Справа № 450/1/25 Провадження № 2/450/92/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" лютого 2026 р. Пустомитівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Мельничук І. І.

секретаря судового засідання Дикої О. Ю.

за участю позивача ОСОБА_1

представника відповідача Паїк М. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Пустомити в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

в провадженні Пустомитівського районного суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача Головного управління національної поліції у Львівській області в користь ОСОБА_1 згідно поданого розрахунку завданої моральної немайнової шкоди в сумі 1 056 000 грн.

В обґрунтування позовних вимог зазначає, що Розпорядженням представника Президента України у Пустомитівському районі 12.03.1993 р. №77 позивача визнано одноосібним фермером пл.4 га ДА060378Б землі, яку відповідачем було рішенням сільської ради 04.05.1993 р. вилучено та не повернуто. Наказом господарського суду Львівської області по справі №5/79 від 13.10.94р. зобов`язано відповідача Зубрянську Солонківську сільську раду до 13.11.1994 р. примусово виділити ф/господарству «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га яку в запас з Заготвідгодівельного господарства «Львівський». Наказ господарського суду Львівської області №5/79 від 13.10.1994р. не виконується 30 років в зв`язку з чим по заяві державної виконавчої служби відкрито кримінальне провадження за ст.382 КК України №0004557 від 12.12.2013 року яке не розслідується протягом 11 років. Зазначає, що внаслідок такої злочинної бездіяльності відповідача, ОСОБА_1 зазнає довготривалої моральної (немайнової) шкоди. Останнім рішенням господарського суду Львівської області №914/586/23 від 19.06.2023 р. частково відшкодовано завдану моральну шкоду фермерському господарству «Рисовський» від 01.07.2021 р. по 01.06.2023 р. в сумі 154 000,00 грн. і відмовлено у відшкодуванні моральної немайнової шкоди ОСОБА_1 з тих підстав що відшкодування такої завданої шкоди повинно розглядатися в судах загальної юрисдикції з чим і погодилися апеляційна інстанція та Верховний Суд України. Зазначає, що надмірна тривалість не розслідування злочину невиконання наказу суду, боротьба за свої права за отримання присудженої земельної ділянки протягом такого тривалого часу виснажує та завдає душевного болю страждань, викликає почуття безперспективності втрачених зусиль і часу, зневіри, особистих немайнових прав одноосібного власника і засновника та голови господарства. У справі що розглядався Європейським Судом з прав людини по поданій заяві 29979/04 «Рисовський проти України» п. 47,48,60 суд надав наступний висновок стосовно статусу потерпілого від порушення ст.6 п.1, ст.13, ст.1 Протоколу 1 Конвенції а саме, що: «одноосібний власник товариства може вважати себе потерпілим і від втручання в його особисті немайнові права за ст. 1 Протоколу 1 в результаті дій спрямованих проти його товариства» і «неприродній був би висновок що провадження право якого було підтверджено право фермерського господарства заявника на земельну ділянку не було визначальним для цивільних прав і обов`язків заявника. Відповідно заявник може вважати себе потерпілим від нерозслідування невиконання рішення суду 1994 р. та його наказу». Позивач вказує, що станом на сьогоднішній день рішення та наказ суду продовжується не виконуватися, а він продовжує зазнавати моральної шкоди, а всі звернення до правоохоронних органів позивача та державної виконавчої служби про завершення досудового розслідування національна поліція та прокуратура не реагують, а справа про розслідування передається з одного до інших відділень поліції з метою відвернення відповідальності слідчих. Внаслідок перенесених переживань погіршився стан здоров`я, почастішали гіпертонічні кризи, неодноразово ставалися серцеві напади, саме після як дії та бездіяльність відповідача повторно були визнані протиправними. Звертає увагу, що безумовно матеріальними благами не компенсувати заподіяну шкоду йому адже вона безмежна. Однак заявлена сума згідно поданого розрахунку, є обґрунтована, так як за вказаний час виконуючи свої обов`язки у відповідності до Конституції України, ЗУ «Про Національну поліцію» відповідач мав би належно розслідувати невиконання наказу господарського суду по справі №5/79 від 13.10.1994 р. та поновити його порушені права, беручи до уваги, що із сторони відповідача діяли посадовці державної влади, що отримують заробітну плату за ніби то належно виконані обов`язки, позивач вважаю за необхідне оцінювати свої моральні збитки в розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць неналежного нерозслідування злочину, що є співмірним по відшкодуванні завданої моральної шкоди при не законному перебуванні під слідством та судом. У зв`язку із вищенаведеним, просить позов задоволити повністю.

07.01.2025 року провадження у справі відкрито.

