Справа № 463/7918/24 Головуючий у 1 інстанції: Нор Н.В
Провадження № 22-ц/811/3684/25 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання - Федчун Н. С.,

з участю - відповідача ОСОБА_1 , представника відповідача - адвоката Жигайла О. І., позивачки ОСОБА_2 , представника позивачки - адвоката Михалевського Ю. Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скарга ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

у січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди.

Позов мотивований тим, що 07 червня 2024 року о 17 год. 50 хв. на вул. Чернігівська, 29 у м. Львові ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Nissan Qashqai» (р.н.з. НОМЕР_1 ), не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху свого транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем марки «Peugeot 308» (р.н.з. НОМЕР_2 ), під керуванням водія ОСОБА_2 , яка внаслідок інерційного руху зіткнулась із автомобілем марки «Audi A3» (р.н.3. НОМЕР_3 ). У зв`язку із зазначеним, працівниками поліції було складено щодо ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії «ААД» № 815292, після чого постановою Залізничного районного суду м. Львова від 18 липня 2024 року по справі № 462/5324/24 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 автомобіль «Peugeot 308» (р.н.з. НОМЕР_2 ) належить ОСОБА_2 на праві власності. Оскільки внаслідок ДТП автомобіль «Peugeot 308» (р.н.з. НОМЕР_2 ) отримав механічні пошкодження, ОСОБА_2 , як власник зазначеного транспортного засобу, має право на отримання відшкодування шкоди. Згідно полісу ОСЦПВ № 216694496, страхова сума становить 160 000, 00 грн, а франшиза - 1 600, 00 грн. 18 червня 2024 року було проведено експертний огляд пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля «Peugeot 308» (р.н.3. НОМЕР_5 ). Огляд автомобіля здійснювався судовим експертом Холодцовим Д. В. в присутності ОСОБА_2 , оцінювача-аварійного комісара Ломи А. та оцінювача ОСОБА_5 . Згідно з висновком експерта транспортно-товарознавчої експертизи № 22585 від 15 липня 2024 року, складеного у результаті огляду автомобіля «Peugeot 308» (р.н.з. НОМЕР_6 ) вартість відновлювального ремонту автомобіля «Peugeot 308» (р.н.з. НОМЕР_2 ), в цінах на дату ДТП, без ПДВ, становила 261 101 грн 33 коп., вартість відновлювального ремонту (матеріального збитку, із врахуванням коефіцієнта фізичного зносу) автомобіля «Peugeot 308» (р.н.з. НОМЕР_2 ), в цінах на дату ДТП, без ПДВ, становила 124 995 грн 23 коп. У відповідності до повідомлення АТ «СГ «ТАС» від 23 липня 2024 року, надісланого позивачу у мобільний застосунок для обміну повідомленнями «Viber» на її абонентський номер мобільного телефону НОМЕР_7 , щодо розміру визначеного страхового відшкодування, сума згідно експертизи - 124 995 грн 23 коп., стоянка - 600 грн 00 коп., послуги евакуатора - 2 500 грн 00 коп., а всього за відрахуванням франшизи 1 600 грн 00 коп. - 126 495 грн 23 коп. Таким чином, на АТ «СГ «ТАС» покладається обов`язок виплатити ОСОБА_2 за завдану майнову шкоду страхове відшкодування (матеріальний збиток із врахуванням зносу) у розмірі 123 395 грн 23 коп. (124 995, 23 - 1 600, 00), а решту шкоди, яка не покривається страховим відшкодуванням, покладається на особу, яка заподіяла шкоду, а саме ОСОБА_1 . У зв`язку з цим, на ОСОБА_1 покладається обов`язок відшкодувати вартість відновлювального ремонту, що не покриваються страховим відшкодуванням, у розмірі 137 706 грн 10 коп. згідно наступного розрахунку: 261 101, 33 - 123 395, 23 = 137 706, 10.

З огляду на викладене, враховуючи заяву про зменшення позовних вимог, просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 шкоду, завдану внаслідок ДТП, що не покривається сумою страхового відшкодування, у розмірі 129 462 грн 57 коп., а також понесені судові витрати, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 35 000 грн 00 коп., витрати на оплату судового збору в розмірі 1 392 грн 06 коп., а разом 36 392 грн 06 коп. Прохальна частина заяви про зменшення позовних вимог не містить вимог про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, а саме витрат на проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи у розмірі 6 500 грн 00 коп.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму коштів в розмірі 129 462 грн 57 коп. на відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати, а саме: 6 500 грн 00 коп. - витрати експертного дослідження; 20 000 грн 00 коп. - витрати на професійну правничу допомогу; 1 392 грн 06 коп. - витрати по сплаті судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в жовтні 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, в якій просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2025 року скасувати, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити частково:

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 шкоду, завдану внаслідок ДТП, що не покривається сумою страхового відшкодування, в розмірі 113 579 грн 51 коп.

- стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору в розмірі, пропорційно розміру задоволених позовних вимог;

- в задоволенні вимог щодо стягнення інших судових витрат - відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що хоча судом під час ухвалення рішення враховано висновок судової транспортно-товарознавчої експертизи від 09 червня 2025 року, складений на виконання ухвали суду від 20 березня 2025 року, який об`єктивніший та менший за розміром матеріального збитку, у порівнянні із розміром, визначеним експертним висновком, складеним на замовлення позивачки, проте помилково покладено повну вартість відновлювального ремонту за таким висновком на відповідача, адже не враховано, що до переліку запчастин, які підлягають заміні включено такі, що очевидно не зазнали ушкоджень, внаслідок ДТП. Зокрема, це стосується фари основного світла, вартістю 15 883 грн 06 коп. Наведене підтверджується протоколом огляду місця події та фотознімками, якими не зафіксовано пошкодження як лівої, так і правої передньої фари. Таким чином, різниця між вартістю відновлювального ремонту та сумою страхового відшкодування становить 113 579 грн 51 коп. Вважає необґрунтованими висновки суду про стягнення з відповідача витрат на проведення експертизи, проведеної на замовлення позивача, в розмірі 6 500 грн 00 коп. та витрат на дефектування пошкоджень автомобіля, в розмірі 1 500 грн 00 коп., оскільки в заяві про зменшення розміру позовних вимог, позивач від їх стягнення відмовився. Щодо розміру стягнутих судом витрат на професійну правничу допомогу, вважає такий необґрунтованим та неспівмірним, та таким, що становить надмірний фінансовий тягар для відповідача, адже справа розглядалась в порядку спрощеного позовного провадження, оскільки є справою незначної складності. Відповідач є особою пенсійного віку, єдиним джерелом доходу якого є пенсія, значну частину якої він витрачає на придбання ліків у зв`язку із лікуванням наявних захворювань (цукровий діабет, гіпертонічна хвороба). У цьому зв`язку також зазначає, що доказів здійснення оплати за правничу допомогу згідно умов укладеного договору, позивачем до суду першої інстанції не подано.

В листопаді 2025 року від ОСОБА_2 через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, який підписаний представником ОСОБА_6 , в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскарженого рішення суду.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що 07 червня 2024 року о 17 год. 50 хв. на вул. Чернігівська, 29 у м. Львові ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Nissan Qashqai» (р.н.з. НОМЕР_1 ), не відреагував на зміну дорожньої обстановки, не вибрав безпечної швидкості руху свого транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем марки «Peugeot 308» (р.н.з. НОМЕР_2 ), під керуванням водія ОСОБА_2 , яка внаслідок інерційного руху зіткнулась із автомобілем марки «Audi A3» (р.н.3. НОМЕР_3 ).

У зв`язку із зазначеним, працівниками поліції було складено щодо ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення серії «ААД» № 815292, після чого постановою Залізничного районного суду м. Львова від 18 липня 2024 року по справі № 462/5324/24 ОСОБА_1 було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.

Предметом перегляду в апеляційному порядку є рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП, що не покривається сумою страхового відшкодування, а саме правильності висновків суду щодо розміру такої, а також правильності висновків місцевого суду в частині розподілу судових витрат у справі.

Щодо відшкодування шкоди, завданої майну позивачки.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).

Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У частинах першій та другій статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, що її заподіяла. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

При цьому, визначення розміру матеріального збитку при заподіянні шкоди повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогам Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами) або висновком експерта.

Відповідно до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами, як висновками експертів (пункт 2 частини другої статті 76 ЦПК України).

У справі, що переглядається перед зверненням до суду на замовлення позивачки експертом ОСОБА_7 15 липня 2024 року складено висновок експерта за результатам проведення експертного автотоварознавчого дослідження № 22585, а 09 червня 2025 року експертом Яровим О. Д. на підставі ухвали суду від 20 березня 2025 року складено висновок експерта № СЕ-19/114-25/8819-АВ, при цьому в обох висновках зазначено, що підлягає заміні фара ліва в зборі, вартість якої, згідно з обома висновками, складає 15 883 грн 06 коп.

Проте, відповідачем за допомогою належних та допустимих доказів не спростовано те, що така запчастина була ушкоджена не під час ДТП, яка мала місце 07 червня 2024 року.

Враховуючи наведене, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи скарги щодо помилкового врахування судом вартості цієї запчастини під час визначення загального розміру шкоди, заподіяної позивачці.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки колегія суддів відхилила як безпідставні доводи скарги щодо неправильного, на думку заявника, вирішення судом питання про розмір задоволених позовних вимог, безпідставними визнаються також доводи щодо необхідності зміни розміру судового збору, стягнутого з відповідача оскарженим рішенням суду.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи (частина третя статті 133 ЦПК України).

Згідно з частинами шостою - восьмою статті 139 ЦПК України розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста, оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів. Розмір витрат на оплату робіт залученого стороною експерта, спеціаліста, перекладача має бути співмірним зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на оплату послуг експерта, спеціаліста, перекладача, які підлягають розподілу між сторонами.

Так, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина друга статті 141 ЦПК України).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує, зокрема, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи (пункт 1 частини третьої статті 141 ЦПК України).

Згідно із частинами першою - третьою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи.

Згідно із частиною першою статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Згідно із частинами першою, п`ятою - сьомою статті 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду.

За заявою учасника справи про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, такий висновок судом до розгляду не приймається, якщо суд визнає наявність таких підстав.

Частина перша статті 1 Закону України «Про судову експертизу» визначає, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.

Підставою проведення судової експертизи є відповідне судове рішення чи рішення органу досудового розслідування, або договір з експертом чи експертною установою - якщо експертиза проводиться на замовлення інших осіб (частина перша статті 71 цього Закону).

Пункт 1.8 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, передбачає, що підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню.

Системний аналіз наведених положень процесуального законодавства дозволяє констатувати таке:

(1) витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи, належать до судових витрат;

(2) висновок експерта може бути підготовлений як на підставі ухвали суду про призначення експертизи, так і на замовлення учасника справи;

(3) у разі подання учасником справи до суду висновку експерта, складеного на його замовлення, у такому висновку має бути зазначено, що його підготовлено для подання до суду та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. При цьому інша сторона може подати до суду заяву про наявність підстав для відводу експерта, який підготував висновок на замовлення іншої особи, і в разі, якщо суд визнає наявність таких підстав, зазначений висновок не приймається судом до розгляду;

(4) при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує не те, коли замовлено експертизу та отримано висновок експерта - до чи після звернення позивача до суду із позовом, та те, чи пов`язані безпосередньо ці витрати з розглядом справи.

Відшкодування витрат за проведення експертизи не обмежується випадком її призначення та проведення після відкриття провадження у справі. Відтак сторона, на користь якої ухвалено рішення, має право на відшкодування витрат за експертизу, проведену до подання позову, якщо такі витрати пов`язані з розглядом справи, зокрема якщо судом враховано відповідний висновок експерта як доказ.

Відмова у відшкодуванні судових витрат за проведення експертизи стороні, на користь якої ухвалене судове рішення (особливо, якщо суд врахував відповідний висновок експерта як доказ), не відповідає вимогам розумності та правової визначеності, «підриває» конструкцію забезпечення передбачуваності застосування процесуальних норм, а тому не є такою, що відповідає верховенству права (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 22 листопада 2023 року в справі № 712/4126/22).

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 21 грудня 2023 року в справі № 204/3927/22, від 09 жовтня 2024 року в справі № 554/654/22 та 29 січня 2025 року в справі № 454/3922/18.

Відповідно до статті 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.

Аналіз змісту оскарженого рішення свідчить, що судом при його ухваленні враховано як доказ лише висновок експерта № СЕ-19/114-25/8819-АВ, складений 09 червня 2025 року експертом Яровим О. Д. на підставі ухвали суду від 20 березня 2025 року.

При цьому, саме після надходження до суду цього висновку, позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, виходячи з розміру завданої шкоди, визначеної цим висновком.

За таких обставин неправильними є висновки суду першої інстанції, що стягненню з відповідача на користь позивачки підлягають, понесені нею на проведення експертизи, виготовленої на її замовлення перед зверненням до суду, витрати в розмірі 6 500 грн 00 коп., оскільки розмір завданої позивачці шкоди, стягнутої на її користь, розраховано судом без урахування такого висновку.

Відтак, відповідні доводи скарги, колегія суддів вважає обґрунтованими.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку з реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й стримування від подання безпідставних позовів (скарг).

Згідно з положеннями частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частина третя статті 133 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

При цьому, для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом при вирішенні питання про розподіл судових витрат. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року в справі № 904/4507/18).

ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року заява № 19336/04, § 268)).

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року в справі № 911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами тощо) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року в справі № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року в справі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року в справі № 910/11903/23, від 25 січня 2025 року в справі № 369/849/18.

Під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року в справі № 755/9215/15-ц).

Згідно з матеріалами справи професійна правнича допомога надана позивачу на підставі договору про надання правової допомоги від 17 липня 2024 року, та підтверджується актом виконаних робіт № 31/07/2025 від 31 липня 2025 року, детальним описом виконаних робіт.

Враховуючи складність справи, яка розглядалась судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін, суть спору, результат розгляду справи, характер наданих позивачу правових послуг, наявність заперечення відповідача щодо розміру заявлених до відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, а також врахування судом таких засад цивільного законодавства, як справедливість, добросовісність та розумність, колегія суддів дійшла висновку, що розмір стягнутих у цій справі витрат на професійну правничу допомогу є розумним, справедливим та необхідним для досягнення мети їх стягнення.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо відсутності доказів понесення таких витрат відповідачкою, оскільки витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року в справі № 922/445/19 та у постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі № 317/1209/19, від 12 лютого 2020 року в справі №648/1102/19, від 03 лютого 2021 року в справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року в справі № 753/1203/18, від 01 вересня 2021 року в справі № 178/1522/18, що свідчить про його усталеність та незмінність.

Колегія суддів звертає увагу на те, що чинним процесуальним законодавством передбачено, що певні категорії осіб звільнені лише від сплати судового збору, а не від витрат на професійну правничу допомогу та витрат за проведення експертизи (подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 29 березня 2023 року в справі № 712/15541/18).

Оскільки судом першої інстанції при визначення розміри витрат на професійну правничу допомогу, яку підлягають стягненню з відповідача, враховано заперечення останнього щодо їх розміру, яке також містило посилання на його скрутний матеріальний стан, колегія суддів, аналогічні доводи апеляційної скарги відхиляє, як безпідставні.

Пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За приписами частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, тому її необхідно задовольнити частково, оскаржене рішення в частині розподілу судових витрат, а саме про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених витрат за проведене експертне дослідження в розмірі 6 500 грн 00 коп. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у їх стягненні, а в решті рішення суду як законне та обґрунтоване - залишити без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, та у випадку скасування або зміни судового рішення - розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме те, що рішення суду першої інстанції необхідно скасувати лише в частині вирішення питання про розподіл судових витрат, підстави розподілу судових витрат, зокрема, витрат по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги, за розгляд справи судом апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 17 вересня 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесених судових витрат на проведення експертного дослідження в розмірі 6 500 грн 00 коп. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в їх стягненні.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич