського дочірнього агролісогосподарського підприємства «Лебединський агролісгосп» Обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» про визнання права власності на земельні ділянки, визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії.

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2014 року прокурор Лебединського району Сумської області в інтересах держави звернувся до суду з позовом, який згодом уточнив, і остаточно просив визнати незаконним та скасувати розпорядження голови Лебединської районної державної адміністрації Сумської області від 31 серпня 2010 року № 454 в частині затвердження проєкту землеустрою та надання ОСОБА_2 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ) у власність земельних ділянок площею 2 га та 0,12 га, а також визнати недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки і скасувати їх державну реєстрацію, повернути земельні ділянки в користування Лебединському дочірньому агролісогосподарському підприємству «Лебединський агролісгосп» Обласного комунального агролісогосподарського підприємства «Сумиоблагроліс» (далі - ДП «Лебединський агролісгосп»).

2. Свої вимоги обґрунтовував тим, що розпорядженням голови Лебединської районної державної адміністрації Сумської області від 31 серпня 2010 року № 454 затверджено проєкт землеустрою щодо відведення у власність ОСОБА_2 земельних ділянок площею 2 га для ведення особистого селянського господарства і 0,12 га для ведення садівництва на території Великовисторопської сільської ради Лебединського району Сумської області. Цим же розпорядженням постановлено видати державні акти на ці земельні ділянки.

3. 06 грудня 2010 року ОСОБА_2 отримала державні акти на право приватної власності на вказані земельні ділянки площею 2 га та 0,12 га. Спірні земельні ділянки розташовані на землях лісового фонду ДП «Лебединський агролісгосп», яке згоди на вилучення земельних ділянок не давало. Прокурор наголосив, що рішення про передачу земельних ділянок прийнято некомпетентним органом і просив позов задовольнити.

4. У серпні 2014 року ОСОБА_2 (правонаступником якої є ОСОБА_1 ) звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому, з урахуванням уточнень, просила визнати за нею право власності на спірні земельні ділянки; визнати дії ДП «Лебединський агролісгосп» щодо користування зазначеними земельними ділянками протиправними; зобов`язати ДП «Лебединський агролісгосп» припинити лісокористування на цих земельних ділянках та привести їх до стану, придатного для їх цільового використання.

5. Посилалась на те, що ДП «Лебединський агролісгосп» користується земельними ділянками без будь-яких правових підстав, порушуючи при цьому її право власності, яке вона набула на підставі розпорядження голови Лебединської районної державної адміністрації Сумської області від 31 серпня 2010 року № 454.

Короткий зміст судових рішень

6. Рішенням від 19 листопада 2014 року Лебединський районний суд Сумської області первісний позов задовольнив.

7. Визнав незаконним та скасував розпорядження голови Лебединської районної державної адміністрації від 31 серпня 2010 року № 454 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок громадянам у власність для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності на території Великовисторопської сільської ради Лебединського району» в частині затвердження проєкту землеустрою та надання ОСОБА_2 у власність земельних ділянок площею 2 га та 0,12 га.

8. Визнав недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки: серії ЯЛ № 435637, виданий 06 грудня 2010 року, зареєстрований 23 грудня 2010 року за № 42; серії ЯЛ № 435648, виданий 06 грудня 2010 року, зареєстрований 23 грудня 2010 року за № 41 на ім`я ОСОБА_2 . Скасував їх державну реєстрацію.

9. Повернув земельні ділянки: площею 2 га (кадастровий номер :06:002:0351) та 0,12 га (кадастровий номер :06:002:0352), що розташовані на території Великовисторопської сільської ради Лебединського району, у користування ДП «Лебединський агролісгосп».

10. Відмовив у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 . Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

11. Судове рішення мотивоване тим, що спірні земельні ділянки розташовані поза межами с. Великий Вистороп, тому голова Лебединської РДА не мав права передавати розпоряджатися ними, зокрема й передавати їх у власність ОСОБА_2 .

12. Крім того, суд вказав, що спірні земельні ділянки були передані ОСОБА_2 без дотримання встановленої законом попередньої процедури вилучення цих ділянок у ДП «Лебединський агролісгосп», яке на постійній основі фактично використовувало їх у своїй лісогосподарській діяльності.

13. З огляду на це суд першої інстанції дійшов висновку, що розпорядження голови Лебединської РДА про затвердження проєкту землеустрою та видані ОСОБА_2 на його підставі акти про право власності на землю підлягають скасуванню.

14. Рішенням від 19 березня 2015 року Апеляційний суд Сумської області частково задовольнив апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

15. Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 19 листопада 2014 року частково змінив, виключивши з його мотивувальної частини висновки суду щодо виникнення у ДП «Лебединський агролісгосп» права постійного користування спірними земельними ділянками на підставі пункту 5 розділу VIIІ Прикінцевих положень Лісового кодексу України.

16. У частині вирішення спору про повернення земельних ділянок площею 2 га (кадастровий номер :06:002:0351) та 0,12 га (кадастровий номер :06:002:0352), що розташовані на території Великовисторопської сільської ради Лебединського району, у користування ДП «Лебединський агролісгосп» рішення суду скасував і в задоволенні цих вимог позову відмовив.

17. В іншій частині рішення Лебединського районного суду Сумської області від 19 листопада 2014 року залишив без змін. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

18. Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині повернення спірних земельних ділянок у користування ДП «Лебединський агролісгосп», апеляційний суд виходив із того, що прокурор в інтересах цього підприємства не звертався, із самостійним позовом воно також не зверталося.

19. Ухвалою від 21 жовтня 2015 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ відхилив касаційну скаргу ОСОБА_2 , а рішення Лебединського районного суду Сумської області від 19 листопада 2014 року в частині, що не змінена судом апеляційної інстанції, та рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 березня 2015 року - залишив без змін.

Короткий зміст рішення Європейського суду з прав людини

20. 08 червня 2015 року та 06 липня 2016 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали заяви до Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Європейський суд, Суд), в яких скаржився на порушення судами (у справах № 580/408/14-ц та № 580/407/14-ц відповідно) статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

21. Рішенням ЄСПЛ від 09 травня 2025 року у справі «Бондар проти України» (заява № 29184/15 та 44078/16) констатовано порушення Україною статті 1 Першого Протоколу до Конвенції.

22. ЄСПЛ вирішив:

a) держава-відповідач повинна забезпечити належними засобами та протягом розумного строку повне повернення заявнику прав власності на відповідну земельну ділянку або надати заявнику відшкодування у грошовій формі чи у вигляді рівнозначного майна;

b) упродовж трьох місяців держава-відповідач повинна сплатити такі суми, які мають бути конвертовані в національну валюту держави-відповідача за курсом на день здійснення платежу:

1 500 (одна тисяча п`ятсот) євро кожному заявнику та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися, в якості відшкодування моральної шкоди;

110 (сто десять) євро заявникам спільно та додатково суму будь-якого податку, що може нараховуватися їм, в якості компенсації судових витрат;

c) із закінченням зазначеного тримісячного строку до остаточного розрахунку на зазначену суму нараховуватиметься простий відсоток (simple interest) у розмірі граничної позичкової ставки Європейського центрального банку, що діятиме в період несплати, до якої має бути додано три відсоткові пункти.

Відхилив решту вимог щодо справедливої сатисфакції.

23. Щодо порушень, допущених у справі № 580/407/14-ц, ЄСПЛ установив, що було втручання у право власності заявника, у зв`язку із чим розглянув, чи було це втручання законним, чи переслідувало воно загальний інтерес і чи було воно пропорційним.

24. У пункті 17 рішення Європейський суд встановив, що заявники не отримали жодного відшкодування за земельні ділянки, яких вони були позбавлені, а жодної спроби запропонувати їм таку компенсацію або будь-яку іншу форму відшкодування зроблено не було. Отже, було порушено статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

25. Європейський суд у пункті 20 свого рішення вважає, що заявників буде поставлено, наскільки це можливо, у ситуацію, еквівалентну тій, у якій вони б перебували, якби порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції не було, якщо держава-відповідач забезпечить повернення їхнього права власності на спірне майно та поверне це майно їм (у тому числі шляхом повторного відкриття провадження на національному рівні, якщо це можливо). В якості альтернативи держава-відповідач повинна надати заявникам відшкодування у грошовій формі (розраховане відповідно до національних вимог щодо оцінки майна та практики Суду) або надати їм рівнозначне майно.

Зміст та мотиви заяви

26. У серпні 2025 року ОСОБА_1 як правонаступник ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із заявою про перегляд за виключними обставинами ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року.

27. Обґрунтовуючи наявність підстави для перегляду судових рішень, ОСОБА_1 посилається на рішення ЄСПЛ від 09 травня 2025 року у справі «Бондар проти України» (заява № 29184/15 та 44078/16), яким суд визнав порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

28. Указує, що без застосування додаткових заходів індивідуального характеру, а саме повторного розгляду справи, неможливо виконати рішення ЄСПЛ та забезпечити повне повернення прав власності заявнику на спірні земельні ділянки або відшкодувати йому вартість цього майна.

Рух справи у Верховному Суді

29. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року провадження за заявою ОСОБА_1 відкрито та витребувано матеріали справи № 580/407/14-ц із Лебединського районного суду Сумської області. Крім того, залучено до участі у розгляді справи № 580/407/14-ц правонаступника померлої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 .

30. 20 жовтня 2025 року до Верховного Суду надійшла справа № 580/407/14-ц.

31. 28 жовтня 2025 року надійшов офіційний переклад рішення ЄСПЛ від 09 травня 2025 року у справі «Бондар проти України» (заява № 29184/15 та 44078/16).

32. 09 грудня 2025 року від Офісу Генерального прокурора надійшли письмові пояснення. Прокурор наголосив, що перегляд судових рішень у цій справі задля відновлення юридичного стану, який існував до порушення, створить перешкоди державі у володінні своїм майном - земельними ділянками лісового фонду, а констатовані ЄСПЛ порушення конвенційних гарантій можна усунути іншим шляхом. Тому, на думку прокурора, підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судових рішень за виключними обставинами немає.

33. 12 січня 2026 року від Офісу Генерального прокурора надійшли пояснення у справі, в яких зазначено, що Сумська районна державна адміністрація Сумської області створила робочу групу щодо визначення оптимальних шляхів виконання рішення ЄСПЛ у справі «Бондар проти України». На засіданнях робочої групи розглядаються питання щодо можливості надання ОСОБА_1 інших рівноцінних земельних ділянок після припинення або скасування правового режиму воєнного стану в Україні або надання йому грошової компенсації. Пропозиції щодо шляхів виконання рішення ЄСПЛ були направлені ОСОБА_1 .

34. Від інших учасників справи заперечень на заяву ОСОБА_1 про перегляд рішення суду за виключними обставинами не надходило.

35. Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 14 січня 2026 року в порядку процесуального правонаступництва у справі було замінено: Лебединську РДА Сумської області на Сумську РДА та Управління Держземагентства у Лебединському районі Сумської області на Головне управління Держгеокадастру у Сумській області.

36. У судовому засіданні 11 лютого 2026 року прокурор проти задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд судових рішень за виключними обставинами заперечила, посилаючись на мотиви, викладені у поясненнях Офісу Генерального прокурора.

Фактичні обставини справи

37. Судами встановлено, що рішенням Сумської обласної ради від 19 жовтня 2000 року було вилучено та надано дочірнім агролісогосподарським підприємствам Сумського обласного комунального підприємства «Сумиагроліс» у постійне користування землі селищних та міських рад Сумської області для ведення лісового господарства з метою створення лісових насаджень. Актом від 11 листопада 2000 року № 12 у відповідності з проєктом відводу ДП «Лебединський агролісгосп» передано землі площею 12 га, з яких 11 737,9 га становили лісові землі, а 860,54 га - полезахисні смуги.

38. Разом з тим 23 вересня 2009 року розпорядженням голови Лебединської РДА Бондар Н. В. надано дозвіл на розробку проєкту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок площею до 2 га для ведення особистого селянського господарства та площею 0,12 га для ведення садівництва за рахунок земель сільськогосподарського призначення (землі запасу) на території Великовисторопської сільської ради Лебединського району Сумської області.

39. 23 грудня 2010 року ОСОБА_2 видано державні акти про право власності на землі, а саме на земельну ділянку площею 2 га видано державний акт серії ЯЛ № 435637, а на земельну ділянку площею 0,12 га - державний акт серії ЯЛ № 435648.

40. Відповідно до довідок відділу Держкомзему у Лебединському районі Сумської області від 18 червня 2012 року № 01-40/424 та № 01-40/425 земельні ділянки, які передані у власність ОСОБА_2 для ведення особистого селянського господарства та садівництва, розміщені на землях лісового фонду.

Мотиви, якими керується Велика Палата Верховного Суду при вирішенні заяви

41. Велика Палата Верховного Суду, заслухавши суддю-доповідача, з дотриманням передбачених законодавством меж і підстав перегляду судових рішень за виключними обставинами дійшла таких висновків.

42. Відповідно до статті 2 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Закон № 3477-IV) і статті 46 Конвенції Україна зобов`язана виконувати остаточне рішення ЄСПЛ у кожній справі, в якій вона є стороною.

43. Глава 3 Закону № 3477-IV визначає, що для виконання рішення ЄСПЛ, яким констатовано порушення Україною Конвенції, мають вживатися заходи індивідуального та загального характеру.

44. За статтею 41 Конвенції, якщо Європейський суд визнає факт порушення Конвенції або протоколів до неї і якщо внутрішнє право відповідної Високої Договірної Сторони передбачає лише часткове відшкодування, Європейський суд, у разі необхідності, надає потерпілій стороні справедливу сатисфакцію.

45. Відповідно до положень частини першої статті 10 Закону № 3477-IV з метою забезпечення відновлення порушених прав стягувача, крім виплати відшкодування, вживаються додаткові заходи індивідуального характеру: а) відновлення настільки, наскільки це можливо, попереднього юридичного стану, який стягувач мав до порушення Конвенції (restitutio in integrum); б) інші заходи, передбачені у рішенні.

46. Відновлення попереднього юридичного стану стягувача здійснюється, зокрема, шляхом: а) повторного розгляду справи судом, включаючи відновлення провадження у справі; б) повторного розгляду справи адміністративним органом (частина друга статті 10 Закону № 3477-IV).

47. При застосуванні статті 10 Закону № 3477-IV слід враховувати Рекомендацію № R(2000)2 Комітету міністрів Ради Європи державам-членам «Щодо повторного розгляду або поновлення провадження у певних справах на національному рівні після прийняття рішень Європейським судом з прав людини», відповідно до якої повторний розгляд справи, включаючи поновлення провадження, рекомендовано застосовувати особливо тоді, коли:

- потерпіла сторона і далі зазнає негативних наслідків від рішення, ухваленого на національному рівні, - наслідків, щодо яких справедлива сатисфакція не була адекватним засобом захисту і які не можна виправити інакше, ніж через повторний розгляд або поновлення провадження;

- рішення ЄСПЛ спонукає до висновку, що а) оскаржене рішення національного суду суперечить Конвенції, або б) в основі визнаного порушення лежали суттєві процедурні помилки чи положення, які ставлять під серйозний сумнів результат оскарженого провадження на національному рівні.

48. У рішенні від 09 травня 2025 року у справі «Бондар проти України» ЄСПЛ встановив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

49. Згідно із частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

50. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (частина друга статті 1 Першого протоколу до Конвенції).

51. Будь-яке втручання держави у власність має відповідати вимозі про наявність законної мети - інтересів суспільства.

52. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі правила: 1) втілене в першому реченні першого абзацу правило закладає принцип мирного володіння майном і має загальний характер; 2) викладене у другому реченні того ж абзацу правило охоплює питання позбавлення права власності й обумовлює його певними критеріями; 3) закріплене у другому абзаці правило визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Другу та третю норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, потрібно тлумачити у контексті загального принципу, закладеного першою нормою (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East / West Alliance Limited проти України» (East/West Alliance Limited v. Ukraine), заява № 19336/04).

53. Загальні принципи, що стосуються захисту права на мирне володіння майном, встановлені в практиці ЄСПЛ і були узагальнені, серед інших рішень, у рішенні від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (№ 43768/07, пункти 41, 42 і 45).

54. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

55. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки - не встановлює такого порушення, якщо дотримані всі три критерії (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19).

56. Тобто лише в разі дотримання всіх зазначених вище критеріїв можна визнати втручання держави у права пропорційним, а відтак правомірним, справедливим та виправданим. Суд повинен відповідно до принципу індивідуального підходу в кожному випадку вирішувати питання пропорційності з урахуванням фактичних обставин конкретної справи, оскільки в одному випадку обмеження буде пропорційним, а в іншому випадку те саме обмеження пропорційним не вважатиметься.

57. Так, критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

58. За усталеною практикою ЄСПЛ, ретроспективне скасування дійсного права власності становить позбавлення майна у розумінні цього положення Конвенції (див., зокрема, рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 41; від 13 грудня 2007 року у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункти 27-40; від 12 листопада 2013 року «Пирантієне проти Литви» (Pyrantiene v. Lithuania), № 45092/07, пункт 42; від 31 травня 2016 року «Вукушіч проти Хорватії», № 69735/11, пункт 50).

59. За практикою ЄСПЛ, визнання права власності недійсним як таке не суперечить положенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції, водночас воно повинне бути не лише передбачене законом і мати законну мету, але й відповідати вимозі пропорційності. Потрібно встановити справедливий баланс між загальним інтересом суспільства та вимогами щодо захисту основоположних прав людини; пошук цього балансу притаманний Конвенції загалом. Цей обов`язковий баланс неможливо встановити, якщо зацікавлена особа несе надмірний індивідуальний тягар (рішення від 12 червня 2018 року у справі «Бейнарович та інші проти Литви» (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 138).

60. Позбавлення власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай призводить до недотримання необхідного справедливого балансу між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи і становить непропорційний тягар для заявника (див. рішення від 16 лютого 2017 року у справі «Кривенький проти України» (Kryvenkyy v. Ukraine), № 43768/07, пункт 45; від 09 грудня 1994 року у справі «Святі монастирі проти Греції» (The Holy Monasteries v. Greece), пункт 71, серія А № 301-А, від 10 червня 2021 року «Колишній король Греції та інші проти Греції» [ВП] (Former King of Greece and Others v. Greece) [GC], заява № 25701/94, пункт 89, ЄСПЛ 2000-XII).

61. Одночасно з додержанням принципу пропорційності оцінюється й дотримання принципу належного урядування.

62. У рішенні ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04, пункт 70) Суд підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він зазначив, що у разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

63. Необхідність виправлення старої «помилки» не повинна зумовлювати непропорційне втручання у нове право, яке було набуте особою, що добросовісно покладалася на законність дій органу державної влади. Ризик будь-якої помилки, допущеної державним органом, має нести сама держава, і ці помилки не повинні виправлятися за рахунок інших третіх осіб. У контексті позбавлення права власності на майно, передане помилково, принцип належного урядування може не лише накладати на органи влади обов`язок оперативно виправити свою помилку, але й вимагати виплати адекватної компенсації або іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власнику (див., наприклад, рішення від 11 червня 2020 року у справі «Фортеця проти України» (Fortetsya, МРР v. Ukraine, заява № 68946/10, пункт 42, з подальшими посиланнями).

64. Помилки з боку державних органів мають слугувати на користь потерпілих осіб, особливо за відсутності конфлікту інших приватних інтересів (рішення ЄСПЛ від 13 грудня 2007 року у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), № 3257/05, пункт 40).

65. Отже, відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ особа не може відповідати за помилки державних органів при виконанні ними своїх повноважень, а державні органи не можуть вимагати повернення майна в попередній стан, посилаючись на те, що вони при виконанні своїх повноважень припустилися помилки.

66. Принцип належного урядування, як правило, не має заважати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, що є наслідком їхньої власної недбалості. З іншого боку, потреба у виправленні попередньої несправедливості не має становити непропорційне втручання у право, щойно набуте особою, яка добросовісно покладалася на законність дій державного органу (рішення від 31 травня 2016 року «Вукушич проти Хорватії» (Vukusic v. Croatia), № 69735/11, § 64; від 12 червня 2018 року «Бейнарович та інші проти Литви» (Beinarovic and Others v. Lithuania), № 70520/10, 21920/10, 41876/11, пункт 140).

67. Майнове право особи можна припинити в разі, якщо цього потребують загальні інтереси суспільства і таке втручання у мирне володіння майном є пропорційним до цілей, які це втручання переслідувало.

68. Перевіряючи встановлені ЄСПЛ порушення за матеріалами справи, Велика Палата Верховного Суду встановила, що предметом спору є визнання незаконним і скасування розпорядження Лебединської РДА в частині затвердження проєкту землеустрою та надання ОСОБА_2 у власність земельних ділянок площами 2 га та 0,12 га, визнання недійсними державних актів на право власності на ці земельні ділянки та повернення їх у державну власність.

69. Земельні ділянки, про які йдеться в цій справі, є «майном» для цілей статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

70. Суд першої інстанції, з висновком якого погодилися апеляційний та касаційний суди, задовольнив позов прокурора, посилаючись на положення статей 27 та 32 Лісового кодексу України (далі - ЛК України), оскільки встановив, що спірні земельні ділянки належать до лісового фонду, тому питання про передачу їх у власність фізичній особі мав право вирішувати виключно Кабінет Міністрів України, а районна державна адміністрація не мала відповідних повноважень.

71. Тому суди дійшли висновку про незаконність передачі земельних ділянок ОСОБА_2 .

72. ЄСПЛ у пунктах 16 та 17 свого рішення наголосив, що позбавлення права власності без виплати суми, обґрунтовано пов`язаної з її вартістю, зазвичай становитиме непропорційне втручання, а повна відсутність відшкодування шкоди може вважатися виправданою за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції лише за виняткових обставин. У цій справі заявник не отримав жодного відшкодування за земельні ділянки, яких він був позбавлений, а жодної спроби запропонувати йому таку компенсацію або будь-яку іншу форму відшкодування зроблено не було. Отже, було порушень статтю 1 Першого протоколу до Конвенції.

73. Характер установлених у рішенні ЄСПЛ порушень дає підстави для висновків, що правильність вирішення справи потребує встановлення певних обставин і перевірки доказів, якими ці обставини підтверджуються.

74. Так, питання пропорційності втручання у мирне володіння спірним майном та компенсації вартості цього майна при позбавленні ОСОБА_2 прав на нього судами взагалі не досліджувалося та не розглядалося, а Велика Палата Верховного Суду не має процесуального права встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу.

75. Наведені обставини в розумінні пункту ІІ Рекомендації № R(2000)2 є передумовою для повторного розгляду справи як найбільш ефективного (якщо не єдиного) засобу для відновлення попереднього правового становища, яке сторона мала до порушення Конвенції (restitutio in integrum).

76. Велика Палата Верховного Суду врахувала, що ОСОБА_1 у своїй заяві просив скасувати лише ухвалу Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року, якою залишено без змін рішення судів першої та апеляційної інстанцій у цій справі.

77. Разом з тим з`ясування обставин, про які йшлося вище, має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь установленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також взаємного зв`язку доказів у сукупності.

78. Установлення фактичних обставин справи та надання оцінки доказам належить до повноважень судів першої та апеляційної інстанцій, тоді як до повноважень суду касаційної інстанції належить перевірка правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права.

79. Ураховуючи викладене, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про необхідність скасування судових рішень всіх трьох інстанцій та направлення справи на новий розгляд до Лебединського районного суду Сумської області.

Висновки за результатами розгляду заяви про перегляд судових рішень

80. За результатами перегляду судового рішення за виключними обставинами Верховний Суд може також скасувати судове рішення (судові рішення) повністю або частково і передати справу на новий розгляд до суду першої чи апеляційної інстанції (абзац п`ятий частини третьої статті 429 ЦПК України).

81. Як уже зазначалось, Велика Палата Верховного Суду вважає, що констатовані ЄСПЛ порушення конвенційних гарантій, ураховуючи обставини цієї справи, можна усунути тільки шляхом скасування рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій із переданням справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 416, 418, 419, 423, 424, 429 ЦПК України, Велика Палата Верховного Суду

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Лебединського районного суду Сумської області від 19 листопада 2014 року, рішення Апеляційного суду Сумської області від 19 березня 2015 року та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 жовтня 2015 року скасувати, а справу № 580/407/14-ц направити на новий розгляд до Лебединського районного суду Сумської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач О. С. Ткачук

Судді: О. О. Банасько С. І. Кравченко

О. В. Білоконь О. В. Кривенда

О. Л. Булейко М. В. Мазур

І. А. Воробйова С. Ю. Мартєв

М. М. Гімон Н. С. Стефанів

О. А. Губська Т. Г. Стрелець

А. А. Ємець І. В. Ткач

Л. Ю. Кишакевич В. Ю. Уркевич

В. В. Король Н. В. Шевцова