23.01.2025 року представником відповідача Паїк М. В. через систему «Електронний суд» було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить суд у задоволенні позову відмовити, мотивуючи це тим, що заявлені вимоги є безпідставними та необґрунтованими з огляду на таке. Відповідач зазначає, що у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органами державної влади або їх посадовими особами, належним відповідачем є держава Україна як учасник цивільних правовідносин, яка бере участь у справі через відповідний орган, діями якого, на думку позивача, завдано шкоду. Кошти державного бюджету належать державі на праві власності, а тому боржником у зобов`язанні зі сплати таких коштів є держава Україна, а не конкретний орган, що виключає покладення відповідальності безпосередньо на ГУНП у Львівській області. Крім того, відповідач вказує, що позивачем не доведено наявності обов`язкових елементів цивільно-правової відповідальності, а саме: факту завдання моральної шкоди, протиправності дій чи бездіяльності відповідача, причинного зв`язку між такими діями та заявленою шкодою, а також вини відповідача. У позовній заяві відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували характер, глибину, тривалість моральних страждань позивача, зокрема не надано висновків психологічної чи психолого-психіатричної експертизи, які відповідно до вимог законодавства є необхідними для підтвердження таких обставин. Відповідач також наголошує, що твердження позивача про бездіяльність органів досудового розслідування не відповідають дійсності, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004557 триває, проводяться необхідні слідчі дії, здійснюються допити, надсилаються запити, а позивач неодноразово не з`являвся за викликами слідчого. Таким чином, відсутні підстави вважати, що органами поліції допущено протиправну бездіяльність. Окремо зазначено, що фактичне невиконання наказу Господарського суду Львівської області у справі № 5/79 обумовлене відсутністю у чинному законодавстві правового механізму передачі земельної ділянки комунальної власності фермерському господарству у постійне користування, а питання зміни способу та порядку виконання судового рішення може бути вирішене виключно судом. При цьому моральна шкода за невиконання зазначеного наказу вже була відшкодована Солонківською сільською радою на підставі судового рішення. Відповідач звертає увагу суду на те, що ФГ «Рисовський» перебуває у стані припинення, а також на неодноразові звернення як фермерського господарства, так і ОСОБА_1 з аналогічними вимогами про відшкодування моральної шкоди, за якими вже ухвалювалися судові рішення. Заявлена у даній справі сума моральної шкоди є неспівмірною, недоведеною та такою, що фактично спрямована на повторне відшкодування шкоди за ті самі обставини, що суперечить статті 61 Конституції України та положенням статей 23 і 1168 ЦК України. З урахуванням наведеного відповідач вважає, що позовні вимоги не підтверджені належними доказами, а підстави для покладення відповідальності на ГУНП у Львівській області відсутні, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

11.03.2025 року позивачем подано уточнено позовну заяву, згідно якої вказує, що Розпорядженням представника Президента України у Пустомитівському районі від 12.03.1993 року № 77 мене було визнано одноосібним фермером із наданням у користування земельної ділянки площею 4 га (ДА № 060378Б). Вказана земельна ділянка була вилучена рішенням сільської ради від 04.05.1993 року та до цього часу не повернута. Наказом Господарського суду Львівської області у справі № 5/79 від 13.10.1994 року зобов`язано Зубрянську (Солонківську) сільську раду до 13.11.1994 року примусово виділити фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі із земельної ділянки площею 17 га, переданої до земель запасу від Заготівельно-відгодівельного господарства «Львівський». Зазначений наказ суду не виконується понад 30 років. У зв`язку з цим за заявою державної виконавчої служби було відкрито кримінальне провадження № 0004557 від 12.12.2013 року за ознаками злочину, передбаченого статтею 382 КК України, яке не розслідується належним чином понад 11 років. Внаслідок такої тривалої протиправної бездіяльності органів державної влади він, як засновник фермерського господарства, одноосібний власник та його керівник, зазнає тривалої моральної (немайнової) шкоди, що призвело до безперервного порушення його права власності та пов`язаних з ним особистих немайнових прав. Станом на 01.01.2025 року рішеннями Господарського суду Львівської області у справах № 914/620/21 від 12.10.2021 року, № 914/586/23 від 19.06.2023 року, № 914/114/24 від 14.03.2024 року було відшкодовано моральну шкоду фермерському господарству «Рисовський», однак у відшкодуванні моральної шкоди йому особисто було відмовлено з підстав юрисдикції, із зазначенням, що такі вимоги підлягають розгляду судами загальної юрисдикції. З цим висновком погодилися апеляційна інстанція та Верховний Суд України (ухвала від 19.12.2023 року). Зазначені обставини підтверджуються практикою Європейського суду з прав людини, зокрема рішенням у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04), у пунктах 47, 48, 60 та 71 якого Суд дійшов висновку, що одноосібний власник може вважатися потерпілим від втручання у його особисті немайнові права внаслідок дій, спрямованих проти його господарства, а також що невиконання судового рішення щодо майна товариства є визначальним для цивільних прав його засновника. Станом на сьогодні рішення та наказ суду продовжують не виконуватися, досудове розслідування не завершене, численні звернення до правоохоронних органів та органів прокуратури залишаються безрезультатними, а кримінальне провадження фактично передається між підрозділами поліції без прийняття процесуального рішення. Внаслідок тривалих переживань істотно погіршився стан його здоров`я, почастішали гіпертонічні кризи та серцеві напади, що настали саме після повторного визнання судами протиправної бездіяльності відповідача. Невиконання судового рішення та нерозслідування відповідного злочину в державі, яка проголосила верховенство права та ратифікувала Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, є формою системного порушення права власності та права на справедливий суд. Відповідно до статті 56 Конституції України та Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконних дій чи бездіяльності органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», моральна шкода, завдана протиправною бездіяльністю посадових осіб, підлягає відшкодуванню за рахунок коштів Державного бюджету. З огляду на тривалість порушення, характер страждань та практику ЄСПЛ, позивач вважає обґрунтованим визначення розміру моральної шкоди у розмірі однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць нерозслідування злочину, що на його думку відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності.

07.04.2025 року через систему «Електронний суд» представником відповідача подано додаткові пояснення у справі, згідно яких представник Головного управління Національної поліції у Львівській області, ознайомившись з уточненою позовною заявою, заперечує проти заявлених позовних вимог у повному обсязі, з огляду на те, що у додаткових поясненнях відповідач зазначає, що підставою для звернення позивача до суду є тривале невиконання наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79, у зв`язку з чим було розпочато кримінальне провадження № 0004557 від 12.12.2013 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого статтею 382 КК України. Водночас відповідач наголошує, що у вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 має процесуальний статус свідка, а не потерпілого, що виключає можливість визнання за ним права на відшкодування моральної шкоди у зв`язку з нібито неналежним досудовим розслідуванням. Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що юридична особа Фермерське господарство «Рисовський» з 06.02.2008 року перебуває у стані припинення, а отже фактично не здійснює господарську діяльність, що ставить під сумнів доводи позивача щодо триваючого порушення його прав саме як керівника діючого суб`єкта господарювання. У додаткових поясненнях також зазначено, що органами досудового розслідування у межах кримінального провадження № 0004557 вживаються всі необхідні та передбачені КПК України заходи, зокрема: скеровуються запити в порядку статей 40, 93 КПК України, допитуються свідки, надсилаються повістки для виклику ОСОБА_1 , на які останній не з`являвся без поважних причин. Таким чином, твердження позивача про бездіяльність органів досудового розслідування не відповідають дійсності та спростовуються матеріалами кримінального провадження. Окремо відповідач наголошує, що оскарження дій чи бездіяльності слідчого або прокурора можливе виключно у порядку, визначеному главою 26 КПК України, зокрема відповідно до статей 303308 КПК України. Позивач не скористався передбаченим законом спеціальним процесуальним механізмом захисту, що унеможливлює розгляд таких вимог у порядку цивільного судочинства. Вказана правова позиція узгоджується з практикою Великої Палати Верховного Суду. Також відповідач зазначає, що питання відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок невиконання наказу Господарського суду у справі № 5/79, вже було предметом судового розгляду, і така шкода була відшкодована за рахунок коштів місцевого бюджету Солонківської сільської ради у розмірі 304 525,00 грн. Відтак повторне стягнення моральної шкоди за ті самі обставини суперечить положенням статті 61 Конституції України, статей 23 та 1168 ЦК України та усталеній практиці Верховного Суду. Крім цього, відповідач посилається на відсутність у матеріалах справи будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт заподіяння позивачу моральної шкоди, її характер, обсяг, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та заявленими стражданнями, а також відсутність висновків психолого-психіатричної експертизи, необхідність яких неодноразово підкреслювалась у судовій практиці. З урахуванням викладеного, представник відповідача дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими, недоведеними, неспівмірними та такими, що спрямовані на безпідставне збагачення за рахунок коштів Державного бюджету, а отже правові підстави для покладення на ГУНП у Львівській області відповідальності у вигляді відшкодування моральної шкоди відсутні.

08.09.2025 представником відповідача подано додаткові пояснення у справі, відповідно до змісту яких відповідач заперечує проти позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на відсутність бездіяльності органів досудового розслідування, недоведеність статусу позивача як потерпілого, припинення діяльності ФГ «Рисовський», наявність рішень судів про відшкодування моральної шкоди за тими ж обставинами, а також на одноразовий характер відшкодування моральної шкоди та відсутність причинно-наслідкового зв`язку між діями ГУНП у Львівській області та заявленою моральною шкодою.

22.09.2025 року протокольною ухвалою призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, вказав, що тривале невиконання наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79 та надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004557 призвели до порушення його особистих немайнових прав і завдання йому моральної шкоди. Зазначив, що як засновник та одноосібний власник фермерського господарства має право вважати себе потерпілим, посилався на практику ЄСПЛ, зокрема рішення у справі «Рисовський проти України», наголошував на відсутності ефективного розслідування та просив позов задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила у повному обсязі, з підстав викладених у відзиві та поданих додаткових поясненнях по справі, зазначила, що органами досудового розслідування у межах кримінального провадження № 0004557 вживаються всі передбачені КПК України заходи, бездіяльність відсутня, позивач не має статусу потерпілого, моральна шкода вже була відшкодована за тими ж обставинами, а заявлені вимоги є недоведеними, неспівмірними та спрямованими на покладення на відповідача подвійної відповідальності, у зв`язку з чим просила відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку:

відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50).

Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів.

Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Звертаючись до суду із позовом, позивач зазначає, що тривале невиконання наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79 та надмірна тривалість досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0004557 свідчать про протиправну бездіяльність органів державної влади, що призвела до порушення його особистих немайнових прав і завдання йому моральної шкоди, у зв`язку з чим просить суд стягнути з відповідача завдану моральну немайнову шкоду в сумі 1 056 000 грн.

Згідно частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Частиною першою статті 16 ЦК України закріплено право кожної особи звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У відповідності до частини п`ятої статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

Судом встановлено, що Розпорядженням представника Президента України у Пустомитівському районі «Про державну реєстрацію статутів підприємств» від 12.03.1993 року № 77 постановлено провести державну реєстрацію статутів: Фермерського господарства «Рисовський» /с. Зубра/ головою якого є Рисовський Іван Григорович.

Господарським судом Львівської області було видано наказ від 13.10.1994 № 5/79 на примусове виконання рішення, яким зобов`язано Зубрянську сільську раду народних депутатів до 13.11.1994 виділити ФГ «Рисовський» 4 га землі із ділянки 17 га землі, яку додатково відведено Зубрянській сільській раді в запас земель із заготхудобовідгодівельного господарства «Львівське».

З огляду на те, що спірна земельна ділянка, згідно дублікату наказу Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 № 5/79, перебуває у комунальній власності Солонківської сільської ради Пустомитівського району, ухвалою Господарського суду Львівської області від 31.12.2020 у справі № 5/79 відбулось процесуальне правонаступництво (ст. 334 ГПК України), а саме: заміна сторони у виконавчому провадженні, що передбачає перехід до правонаступника прав та обов`язків сторони боржника у виконавчому провадженні.

Окремою ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.09.2015 року справа № 5/79 ухвалено за викладеними фактами направити окрему ухвалу Міністерству юстиції України; Міністерству юстиції України розглянути дану окрему ухвалу і вжити заходів для виконання державною виконавчої службою рішення арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 року у справі № 5/79.

Вказаною окремою ухвалою встановлено, що рішення Арбітражного суду Львівської області від 10.03.1994 у справі № 5/79, яким Зубрянську сільську раду зобов`язано виділити Фермерському господарству «Рисовський» 4 га земельної ділянки, набрало законної сили та підлягало примусовому виконанню, однак протягом тривалого часу не виконувалося. Наказ суду та його дублікат перебували на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби, при цьому господарським судом неодноразово визнавалися неправомірними дії та бездіяльність державних виконавців, скасовувалися постанови про закінчення виконавчого провадження, визнавалося незаконним знищення наказу суду та неодноразово зобов`язувалося вжити всіх необхідних заходів для його виконання. Судом також враховано рішення Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», яким констатовано порушення Конвенції у зв`язку з невиконанням зазначеного судового рішення, що, на думку суду, свідчить про системний характер порушень та істотні недоліки у діяльності органів державної виконавчої служби, у зв`язку з чим окрему ухвалу направлено до Міністерства юстиції України для вжиття відповідних заходів.

Відповідно до копії подання (повідомлення) державного виконавця про притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності за невиконання рішення суду, за підписами начальника відділу ПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області Цабака В. Я. та старшого виконавця відділу ПВР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області Денисяка Т. Г. встановлено, що такі просять вирішити питання про притягнення до кримінальної відповідальності службових осіб Головного управління Держземагенства у Львівській області за фактом умисного невиконання рішення суду, що набрало законної сили та про результати розгляду клопотання повідомити заявника в порядку та строки визначені законодавством, керуючись ст. ст. 11, 75, 89 ЗУ «Про виконавче провадження», мотивуючи таке тим, що на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень УДВС Головного управління юстиції у Львівській області перебуває наказ Господарського суду Львівської області від 13.10.1994 у справі № 5/79, яким зобов`язано виділити Фермерському господарству «Рисовський» 4 га землі, боржника у виконавчому провадженні ухвалою суду від 09.04.2013 замінено на Головне управління Держземагентства у Львівській області, однак у встановлений строк рішення суду не виконано, а наведені боржником причини щодо відсутності земельних ділянок не підтверджені, що, на думку державного виконавця, свідчить про умисне невиконання судового рішення та наявність у діях службових осіб ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 382 КК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.07.2021 року у справі № 914/620/21 ухвалено позовні вимоги задовольнити частково; стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська обл., місто Львів, площа Генерала Григоренка, будинок 3, ідентифікаційний код 40108833) на користь Фермерського господарства «Рисовський» (81135, Львівська обл., Пустомитівський р-н, село Зубра, ідентифікаційний код 19324981) 40 000, 00 грн моральної шкоди; стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська обл., місто Львів, площа Генерала Григоренка, будинок 3, ідентифікаційний код 40108833) в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог 600, 00 грн судового збору, а в задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 12.10.2021 року у справі № 914/620/21 постановлено апеляційну скаргу Апеляційну скаргу Фермерського господарства "Рисовський" б/н від 10.08.2021 (Вх. № ЗАГС 01-05/2778/21 від 16.08.2021) задоволити частково; рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2021 у справі №914/620/21 скасувати в частині відмови у позові в сумі 35 000,00грн. В цій частині позов задоволити; стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська обл., місто Львів, площа Генерала Григоренка, будинок 3, ідентифікаційний код 40108833) на користь Фермерського господарства «Рисовський» (81135, Львівська обл., Пустомитівський р-н, село Зубра, ідентифікаційний код 19324981) 75 000,00 грн моральної шкоди; стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська область, місто Львів, площа Генерала Григоренка, будинок 3, ідентифікаційний код 40108833) в дохід бюджету пропорційно розміру задоволених вимог 1 1250 грн судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції та 1 687,50 грн судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції; в решті рішення суду залишити без змін.

Постановою Західного апеляційного господарського суду від 02.11.2023 року у справі № 914/586/23 в задоволенні апеляційних скарг Фермерського господарства «Рисовський» від 19.07.2023 та Головного управління Національної поліції у Львівській області від 11.07.2023 відмовлено,а рішення Господарського суду Львівської області від 19.06.2023 у справі №914/586/23 залишити без змін.

У постанові Західного апеляційного господарського суду від 02.11.2023 року у справі № 914/586/23 апеляційний суд вказав: « Як вірно зазначено місцевим господарським судом, позивачем у даній справі є юридична особа - Фермерське господарство «Рисовський», а не фізична особа ОСОБА_1 . Отже, з врахуванням встановлених судом обставин, які свідчать про надмірну тривалість досудового розслідування та не спростовані відповідачем, судова колегія погоджується з висновком місцевого господарського суду про задоволення позовних вимог ФГ «Рисовський» в частині стягнення 154100,00 грн моральної шкоди, завданої саме юридичній особі. Водночас, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого господарського суду про відмову в задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення 154100,00 грн моральної шкоди, завданої особистим немайновим правам одноосібному власнику та звертає увагу ОСОБА_1 , що він як фізична особа не позбавлений права звернутись до відповідача з окремим позовом про стягнення моральної шкоди, з огляду на що доводи апеляційної скарги ФГ «Рисовський» відхиляються судовою колегією.»

Ухвалою Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду: Огородніка К. С. головуючого, Жукова С. В., Картере В. І. від 19.12.2023 року у справі № 914/586/23 ухвалено відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління Національної поліції у Львівській області на рішення Господарського суду Львівської області від 19.06.2023 року та на постанову Західного апеляційного господарського суду від 02.11.2023 року у справі № 914/586/23.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 14.03.2024 року у справі 914/114/24 вирішено позов задовольнити частково; стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська область, місто Львів, площа Генерала Григоренка, будинок 3, ідентифікаційний код юридичної особи 40108833) на користь Фермерського господарства «Рисовський» (81135, Львівська область, Пустомитівський район, село Зубра, ідентифікаційний код юридичної особи 19324981) 56 800,00 грн моральної шкоди; стягнути з Головного управління Національної поліції у Львівській області (79007, Львівська область, місто Львів, площа Генерала Григоренка, будинок 3, ідентифікаційний код юридичної особи 40108833) в дохід Державного бюджету України 1514,00 грн. судового збору, а у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Відповідно до п.4,5 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Рисовський проти України», суд зазначає, що термін «потерпілий» у статті 34 Конвенції позначає особу, яка зазнала прямого впливу відповідної дії або бездіяльності (див., наприклад, рішення у справі «Савенко проти Росії» (Savenko v. Russia), заява № 28639/03, п. 25, від 14 червня 2007 року). Далі Суд повторює, що для цілей визначення статусу заявника як потерпілого від порушення статті 6 Конвенції слід, як правило, розрізняти правосуб`єктність учасника товариства, який формально не брав участі у провадженні, та відповідного товариства, яке брало участь (див. там само). З іншого боку, якщо товариство, яке брало участь у національному провадженні, мало єдиного власника, Суд визнавав повноваження цього власника подати скаргу за статтею 6 Конвенції у його особистій якості, тим самим підтвердивши тісний зв`язок між правосуб`єктністю заявника як фізичної особи та як власника товариства (див., наприклад, рішення у справах «Фурман проти росії» (Furman v. Russia), заява № 5945/04, п. 19, від 5 квітня 2007 року, «Ґраберска проти Колишньої Югославської Республіки Македонія» (Graberska v. «the former Yugoslav Republic of Macedonia»), заява № 6924/03, п. 41, від 14 червня 2007 року, та «Гумбатов проти Азербайджану» (Humbatov v. Azerbaijan), заява № 13652/06, п. 21, від 3 грудня 2009 року). Подібного висновку Суд також дійшов у справі, в якій заяву від свого імені подали всі члени кооперативу, який був стороною в національному провадженні (див. рішення у справі «Джафарлі та інші проти Азербайджану» (Jafarli and Others v. Azerbaijan), заява № 36079/06, пункти 40-41, від 29 липня 2010 року).

За цих обставин неприроднім був би висновок, що провадження, у результаті якого було підтверджено право фермерського господарства заявника на земельну ділянку, не було визначальним для цивільних прав і обов`язків заявника. Відповідно заявник може вважати себе потерпілим від невиконання рішення суду 1994 року. Отже, заперечення Уряду має бути відхилено (п.48 рішення у п.60, 61 Єропейський суд з прав людини у справі «Рисовський проти України» зазначено: суд повторює, що подібно до зазначених вище міркувань стосовно статусу потерпілого від порушення статті 6Конвенції, одноосібний власник товариства може вважати себе потерпілим від втручання в його особисті права за статтею 1 Першого протоколу в результаті дій, спрямованих проти його товариства (див., серед інших джерел, ухвали щодо прийнятності у справах «Анкаркрона проти Швеції» (Ankarcrona v. Sweden), заява № 35178/97, від 27 червня 2000 року, «Носов проти росії» (Nosovv. Russia), заява № 30877/02, від 20 жовтня 2005 року, а також зазначене вище рішення у справі «Гумбатов проти Азербайджану» (Humbatov v. Azerbaijan), п. 21). У нещодавній справі «Хамідов проти Росії» (Khamidov v. Russia) (заява № 72118/01, п. 125, ECHR 2007-XII (витяги)) Суд дійшов висновку про застосовність статті 1 Першого протоколу до скарги про втручання в сімейний бізнес, поданої від свого імені одним із двох задіяних у ньому братів. У цій справі Суд взяв до уваги ту обставину, що у національному провадженні ці брати діяли спільно, а заяву, подану заявником до Суду, загалом підтримував і його брат.

Повертаючись до обставин цієї справи, Суд вважає, що його висновки про тісний зв`язок між інтересом заявника щодо спірної земельної ділянки як фізичної особи та як власника фермерського господарства так само стосуються і цієї справи (див. вище пункти 47-48).

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, згідно з положеннями яких шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

При цьому обсяг застосування положень ст. 1176 ЦК України визначається таким чином, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

При цьому підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України, характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких відокремлено посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме - у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами.

При цьому, відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Крім того, Верховний Суд України у вказаній постанові наголошує, що при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: - наявність такої шкоди; - протиправність діяння її заподіювача; - наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

При цьому, згідно методичних рекомендацій «Про відшкодування моральної шкоди», наданих Міністерством юстиції України листом від 13.05.2004 року за №35-13/797, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. У будь-якому випадку розмір відшкодування повинен бути адекватним нанесеній моральній шкоді.

Рішенням Конституційного Суду України від 03 жовтня 2001 року у справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів.

У постанові від 03.07.2019 у справі № 750/1591/18-ц Велика Палата Верховного Суду (на яку посилається заявник) наголосила, що згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) право заявника на відшкодування моральної шкоди у випадку надмірно тривалого невиконання остаточного рішення, за що держава несе відповідальність, презюмується.

Згідно зі статтею 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Відповідно до статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем у цивільному процесі можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

За змістом положень статті 58 ЦПК України держава бере участь у справі через відповідний орган державної влади відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади), або через представника.

Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до частини першої статті 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно із статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Таким чином, цивільним законодавство України встановлено вичерпний перелік актів правоохоронних органів та суду, незаконність яких може призвести до виникнення деліктного зобов`язання.

Зі змісту статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вбачається, що обов`язок відшкодування в повному обсязі шкоди, завданої фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт покладений на державу.

Статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Статтею 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, що не суперечить приписам ст. 1167 та ст. 1172 ЦК України.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів.

Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення).

Отже, належним відповідачем у даній справі є Держава Україна, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України.

Крім цього, згідно постанов Верховного Суду від 13.11.2019 у справі №211/530/16-ц; від 29.08.2019 у справі №489/4481/18; від 23.12.2019 у справі №490/2603/18; від 06.04.2020 у справі №661/246/17; від 18.11.2020 у справі №554/5980/18; від 18.02.2021 у справі №758/8728/16-ц; від 11.03.2021 у справі №755/5870/19; від 02.06.2021 у справі №215/3408/18; від 24.11.2021 у справі №214/2502/16-ц; від 09.02.2022 у справі №522/6228/19; від 30.03.2022 у справі №216/5616/17; від 13.05.2022 у справі №210/1137/19, від 27.03.2024 у справі №593/207/22, у справах, що розглядались Верховним Судом, які стосувались відшкодування шкоди завданої органами слідства, відповідачем є Державна казначейська служба України, а орган, яким здійснювалось досудове слідство та відповідно завдавалась шкода зазначений третьою особою, однак в справі, що є предметом даного розгляду, відповідачем зазначено лише Головне управління національної поліції у Львівській області.

У зв`язку із вищенаведеним, суд звертає увагу позивача на те, що ним невірно визначено коло відповідачів та не пред`явлено позов до Держави України в особі державних органів, а також до Державної казначейської служби України.

Разом з тим, суд звертає увагу сторін, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що «відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16)».

Однак, Державна казначейська служба України у даній справі є належним відповідачем не як заподіювач шкоди, а як орган, який відповідно до законодавства здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, Державна казначейська служба України може виступати співвідповідачем у цій справі, оскільки відшкодування шкоди за рахунок держави здійснюється з державного бюджету.

Зважаючи на вищевикладене, ГУНП у Львівській області є неналежним відповідачем у справі, що розглядається.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що предявлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обовязком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обовязкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обовязки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (див.: постанову Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі № 457/726/17 (провадження № 61-43201св18)).

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові.

Постановами Верховного Суду від 22.12.2020 р. у справі № 686/24223/17, від 05.12.2022 р. у справі № 214/7462/20 зазначено, що при вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст.ст. 1166, 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.

Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.

В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою (постанова Верховного Суду від 05.12.2022 р. у справі № 214/7462/20).

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.12.2020 р. у справі № 752/17832/14-ц).

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, потрібні для відновлення попереднього стану. Водночас суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Наявність заподіяння моральної шкоди повинен довести позивач.

З огляду на загальні засади доказування у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і яким є розмір її відшкодування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу, який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (ч.ч.1-3 ст. 89 ЦПК України).

Як вбачається із повідомлення слідчого СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області лейтенанта міліції Лашко М. М. від 12.12.2013 року начальнику відділу ВПР УДВС Головного управління юстиції у Львівській області Цабаку В. Я., заява про вчинене кримінальне правопорушення, яка надійшла до СВ ШРВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області 12.12.2013 року була розглянута, а також відомості про кримінальне правопорушення відповідно до вимог ч. 1 та ч. 4 ст. 214 КПК України внесено слідчим СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області Лашко М. М. 12.12.2013 року за ЄРДР № 0004557.

Позивачем також долучено до матеріалів справи копію ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 15.08.2017 року, якою скаргу ОСОБА_1 на постанову від 12.06.2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004557 від 12.12.2013 року, визнання незаконною та необґрунтованою задоволено частково, постанову старшого слідчого СВ Галицького РВ ЛМУ ГУМВС України у Львівській області Ангеленюк А.-М.Ю. від 12.06.2014 року про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004557 від 12.12.2013 року скасувати, а матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0004557 від 12.12.2013 року направити до Галицького ВП ГУНП у Львівській області для продовження досудового розслідування; копію ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 21.07.2020 року, якою ухвалено скаргу ОСОБА_1 на постанову слідчого про закриття кримінального провадження - задовольнити частково, скасувати постанову слідчого СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області Райта Р.А. від 27.03.2019 року про закриття кримінального провадження №0004557 за ознаками ч. 1 ст. 382 КК України.

На противагу доводам позивача ОСОБА_1 представником відповідача ОСОБА_2 долучено Інформаційну довідку по матеріалах кримінального провадження № 0004557 від 12.12.2013 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 382, ч. 2 ст. 382 КК України, за підписом начальника СВ ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУ НП у Львівській області Олега Шкодина, із змісту якої та як вказує представник відповідача у своїх додаткових поясненнях, вбачається, що у межах кримінального провадження № 0004557 від 12.12.2013 року досудове розслідування триває, слідчим підрозділом проводяться передбачені КПК України слідчі (розшукові) дії, неодноразово здійснювалися допити свідків, направлялися запити до відповідних органів, скеровувалися повістки учасникам провадження, у тому числі позивачу, а також відсутні дані про закриття кримінального провадження чи визнання бездіяльності органу досудового розслідування незаконною, у зв`язку з чим, на думку відповідача, твердження позивача про повну відсутність розслідування є необґрунтованими.

Як встановлено із вищевказаної довідки у межах кримінального провадження № 0004557 від 12.12.2013 року органом досудового розслідування поетапно здійснюються такі процесуальні дії: провадження внесене до ЄРДР за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 та ч. 2 ст. 382 КК України, у зв`язку з невиконанням судового рішення, що набрало законної сили; визначено підслідність та здійснюється досудове розслідування слідчим відділенням ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області; проводяться слідчі (розшукові) дії, зокрема допити свідків, покази яких долучені до матеріалів кримінального провадження; у порядку статей 40 та 93 КПК України направляються запити до органів державної влади та місцевого самоврядування з метою отримання документів та відомостей, необхідних для встановлення обставин невиконання судового рішення; у порядку статті 135 КПК України скеровуються повістки учасникам кримінального провадження, у тому числі ОСОБА_1 , з метою їх допиту, однак останній на виклики не з`являвся. Кримінальне провадження не закрито, досудове розслідування триває, процесуальні рішення про його завершення або зупинення не приймалися.

Право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, передбачене ст. 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Порядок оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування у кримінальних провадженнях визначає KПK України, відповідно до якої потерпілий має право оскаржувати бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення; у нездійсненні інших процесуальних дій, які зобов`язаний вчинити у визначений KПK України строк; рішення слідчого, прокурора про закриття кримінального провадження; рішення слідчого, прокурора про відмову в задоволенні клопотання про проведення слідчих (розшукових) дій тощо.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 КПК України під час досудового розслідування можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.

Ст. 307 КПК України передбачено, що слідчий суддя за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування виносить ухвалу про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується право особи на оскарження таких процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Відтак, сам факт скасування постанов органу досудового розслідування, в даному випадку СВ Галицького ВП ГУ НП у Львівській області ухвалою слідчого судді не свідчить про протиправність дій та завдання матеріальної і моральної шкоди позивачу.

Таким чином, вказане свідчить про встановлений КПК України порядок захисту прав особи на вчинення процесуальних, слідчих дій в розумні строки.

3 огляду на викладене, посилання позивача на ухвали судів про скасування постанов органу досудового розслідування, не можуть слугувати доказом заподіяння моральної шкоди, а лише свідчать про реалізацію процесуальних прав учасника кримінального провадження, а тому, судом не може надаватися оцінка доказів, які подавалися стороною у межах кримінального провадження, як доказ заподіяної моральної шкоди.

Як роз`яснено в п.4 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до ст. 137 ЦПК у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

У своїй правовій позиції у постанові від 20.01.2021 у справі № 686/27885/19 Верховний Суд також зазначив, що правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно - наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суди встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

Вказаною постановою Верховний Суд також виснував, що суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунення недоліків у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди.

Схожі висновки також висловлено у постанові Верховного Суду від 19.03.2020 у справі №686/13212/19, згідно з якими доказуванню у справах цієї категорії підлягає не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою.

Як зазначено позовною заявою, підтриманою також поясненнями ОСОБА_1 , в обґрунтування своїх позовних вимог він посилається на те, Наказ господарського суду Львівської області №5/79 від 13.10.1994 року не виконується 30 років, у зв`язку з чим відкрито кримінальне провадження за ст. 382 КК України №0004557 від 12.12.2013 року яке не розслідується протягом 11 років, йому було заподіяно моральних страждань.

Однак, твердження позивача щодо завдання йому моральної шкоди не підтверджується об`єктивними даними, а саме: відсутня протиправна поведінка відповідача. Крім того, реалізації позивачем своїх прав, передбачених чинним КПК України на оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування гарантовано ст. ст. 303-307 КПК України та не свідчить про протиправну поведінку з боку відповідача; відсутній причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди (відповідача) та можливою шкодою, завданою в даному випадку, дії відповідача судом не були визнані протиправними, бо відповідачем не вчинено жодних дій, які спричинили негативні наслідки для позивача. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. При цьому причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Такий висновок є аналогічним іншим висновкам та практиці Верховного Суду, викладеним у постановах Верховного Суду від 28.01.2019 у справі № 686/7576/18, від 16.05.2019 у справі №686/20079/18, від 12.04.2019 у справі № 686/10651/18, від 22.05.2019 у справі № 686/24243/18-ц, від 31.07.2019 у справі № 686/22133/18, від 25.11.2019 у справі № 686/22462/18, від 03.12.2019 у справі № 686/12334/18, від 03.12.2019 у справі № 686/26653/18, від 19.03.2020 у справі № 686/17001/17, від 19.03.2020 у справі № 686/13212/19, від 27.04.2020 у справі № 686/17297/18, від 30.06.2020 у справі № 686/3050/19 та від 06.07.2020 у справі № 686/20389/19, від 20.01.2021 у справі № 686/27885/19.

Від зазначених правових позиції Верховний Суд не відступав, що підтверджується постановами Верховного Суду від 04.09.2024 у справі №522/7604/23, від 23.09.2024 у справі № 757/67430/21-ц, від 02.10.2024 у справі № 761/2792/23-ц та від 23.10.2024 у справі № 757/23813/21-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Усі доводи позивача щодо наявності у нього моральних страждань та інших негативних наслідків ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджуються належними та допустимими доказами. Так само, позивачем не обґрунтовано причинно-наслідкового зв`язку між бездіяльністю, яка виразилася у розслідуванні кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за №0004557 від 12.12.2013 року протягом 11 років, та настанням шкоди.

Доводи позивача в цілому зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями, які приймалися посадовими особами відповідача. Докази на підтвердження заподіяння йому внаслідок неправомірних дій відповідача моральної шкоди у матеріалах справи відсутні.

Позивачем не доведено заявлений ним розмір моральної шкоди, а також наявність причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та завданою шкодою. У позовній заяві не зазначено будь-яких чітких аргументів щодо фактичних підстав для відшкодування моральної шкоди, крім тверджень про її наявність. Позивач не обґрунтував вимогу про відшкодування Головним управління національної поліції у Львівській області моральної шкоди, не зазначив фактів (обставин), за яких можна було б стверджувати про порушення прав позивача та про порушення державою конкретних обов`язків.

Обґрунтовуючи свої доводи, позивач не зазначив, якими саме діями / бездіяльністю посадовими особами Головного управління національної поліції у Львівській області як органом державної влади йому завдано моральної шкоди.

Твердження позивача щодо завдання йому моральної шкоди саме у зв`язку із систематичною бездіяльністю органу досудового розслідування, що виразилось у надмірній тривалості досудового розслідування не підтверджується об`єктивними даними. Суду не надано доказів, якими було б встановлено факт спричинення моральної шкоди, саме внаслідок незаконних дій чи бездіяльності посадових осіб ГУНП в Львівській області у відношенні до позивача. Факт завдання моральної шкоди позивачу посадовими особами ГУНП в Львівській області, під час виконання службових обов`язків, внаслідок яких відбулось би погіршення стану здоров`я позивача, не доведено. Правові підстави до відшкодування моральної шкоди позивачу внаслідок незаконних дій посадових осіб відсутні. Доказів щодо необхідності стягнення на користь позивача моральної шкоди у розмірі 1 1 056 000 000 грн. суду не надано.

Крім того, суд звертає увагу, що як у первісній позовній заяві, так і в уточненій позовній заяві позивач у прохальній частині просить стягнути зазначену суму моральної шкоди «згідно поданого розрахунку», однак будь-якого розрахунку заявленої суми у ході розгляду справи до матеріалів справи не долучено. Із змісту позовних вимог убачається лише посилання позивача на частини другу та третю статті 13 Закону України № 266/94-ВР, якими передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, установлених цивільним законодавством, та що відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом здійснюється виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць такого перебування.

Разом із тим позивачем не зазначено, протягом якого саме періоду він вважає себе таким, що зазнав моральної шкоди, внаслідок бездіяльності відповідача, не визначено початкову та кінцеву дату нарахування заявленої суми відшкодування, не наведено обґрунтованого механізму її розрахунку та не подано жодних доказів, які б підтверджували відповідність заявленого розміру моральної шкоди обставинам справи. За таких умов вимоги позивача є декларативними та такими, що не підтверджені належними і допустимими доказами.

З огляду на викладені обставини, позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими, а тому у їх задоволенні слід відмовити у повному обсязі.

Згідно з ч.1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 р. у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки під час розгляду справи не встановлено всіх необхідних елементів, що в свою чергу виключає відповідальність за заподіяння такої шкоди.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006 р.).

Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що позивачем не доведено заявлені вимоги належними та допустимими доказами, а також те, що позивачем неправильно визначено коло відповідачів у справі та під час розгляду справи не заявлено клопотань про залучення співвідповідачів, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 3, 4, 12, 13, 76-81, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273, 352-355 ЦПК України, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», суд, -

в и р і ш и в :

в задоволенні позову ОСОБА_1 до Головного управління національної поліції у Львівській області про відшкодування моральної шкоди, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Відповідач: Головне управління національної поліції у Львівській області, , м. Львів, вул. Генерала Григоренка, 3.

Повний текст судового рішення складено 06.02.2026 року.

СуддяІ. І. Мельничук