ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 303/8301/21

провадження № 61-17398св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа- ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2022 року у складі суддіКуцкіра Ю. Ю. та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів:Мацунича М. В., Кожух О. А., Джуги С. Д., та касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Суботи Михайла Івановича на постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року, ухвалену у складі колегії суддів: Мацунича М. В., Кожух О. А., Джуги С. Д.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих коштів.

Позовна заява мотивована тим, що19 червня 2018 року між ОСОБА_4 (головним франшизонадавачем) з однієї сторони та ОСОБА_5 і ОСОБА_6 (франшизоотримувач навчального центру) з другої сторони, укладений договір франчайзингу навчального центру на предмет місця діяльності франшизоотримувача навчального центру ( далі - ФНЦ) у м. Мукачеві.

Згідно з пунктом 1.1 вказаного договору франшизоотримувач навчального центру набув право та обов`язок протягом терміну дії договору взяти на себе зобов`язання щодо забезпечення уроків з англійської мови немовлятам, дітям і підліткам у віці від 3 місяців до закінчення школи (19 років) з використанням методу і продуктів ІНФОРМАЦІЯ_3 (далі - АХД). Це робиться за допомогою маркетингу і найму викладачів АХД і учнів. ФНЦ має право продавати матеріали, вироблені АХД вчителям в місці діяльності ФНЦ з уповноважених офісів та стягувати ліцензійні відрахування за урок/ліцензійні відрахування за супутні послуги, пов`язані з ними, відповідно до їх контрактів ФНЦ має право і зобов`язання щодо відкриття офісу і управляти Центром вивчення англійської мови за методом ІНФОРМАЦІЯ_2 і користуватися послугами АХД з правами та обов`язками, визначеними розділом 1 цього договору.

Позивач вказував на те, що із самого початку не склалася робота із ОСОБА_2 через його небажання працювати та перешкоджання у діяльності із створення навчального центру. Своїми діями ОСОБА_2 поставив під загрозу реалізацію договору, чим примусив його до виплат на його користь грошових коштів взамін на його вихід з договору. 31 жовтня 2018 року він погодився на те, що протягом 24 місяців виплачує відповідачу грошові кошти у сумі 1 080 000,00 грн, а відповідач після отримання вищевказаних грошових коштів мав підписати додаток про розірвання договору з компанією ІНФОРМАЦІЯ_2. Тобто між ним і відповідачем укладений договір, предметом якого було зобов`язання ОСОБА_2 розірвати договір з компанією ІНФОРМАЦІЯ_2, а його зобов`язанням було сплатити йому за це винагороду у розмірі 1 080 000,00 грн. Цей договір діяв до 31 жовтня 2020 року.

Зазначав, що вказаний договір суперечив його волі, проте він змушений був його підписати, щоб уникнути перешкоджанню діяльності з реалізації договору франшизи. Він сплатив відповідачу грошові кошти у сумі 360 000,00 грн, про що свідчить особистий підпис відповідача у відомості про отримання коштів. Однак, незважаючи на отримання коштів, відповідач продовжував перешкоджати його діяльності на виконання договору франчайзингу навчального центру на предмет місця діяльності ФНЦ у м. Мукачеві від 19 червня 2018 року.

03 грудня 2019 року головний франшизонадавач ОСОБА_3 повідомила його і відповідача про одностороннє розірвання договору про навчальний центр у зв`язку із тим, що суперечки між ними (ним та відповідачем) як партнерами унеможливили діяльність навчального центру у м. Мукачево. Через особистий конфлікт було допущено невиконання умов угоди, зокрема, пунктів 16.4.9, 16.4.11, 16.4.12. Вказані порушення були підставою для розірвання договору в односторонньому порядку.

За таких обставин отримані відповідачем від нього кошти у сумі 360 000,00 грн є безпідставно набутими та підлягають поверненню.

З урахуванням зазначеного та посилаючись на положення статті 1212 ЦК України ОСОБА_1 просив суд стягнути на його користь із ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 360 000,00 грн.

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів на виконання зобов`язання.

