суддів Великої Палати Верховного Суду
Ткачука О.С., Ткача І.В.
Заявниця вказувала, що її батько з 25 червня 1991 року до дня смерті був зареєстрований та проживав разом з нею та її донькою (онукою померлого), ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка хворіє на інсулінозалежний цукровий діабет типу І та є дитиною з інвалідністю.
Заявниця посилалася на те, що її батько за життя забезпечував онуку всім необхідним для проживання. Матеріальна допомога надавалася систематично, була постійним і основним джерелом для її існування. Окрім неї та онуки, у померлого нікого з близьких родичів не було, а тому весь свій дохід він спрямовував на утримання онуки. Факт утримання своєї онуки, на переконання заявниці, підтверджується укладеним між нею та батьком договором дарування належної йому квартири, показаннями свідків та довідкою Оноківської сільської ради від 23 лютого 2023 року.
28 серпня 2023 року вона, діючи як законний представник онуки померлого, звернулася до ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявою про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю діда. Відповіддю від 11 вересня 2023 року її повідомлено, що особи, які перебували на утриманні загиблого військового, мають право на компенсацію лише в разі надання документа на підтвердження вказаного факту (нотаріально посвідченого правочину або рішення суду, отриманого у порядку окремого провадження).
З огляду на викладене просила суд встановити факт перебування малолітньої онуки на утриманні загиблого при виконанні обов`язків військової служби для подальшого отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця, передбаченої чинним законодавством України.
Скасовуючи постанову апеляційного суду та направляючи справу на новий апеляційний розгляд, Велика Палата Верховного Суду виходила із відсутності спору про право між малолітньою онукою загиблого військовослужбовця та органами, уповноваженими на призначення виплати одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю військовослужбовця.
На нашу думку, Велика Палата Верховного Суду повинна була звернути увагу на те, що НаказомМіністра оборони України від 15 вересня 2022 року № 280 затверджено Інструкцію з організації обліку особового складу в системі Міністерства оборони України. Пунктом 1 додатку № 5 до цієї Інструкції (пункт 40 розділу II) встановлено, що під час заповнення і ведення облікових документів особливу увагу звертають на повноту, точність і достовірність даних, які вносяться до них, і дотримуються таких вимог: у відомостях про сімейний стан вказується: «неодружений», «перебуває у цивільному шлюбі», «вдівець», «розлучений». Відомості записуються на підставі свідоцтв, які видають органи РАЦС. Якщо додатком до документа вимагаються відомості про склад сім`ї, то записуються члени сім`ї і особи, які знаходяться на утриманні військовослужбовців (працівників).
Нормативні правила щодо обліку військовослужбовців та членів їх сімей однозначно та чітко регламентують можливість встановлення усіх осіб, які проходять чи проходили військову службу, членів їх сімей. Навіть у випадку загибелі військовослужбовців. З цією метою передбачено також ведення обліку сімей військовослужбовців за територіальною ознакою (розділ VI наведеної вище Інструкції).
На нашу думку, неправильні записи, неточності, відсутність чи наявність запису у військових-облікових документах неможливо усунути в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства. Ці обставини, за наявності спору, мають бути встановлені при вирішенні питання про наявність права на отримання допомоги у адміністративному процесі.
Відповідно до статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).
Чинне законодавство не дає підстав для висновку про те, що перелік членів сім`ї військовослужбовця для цілей призначення та виплати одноразової грошової допомоги у разі його загибелі (смерті) можна встановити на підставі рішення суду про встановлення юридичних фактів, зокрема перебування особи (члена сім`ї) на утриманні чи проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з військовослужбовцем, який загинув чи помер.
За змістом пункту 10 Порядку № 975, пункту 4.6 розділу IV Положення № 530, у редакціях, чинних на час виникнення спірних правовідносин, для призначення та виплати одноразової грошової допомоги разом із іншими документами подається витяг із особової справи (з послужного списку особової справи), облікової картки про склад сім`ї військовослужбовця. За відсутності відповідних даних у цьому витягу питання про можливі недоліки в організації роботи органів військового управління, допущені помилки в облікових документах тощо можуть бути предметом розгляду та доказування саме в адміністративній справі, зокрема під час оскарження відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.
Хоча у наведених нормах і є посилання на те, що заявник в якості підтвердження факту його перебування на утриманні загиблого (померлого) може подати відповідне рішення суду, проте обов`язковою умовою для цього є те, що такий заявник не був членом сім`ї загиблого (померлого).
Відповідно до пункту 5 Порядку № 975, у чинній на час виникнення спірних правовідносин редакції, члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».
Сімейний кодекс України у статті 3 дає чітке визначення терміну «сім`я». Зокрема, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.
Пред`являючи позов у цій справі заявниця посилалася на те, що встановлення факту перебування її доньки на утриманні загиблого військовослужбовця (діда) необхідне для звернення до ТЦК та СП із заявою про виплату одноразової допомоги відповідно до Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Разом з тим, згідно зі статтею 10-1 цього Закону до членів сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, зазначених у цій статті, належать: батьки; один із подружжя, який не одружився вдруге, незалежно від того, виплачується йому пенсія чи ні; діти, які не мають (і не мали) своїх сімей; діти, які мають свої сім`ї, але стали особами з інвалідністю до досягнення повноліття; діти, обоє з батьків яких загинули або пропали безвісти; утриманці загиблого (померлого), яким у зв`язку з цим виплачується пенсія.
Тобто нарахування та виплату утриманцю загиблого військовослужбовця одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю (смертю) члена сім`ї законодавець ставить у залежність від призначення такому утриманцю відповідної пенсії органами Пенсійного фонду України, а не встановлення факту перебування на утримані судовим рішенням.
Відповідно до пункту «а» частини третьої статті 37 Закону України «Про пенсійне забезпечення» непрацездатними членами сім`ї вважаються: діти, брати, сестри й онуки, які не досягли 18 років або старші цього віку, якщо вони стали інвалідами до досягнення 18 років, при цьому брати, сестри й онуки - за умови, якщо вони не мають працездатних батьків.
З огляду на викладене ми дійшли висновку, що питання перебування онука - члена сім`ї загиблого військовослужбовця на його утриманні як підстава для отримання одноразової виплати має вирішуватися органами, які здійснюють відповідні нарахування, а не цивільним судом в порядку окремого провадження. У разі незгоди з діями чи бездіяльністю таких органів щодо нарахування одноразової виплати, заявник може звернутися до адміністративного суду.
Неправильні записи, неточності, відсутність чи наявність запису у військових-облікових документах неможливо усунути в окремому провадженні за правилами цивільного судочинства. Ці обставини, за наявності спору, мають бути встановлені при вирішенні питання про наявність права на отримання допомоги у адміністративному процесі.
Наслідком ухвалення цього рішення є необхідність спочатку звернення до цивільного суду з метою отримання рішення про встановлення юридичного факту, а після цього - до адміністративного суду - для вирішення питання про право на отримання грошової допомоги.
Такі кроки Великої Палати дестабілізують єдність судової практики, призводять до судової тяганини і затримки з вирішенням спорів, збільшують навантаження на судову систему та змушують людей двічі сплачувати судовий збір за вирішення фактично однієї справи. У той же час, засади державної політики, зокрема, у сфері соціального та правового захисту, гарантують військовослужбовцям та членам їх сімей сприятливі умови в економічній, соціальній, політичній сферах для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни (Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»). Суди мають забезпечувати такі гарантії при здійсненні правосуддя.
Вважаємо, що Велика Палата Верховного Суду мала відступити від такого висновку та відповідно до наведених вище норм матеріального права і задля досягнення принципу процесуальної економії сформулювати висновок про те, що спір, пов`язаний із доведенням наявності підстав для підтвердження певного соціально-правового статусу з метою призначення та виплати одноразової грошової допомоги сім`ї військовослужбовця, тобто статусу, не пов`язаного з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням, слід розглядати за правилами адміністративного судочинства. Не можна ініціювати судове провадження у порядку цивільного судочинства з метою оцінки обставин, які становлять предмет доказування у провадженні у порядку адміністративного судочинства, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним і допустимим. Усі обставини неправомірних дій військових посадових осіб, чи їх бездіяльності входять до предмету доказування у адміністративних справах. Виділення із цих справ окремих доказів, які потрібно здобувати у інших судових спорах у іншій юрисдикції є безпідставним та незаконним.
На нашу думку, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду з тих підстав, що встановлення факту перебування на утриманні пов`язане з наступним вирішенням спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, який підлягає розгляду адміністративним судом у порядку визначеному Кодексом адміністративного судочинства України.
Судді:
Ткачук О.С. Ткач І.В.