Справа № 638/660/26
Провадження № 2-о/638/120/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Яковлевої В.М..,

за участі секретаря судового засідання Сікорського А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у місті Харкові цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті,

встановив:

15 січня 2026 року заявник ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Харкова із заявою про встановлення факту смерті.

Заява мотивована тим, що він є батьком померлого ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у рп. Глубоком, Каменского района, Ростовской обл., Российской Федерации, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 95000839 Отдел ЗАГС Окружного управления социального развития № 16 Министерства социального развития Московской области Российской Федерации, серія НОМЕР_1 от «10» сентября 2025 года, а також Медицинским свидетельством смерти, серія 60 № 221854332 от «12» мая 2025 года.

Заявник вказує, що вказане свідоцтво про смерть видане за межами України, апостиль ньому відсутній і отримання апостилю є об`єктивно неможливим, оскільки:

?смерть настала на території держави-агресора (РФ);

?між Україною та РФ розірвано дипломатичні відносини;

?доступ до компетентних органів для легалізації документів відсутній;

?наявні обставини збройної агресії РФ проти України, що унеможливлюють виконання формальних процедур.

Заявник зазначає, що державна реєстрація смерті в органах ДРАЦС України є неможливою без відповідного рішення суду, а відсутність такого рішення позбавляє його можливості реалізувати його законні права.

Також заявник вказує, що у 2022 році, під час збройної агресії Російської Федерації проти України, територія Ізюмського району Харківської області перебувала під тимчасовою окупацією збройними формуваннями РФ. У зазначений період його син ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 перебували на території Ізюмського району. 25.06.2022 вони пішли до річки та під час їх перебування на пляжі було здійснено обстріл касетними боєприпасами, внаслідок чого вони отримали тяжкі тілесні ушкодження.

У зв`язку з тим, що на той момент територія перебувала під окупацією, медичні заклади України не функціонували, екстрена медична допомога та евакуація в межах України були неможливими. При цьому без згоди та без будь-якого вибору з боку постраждалих, військовослужбовці збройних сил РФ примусово вивезли їх на територію Російської Федерації з метою надання медичної допомоги.

Надалі син заявника та його донька понад один рік перебували на лікуванні в медичних закладах Російської Федерації, фактично не маючи можливості повернутися на підконтрольну Україні територію або звернутися до органів державної влади України. Далі, вони десь більше року перебували у таборі для біженців «Мечта» у м. Подольську.

Заявник вказує, що смерть його сина ОСОБА_2 настала від внутрішнього крововиливу (язва шлунку) під час перебування за межами України.

Таким чином, відсутність українських медичних документів, неможливість своєчасної державної реєстрації смерті в Україні, а також відсутність апостилю на іноземному свідоцтві про смерть зумовлені виключно наслідками збройної агресії Російської Федерації та тимчасової окупації частини території України.

Таким чином встановлення факту смерті необхідне для:

?внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану;

?отримання свідоцтва про смерть українського зразка;

?подальшого здійснення юридично значущих дій (спадкові, соціальні, судові та інші правовідносини).

Ухвалою судді Шевченківського районного суду міста Харкова від 28.01.2026 відкрито провадження в справі, розгляд справи призначено в порядку окремого провадження.

У судове засідання заявник не з`явився, засобами поштового зв`язку подав заяву про розгляд справи без його участі, у якій також просив задовольнити заяву про встановлення факту смерті.

Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був належним чином повідомленим, заяв та клопотань від останнього не надходило, як і не надходило письмових пояснень по суті заяви.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що вимоги заявника, викладені в його заяві, підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 .

Як зазначає заявник у 2022 році, під час збройної агресії Російської Федерації проти України, територія Ізюмського району Харківської області перебувала під тимчасовою окупацією збройними формуваннями РФ. У зазначений період його син ОСОБА_2 разом зі своєю донькою ОСОБА_3 перебували на території Ізюмського району. 25.06.2022 вони пішли до річки та під час їх перебування на пляжі було здійснено обстріл касетними боєприпасами, внаслідок чого вони отримали тяжкі тілесні ушкодження.

У зв`язку з тим, що на той момент територія перебувала під окупацією, медичні заклади України не функціонували, екстрена медична допомога та евакуація в межах України були неможливими. При цьому без згоди та без будь-якого вибору з боку постраждалих, військовослужбовці збройних сил РФ примусово вивезли їх на територію Російської Федерації з метою надання медичної допомоги.

Надалі син заявника та його донька понад один рік перебували на лікуванні в медичних закладах Російської Федерації, фактично не маючи можливості повернутися на підконтрольну Україні територію або звернутися до органів державної влади України. Далі, вони десь більше року перебували у таборі для біженців «Мечта» у м. Подольську.

При цьому ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у рп. Глубоком, Каменского района, Ростовской обл., Российской Федерации, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 95000839 Отдел ЗАГС Окружного управления социального развития № 16 Министерства социального развития Московской области Российской Федерации, серія НОМЕР_1 от «10» сентября 2025 года, а також Медицинским свидетельством смерти, серія 60 № 221854332 от «12» мая 2025 года.

Смерть сина заявника - ОСОБА_2 настала від внутрішнього крововиливу (язва шлунку) під час перебування за межами України.

Водночас вказане свідоцтво про смерть видане за межами України, апостиль ньому відсутній .

Таким чином, відсутність українських медичних документів, неможливість своєчасної державної реєстрації смерті в Україні, а також відсутність апостилю на іноземному свідоцтві про смерть зумовлені виключно наслідками збройної агресії Російської Федерації та тимчасової окупації частини території України.

Таким чином встановлення факту смерті необхідне для:

?внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану;

?отримання свідоцтва про смерть українського зразка;

?подальшого здійснення юридично значущих дій (спадкові, соціальні, судові та інші правовідносини).

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами 1, 2, 7 статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження, серед іншого, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами 1 та 2 статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за умов, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, тому суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу.

У частинах 3 - 4 статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.

Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.

Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.

Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи ДРАЦСу можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

У зв`язку з військовою агресією РФ проти України та повномасштабним вторгненням 24 лютого 2022 року російських військ на територію України задля знищення Української держави, захоплення силою української території та встановлення окупаційного контролю Президент Володимир Зеленський підписав Указ № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

У відповідь на акт збройної агресії РФ проти України Президент України Володимир Зеленський підтримав пропозицію Міністерства закордонних справ України про розрив дипломатичних відносин України з РФ, про що 24 лютого 2022 року оголошено на офіційному веб-сайті Міністерства закордонних справ України.

На доручення Глави Української держави Міністерство закордонних справ України розпочало процедуру розриву дипломатичних відносин відповідно до норм міжнародного права.

01 грудня 2022 року прийнято Закон України № 2783-IX «Про вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах 1993 року та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі - Закон № 2783-IX).

Закон № 2783-IX передбачає:

-зупинення дії Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року (далі - Мінська конвенція та Протокол), вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР, у відносинах з рф та Республікою Білорусь (стаття 1);

-вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до неї, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 03 березня 1998 року № 140/98-ВР (стаття 2).

Відповідно до статті 72 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, якщо договором не передбачається інше або якщо учасники не погодились про інше, зупинення дії договору відповідно до його положень або відповідно до цієї Конвенції звільняє учасників, у взаємовідносинах яких зупиняється дія договору, від зобов`язання виконувати договір у своїх взаємовідносинах протягом періоду зупинення.

Стаття 25 Закону України «Про міжнародні договори України» містить аналогічну норму, відповідно до якої зупинення дії міжнародного договору України за умов, якщо договір не передбачає іншого, чи за відсутності іншої домовленості з іншими його сторонами, звільняє Україну від зобов`язання виконувати його протягом періоду зупинення дії договору з тими його сторонами, з якими зупинено дію договору, і не впливає стосовно іншого на встановлені договором правові відносини України з іншими його сторонами.

За повідомленням Міністерства закордонних справ України дію Мінської конвенції у відносинах з РФ та Республікою Білорусь зупинено з 27 грудня 2022 року.

З дати зупинення дії Конвенції 1993 року у відносинах з РФ та Республікою Білорусь до документів, виданих на території цих країн, при їх пред`явленні на території України застосовуватиметься вимога засвідчення апостилем згідно з Конвенцією, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів, яка була підписана 05 жовтня 1961 року в місті Гаазі.

Суд зауважує, що спірна правова проблема обтяжена фактом смерті особи на території іноземної держави-агресора РФ.

Відповідно до статті 22 Закону України від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право» до особистих немайнових прав застосовується право держави, у якій мала місце дія чи інша обставина, що стала підставою для вимоги про захист таких прав, якщо інше не передбачено законом.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону про міжнародне приватне право документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Аналогічно регламентовано зазначене питання у пункті 7 глави 1 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940 (далі - Правила реєстрації актів цивільного стану), відповідно до якого документи, видані компетентними органами іноземних держав на посвідчення актів цивільного стану, здійснених поза межами України за законами відповідних держав щодо громадян України, іноземців і осіб без громадянства, визнаються дійсними в Україні за наявності легалізації, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Водночас для захисту прав і свобод громадян України та інших осіб, що мають документи вказаних країн, Кабінет Міністрів України врегулював питання використання документів цих країн на час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування.

Так, відповідно до пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 04 лютого 2023 року № 107 «Деякі питання прийняття на території України під час воєнного стану документів, виданих уповноваженими органами іноземних держав» під час воєнного стану та протягом шести місяців після його припинення або скасування документи, виготовлені або засвідчені на території іноземних держав установою або спеціально на те уповноваженою особою в межах їх компетенції за установленою формою і скріплені гербовою печаткою, приймаються на території України без спеціального посвідчення (консульської легалізації, проставлення апостиля тощо) у разі, коли станом на 24 лютого 2022 року такі документи приймалися на території України без спеціального посвідчення.

Однак зазначені норми незастосовні у правовідносинах за участю РФ.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №643/1873/23.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що свідоцтво про смерть, видане 95000839 Отдел ЗАГС Окружного управления социального развития № 16 Министерства социального развития Московской области Российской Федерации, серія НОМЕР_1 от «10» сентября 2025 года, а також Медицинское свидетельство осмерти, серія 60 № 221854332 от «12» мая 2025 года. може підтверджувати факт смерті ОСОБА_2 лише у випадку засвідчення його оригіналу (дублікату) апостилем.

Разом з тим, судом із розумним ступенем достовірності встановлено неможливість для заявника отримати оригінал лікарського свідоцтва про смерть ОСОБА_2 та свідоцтва про смерть.

З огляду на збройний конфлікт між РФ та Україною заявник позбавлений фізичної можливості як на звернення за дублікатом втраченого свідоцтва про смерть сина на території держави-агресора, так і на апостилювання цього документа відповідними органами РФ, яким надаються повноваження на проставлення апостиля.

В заяві заявник ОСОБА_1 зазначив встановлення факту смерті необхідне для:

внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану;

отримання свідоцтва про смерть українського зразка;

подальшого здійснення юридично значущих дій (спадкові, соціальні, судові та інші правовідносини).

При відсутності підстав для державної реєстрації смерті особи, визначених у Правилах державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, державна реєстрація народження проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті (п.г Правил).

У рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів (стаття 319 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Важливою складовою принципу верховенства права є принцип правової визначеності.

Європейська Комісія «За демократію через право» (Венеційська Комісія) у Доповіді про правовладдя, ухваленій на її 86-му пленарному засіданні, що відбулося 25-26 березня 2011 року, зазначила, що правова визначеність у державі, яка керується верховенством права, зокрема, передбачає, що текст закону має бути легкодоступним; закони мають бути застосовані у передбачуваний спосіб та з логічною послідовністю; юридичні норми мають бути чіткі і точні; держава повинна дотримуватись взятих на себе певних зобов`язань, виконувати покладені на неї певні функції чи виголошені нею перед людьми певні обіцянки (поняття «законних очікувань»).

У справі склалася така правова ситуація, за якої заявник позбавлений в т.ч. юридичної можливості отримати в Україні належне спадкове майно за законом в позасудовий спосіб внаслідок обставин, що не залежали від нього - смерті спадкодавця на території РФ, де видано лікарське свідоцтво про смерть російського зразка, що не визнається дійсним в Україні з наведених вище підстав.

За таких обставин, суд зазначає, що заявник потребує гарантованого Конституцією України та міжнародними договорами державного захисту.

Подібна за змістом до спірної ситуація стосується встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України.

Статтею 317 ЦПК України врегульовано особливості провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України.

Державну реєстрацію смерті на підставі рішення суду про встановлення факту народження на тимчасово окупованій території України проводить відділ державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення суду в день надходження такого рішення в паперовій формі або будь-який відділ державної реєстрації актів цивільного стану за зверненням заявника в день отримання рішення суду у спосіб, передбачений абзацами п`ятим, шостим пункту 3 глави 1 розділу II цих Правил (абзац сто двадцять шостий пункту 8 глави 1 розділу ІІІ Правил реєстрації актів цивільного стану).

Відповідно до частин 9-10 статті 10 ЦПК України, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

З огляду на зазначене суд вказує на необхідність застосувати до спірних правовідносин аналогію закону та встановити факт смерті ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 рп. Глубоком, Каменского района, Ростовской обл., Российской Федерации.

Вищезазначений висновок суду відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі №643/1873/23.

За таких обставин заява ОСОБА_1 , заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті є обгрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 12, 19, 81, 258-260, 263-265, 315-319, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ухвалив:

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про встановлення факту смерті- задовольнити.

Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у рп. Глубоком Каменского района Ростовской области Российской Федерации.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості щодо учасників справи:

Заявник: ОСОБА_1 , проживає за адресою: с. Донецьке Ізюмського району Харківської області, РНОКПП: НОМЕР_3 .

Заінтересована особа: Перший відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, м. Харків, вул. Сумська, 61, код ЄДРПОУ- 23320813.

Повний текст рішення виготовлено 06 лютого 2026 року.

Суддя В.М. Яковлева