Зустрічна позовна заява ОСОБА_2 мотивована тим, що він та ОСОБА_1 займалися спільним бізнесом, однак у жовтні 2018 року ОСОБА_1 запропонував йому відступити від ведення бізнесу за торговими марками «ІНФОРМАЦІЯ_1» та « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». 31 жовтня 2018 року між ним та ОСОБА_1 укладений договір в усній формі, згідно з яким ОСОБА_1 зобов`язувався виплатити йому 1 080 000,00 грн протягом двох років 24 платежами по 45 000,00 грн щомісячно, а він зобов`язувався після отримання коштів у розмірі 1 080 000,00 грн підписати додаток про розірвання договору по франшизі торгової марки «ІНФОРМАЦІЯ_2». З цього часу він вже не брав участь у розвитку бізнес програми.

Вказував на те, що у період з листопада 2018 року до червня 2019 року він щомісячно отримував від ОСОБА_1 платежі у розмірі 45 000,00 грн, однак з липня 2019 року ОСОБА_1 не виконує умови договору. 22 серпня 2019 року на адресу ОСОБА_1 надіслана претензія, однак ОСОБА_1 виплати не проводить.

Разом із тим, ОСОБА_1 отримує дохід від діяльності торгової марки «ІНФОРМАЦІЯ_1» та « ІНФОРМАЦІЯ_2 », а він ( ОСОБА_2 ) як сторона договору не отримує доходу від такої діяльності.

Отже, ОСОБА_1 не виконує своїх зобов`язань, не сплачує коштів. Водночас договір франчайзингу продовжує діяти, ОСОБА_1 успішно отримує дохід від діяльності навчального центру « ІНФОРМАЦІЯ_2 ».

З урахуванням зазначеного, ОСОБА_2 просив суд стягнути на його користь із ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 720 000,00 грн.

Ухвалою Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 лютого 2022 року зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 , про стягнення грошових коштів об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2022 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 360 000,00 грн.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 3 600,00 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошових коштів у розмірі 720 000,00 грн відмовлено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 отримав грошові кошти від ОСОБА_1 на підставі договору, який суперечить меті правовідносин, які існували між ними та щодо франшизи навчального центру для LCF в м. Мукачеві, тому набувач ОСОБА_2 збагатився за рахунок ОСОБА_1 поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами та правочином.

Що стосується зустрічного позову ОСОБА_2 , суд вважав, що у його задоволенні слід відмовити, оскільки підстави задоволення первісного позову є ідентичними підставами для відмови у зустрічному позові і не потребують повторного його викладення.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Закарпатського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2022 року в частині первісного позову скасовано та у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів відмовлено.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 06 жовтня 2022 року в частині вимог зустрічного позову залишено без змін.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 5 399,46 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині первісного позову та відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , апеляційний суд виходив із того, щосуд першої інстанції дійшов помилкового висновку про стягнення з ОСОБА_2 грошових коштів як безпідставно набутих. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення виникнення між учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Немає підстав вважати, що ОСОБА_2 безпідставно набув грошові кошти. Зобов`язання, що виникли між сторонами, мають іншу правову природу.

Водночас апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 , оскільки сума угоди від 31 жовтня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 була обумовлена у розмірі 1 080 000,00 грн, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а тому така угода обов`язково підлягала укладенню у письмовій формі. Усна домовленість між сторонами суперечить основному договору, яким був договір франчайзингу по навчальному центру для LCF в м. Мукачево від 19 червня 2018 року, який укладено між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Оскільки будь-які зміни, доповнення або додаткові угоди до укладеного договору не передбачено, так як ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є однією стороною цього правочину і на них розповсюджуються загальні права та обов`язки, то вони не можуть самостійно виступати один від одного. Сторони у справі самостійних договорів між собою з приводу франчайзингу не укладали, тому їхні усні домовленості не мають між собою правового підґрунтя, так як угода між ними не свідчить про чинність такої, оскільки виходить за межі їх основної діяльності, яка була пов`язана із наданням послуг франшизи.

Короткий зміст вимог касаційних скарг та їх доводів

У грудні 2024 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в яких, посилаючись на порушення судами норм матеріального та процесуального права, просив скасувати оскаржувані судові рішення в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 , ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення його позовних вимог.

Касаційна скарга мотивована тим, що між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений письмовий договір, предметом якого було зобов`язання ОСОБА_2 відмовитися від договору франшизи« ІНФОРМАЦІЯ_2 », а зобов`язання ОСОБА_1 - сплатити ОСОБА_2 за це винагороду у розмірі 1 080 000,00 грн. Разом із тим ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 лише 360 000,00 грн.

Сторони погодили істотні умови і відобразили їх у своєму договорі б/н від 31 жовтня 2018 року, а також дотримали процедуру оферта - акцепт, а тому договір є укладеним та відповідно до частини другої статті 631 ЦК України набув чинності. Договір набув також свого виконання (правочин відбувся), а отже, в межах чинного законодавства такий договір є дійсним правочином, достатньою належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

При укладенні договору були дотримані такі умови, як законність дії, вільне волевиявлення сторін, дотримання встановленої законом форми договору, правоздатність і дієздатність сторін.

Договір, який не передбачений актами цивільного законодавства за умови, що він відповідає загальним засадам цивільного законодавства, є непонайменованим.

Зі змісту договору слідує вважати, що він є саме непонайменованим.

Якщо документи, якими обмінялись сторони, містять інформацію, яка за своїм змістом відповідає пропозиції однієї сторони укласти певний договір на визначення умов, та інформацію щодо прийняття такої пропозиції другою стороною або свідчать про вчинення нею дій, що підтверджують прийняття такої пропозиції, договір між сторонами вважається укладеним у письмовій формі.

ОСОБА_1 не оспорював та не заперечував дійсність чи чинність вчиненого з ОСОБА_2 правочину, а навпаки, підтвердив у своїй позовній заяві укладання договору, прийняв його умови та здійснював до певного часу виконання зобов`язань.

Суд апеляційної інстанції помилково встановив, що договір від 31 жовтня 2018 року є розпискою та сам договір укладений усно, оскільки договір укладений між сторонами в письмовій формі, є дійсним правочином, не був розірваний за згодою сторін чи за рішенням суду. Договір не визнаний судом недійсним, не змінений, не припинений, а ОСОБА_1 такої вимоги не заявляв. Тобто, договір є дійсним правочином і підлягає виконанню.

Договір від 31 жовтня 2018 року не стосується умов договору франшизи, а тому не може йому суперечити, а також виходити за його межі. Договір був укладений між сторонами з метою врегулювати свої особисті питаннявсередині їх підприємницької діяльності, яка існувала ще до укладення договору франшизи. В договорі не вказано, що сторони самостійно узгодили між собою вихід ОСОБА_2 з договору франшизи, а те, що ОСОБА_2 , отримавши всю суму компенсації, підпише додаток про розірвання договору «ІНФОРМАЦІЯ_2». Право на вільний вихід з договору франшизи передбачено чинним законодавством.

Суди помилково визначили зміст договору як такий, що суперечить договору франшизи.

Зобов`язання за договором ОСОБА_1 не виконав у повному обсязі, у той же час, ОСОБА_2 був усунутий від доходів, бухгалтерії їхнього спільного бізнесу, який продовжував свою діяльність, що також підтверджено свідками. ОСОБА_2 від виконання договору не відмовлявся.

Зі свідчень директора філії ОСОБА_8 , договір франчайзингу був окремо підписаний з ОСОБА_1 . Навчальні центри продовжують свою роботу, про що свідчить набір груп дітей до навчальних закладів «ІНФОРМАЦІЯ_2» у м. Мукачеві з 22 жовтня 2021 року.

Договір франшизи навчального центру від 19 червня 2018 року продовжує свою дію, оскільки він може бути розірваний лише за підписами його сторін, а ОСОБА_2 не підписував розірвання договору, і такий не був розірваний у судовому порядку.

Крім того, правовідносини за договором франшизи не є предметом цього спору, а тому суди помилково посилались на умови цього договору як на підставу відмови у задоволенні зустрічного позову.

Також договір франшизи навчального центру від 19 червня 2018 року був укладений іноземною мовою. У разі подання доказів, викладених іноземною мовою, до суду має бути поданий їх письмовий переклад на українську мову, засвідчений належним чином. До матеріалів справи доданий договір франшизи у довільному перекладі з іноземної мови, а тому суд помилково взяв до уваги умови цього договору.

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 149/1499/18 (провадження № 14-48цс21) та у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/11589/16-ц (провадження № 61- 194св17), від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61- 30435сво18), від 27 квітня 2020 року у справі № 910/13526/18, від 19 січня 2022 року у справі № 922/1246/21, від 21 червня 2023 року у справі № 916/3027/21; відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України), а саме частини першої статті 1126 ЦК України.

У грудні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Субота М. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм матеріального та процесуального права, просив скасувати постанову апеляційного суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 та залишитирішення суду першої інстанції в цій частині в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції помилково скасував рішення суду першої інстанції, допустивши неправильне застосування норм матеріального права, а саме статті 1212 ЦК України, оскільки, як встановили суди, усна угода між сторонами не мала правового підґрунтя. ОСОБА_2 не може виконати взяте на себе зобов`язання - підписати додаток про розірвання договору з компанією «ІНФОРМАЦІЯ_2», оскільки договір франчайзингу навчального центру для LCF в м. Мукачево розірвано ОСОБА_3 в односторонньому порядку, відповідно, відпала підстава набуття ОСОБА_2 грошових коштів.

Підставами касаційного оскарження постанови апеляційного суду представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2019 року у справі № 910/21154/17, від 25 березня 2020 року у справі № 537/4259/15-ц (провадження № 61-592св20), від 18 березня 2021 року у справі № 910/15621/19.

Доводи інших учасників справи

У січні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Субота М. І. подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судові рішення в оскаржуваній частині без змін як такі, що ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права.

У січні 2025 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Суботи М. І., в якому просив відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити судове рішення апеляційного суду в оскаржуваній частині без змін як таке, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Рух касаційних скарг у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 01 січня 2025 року для розгляду справи визначено такий склад колегії: суддя-доповідач - Коломієць Г. В. та судді, які входять до складу колегії: ОСОБА_9. Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 03 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

Ухвалою Верховного Суду від 03 січня 2025 року касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Суботи М. І. залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Суботи М. І., витребувано матеріали справи із суду першої інстанції.

У січні 2025 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Розпорядженням заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2025 року, в зв`язку з відставкою судді ОСОБА_9 , призначено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.

Системою автоматизованого розподілу справ (протокол повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 грудня 2025 року) визначено суддю-доповідача - Коломієць Г. В. та суддів, які входять до складу колегії: Луспеника Д. Д., Черняк Ю. В.

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2025 року справу призначено до розгляду колегією у складі п`яти суддів.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

19 червня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 укладений договір франчайзингу навчального центру для LCF в м. Мукачево.

Пунктом 18.1 вказаного договору визначено, що ця угода не може бути змінена, припинена або доповнена, крім письмової форми, підписаної обома сторонами.

Згідно з копією розписки від 31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 зобов`язався виплатити ОСОБА_2 1 080 000,900 грн протягом двох років 24 платежами по 45 000,00 грн, а ОСОБА_2 зобов`язався після отримання зазначених коштів підписати додаток про розірвання договору з компанією «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Відповідно до додатку до розписки, у період з 21 листопада 2018 року до 04 липня 2019 року ОСОБА_1 сплатив ОСОБА_2 360 000,00 грн.

Згідно з повідомленням про одностороннє розірвання угоди про навчальний центр від 03 грудня 2019 року ОСОБА_3 повідомила ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про те, що згідно з умовами угоди про навчальний центр «ІНФОРМАЦІЯ_3», підписаної між ними 19 червня 2018 року на територію м. Мукачево та Мастером франчайзером, вони порушують угоду про навчальний центр: 1) через суперечки та непорозуміння між ними як партнерами вони унеможливлюють діяльність навчального центру в м. Мукачево. Франчайзер отримав повідомлення про спроби залучити членів системи франчайзингу ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі - «ІНФОРМАЦІЯ_5») до їхніх особистих проблем як партнерів. Їхня поведінка по відношенню один до одного та до франчайзингової системи ІНФОРМАЦІЯ_6 порушує сприятливий клімат для розвитку системи франчайзингу ІНФОРМАЦІЯ_6 та шкодить нормальному робочому процесу, іміджу та репутації франчайзера, системи франчайзингу ІНФОРМАЦІЯ_6 на їхній території та в цілому; 2) оскільки вони обоє є стороною договору, то повинні діяти спільно, що неможливо внаслідок особистого конфлікту. Це призвело до невиконання умов угоди, зокрема пунктів 16.4.9, 16.4.12, що дає право франчайзеру розірвати Угоду про навчальний центр згідно з параграфом 16 Угоди про навчальний центр.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 - адвоката Суботи М. І. не підлягають задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що рішення суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанова апеляційного суду ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційних скарг цих висновків не спростовують.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно зі статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

У статті 129 Конституції України визначено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права. Основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

У частині першій статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватноправовими нормами визначено обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 .

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення статті 1212 ЦК України, просив суд стягнути на його користь із ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 360 000,00 грн.

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Частиною першою статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Отже, договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошових коштів).

Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави (зобов`язання із безпідставного збагачення) полягає у вилученні в особи-набувача (зберігача) її майна, яке вона набула (зберегла) поза межами правової підстави у випадку, якщо така підстава для переходу майна (його збереження) відпала згодом, або взагалі без неї, якщо цей перехід (збереження) не ґрунтувався на правовій підставі, та у переданні відповідного майна тій особі-потерпілому, яка має належний правовий титул на нього.

У справі, яка переглядається, майном є грошові кошти в сумі 360 000,00 грн, які були отримані ОСОБА_2 від ОСОБА_1 на підставі розписки від 31 жовтня 2018 року.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків.

Сторони мають право укладати договори, які не передбачені актами цивільного законодавства, за умови, що вони відповідають загальним засадам цивільного законодавства. Такі договори є непонайменованими, оскільки не визначені в актах законодавствах. Свої відносини в непонайменованих договорах сторони врегульовують на власний розсуд (див. постанову Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/11589/16-ц (провадження № 61-194св17)).

Колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що зобов`язання, що виникли між сторонами, мають іншу правову природу, а тому відсутні підстави вважати, що ОСОБА_2 безпідставно набув грошові кошти.

Щодо зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Звертаючись до суду із зустрічним позовом, ОСОБА_2 просив суд стягнути на його користь із ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 720 000,00 грн.

Частиною четвертою статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною першою статті 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.

У пунктах 3, 4 частини першої статті 208 ЦК України зазначено, що у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу; інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма.

Згідно із письмовим зобов`язанням від 31 жовтня 2018 року ОСОБА_1 зобов`язався виплатити ОСОБА_2 суму 1 080 000,00 грн, а ОСОБА_2 зобов`язався після отримання зазначеної суми підписати додаток про розірвання договору з компанією «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Колегія суддів погоджується з висновком судів про те, що домовленість між сторонами суперечила основному договору, яким був договір франчайзингу по навчальному центру для LCF в м. Мукачево від 19 червня 2018 року, який укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 і ОСОБА_2 . Будь-які зміни, доповнення або додаткові угоди до укладеного договору не передбачені, оскільки ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є однією стороною цього правочину і на них розповсюджуються загальні права та обов`язки, тож вони не можуть самостійно виступати один від одного. Сторони у справі самостійних договорів між собою з приводу франчайзингу не укладали, тому їхні домовленості не мають між собою правового підґрунтя, оскільки угода між ними не свідчить про чинність такої, бо виходить за межі їх основної діяльності, яка була пов`язана із наданням послуг франшизи.

Апеляційний суд повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та надав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи та визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_1 720 000,00 грн.

Колегія суддів, надаючи оцінку судовим рішенням на предмет їх законності у межах доводів касаційних скарг, погоджується з висновком судів про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 .

Доводи касаційних скарг фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди з оцінкою доказів, наданою судами, а також пов`язуються з необхідністю встановлення обставин, які, на думку заявників, встановлені судами неповно і неправильно.

Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Посилання у касаційних скаргах на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, Верховний Суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційні скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції в нескасованій апеляційним судом частині та постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційні скарги залишаються без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційні скаргиОСОБА_2 та представника ОСОБА_1 - адвоката Суботи Михайла Івановича залишити без задоволення.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06 жовтня 2022 року в нескасованій апеляційним судом частині та постанову Закарпатського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк