Справа № 138/1752/25
Провадження № 22-ц/801/328/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Холодова Т. Ю.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 рокуСправа № 138/1752/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Оніщука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди землі за апеляційною скаргою Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області у складі судді Холодової Т. Ю. від 20 листопада 2025 року (дата складення повного тексту рішення відповідає даті його ухвалення),

в с т а н о в и в:

29 червня Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю «Прогрес» (далі СТОВ «Прогрес») звернулося з цим позовом, за яким просило розірвати договір оренди, укладений 30 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Покликалося на те, що 30 червня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, загальною площею 1, 9907 га, кадастровий номер :02:000:0188, що розташована на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області строком на 49 років. Право оренди за цим договором зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 25 серпня 2021 року. Відповідно до договору купівлі-продажу від 14 вересня 2023 року право власності на вказану земельну ділянку набула ОСОБА_3 , а 22 квітня 2025 року цю ділянку купило у неї СТОВ «Прогрес». ОСОБА_1 ні попереднім власникам, ні ТОВ «Прогрес» з часу укладення договору не сплачував, чим істотно порушив його умови.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного Вінницької області від 20 листопада 2025 року у позові відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав доказів несплати відповідачем орендної плати.

В апеляційній скарзі СТОВ «Прогрес», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просило, рішення Могилів-Подільського міськрайонного Вінницької області від 20 листопада 2025 року скасувати та постановити нове про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що орендодавець, якому не сплачується орендна плата, доказів її несплати мати не може. Принцип змагальності цивільного судочинства у разі заперечення позову відповідачем орендарем зомельної ділянки, саме на нього покладає обов`язок подати докази зворотнього.

Відзив на апеляційні скарги не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в 2014 році успадкувала земельну ділянку на території Суботівської сільської ради Могилів-Подільського району Вінницької області, площею 1,9907 га в межах згідно з планом, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :02:000:0188.

03 жовтня 2016 року вона уклала з ОСОБА_1 договір оренди землі, за яким передала йому цю ділянку в користування строком на 49 років. Орендна плата визначена у розмірі 3 % нормативної грошової оцінки землі, що становило 2 356, 19 грн в рік.

30 червня 2021 року сторони розірвали цей договір і уклали новий на той самий строк, але визначивши інший розмір нормативної грошової оцінки земельної ділянки в сумі 74 473, 85 грн, відповідно розмір орендної плати не менше 12 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становило 8 936, 86 грн за рік, та порядок її обчислення з урахування коефіцієнтів індексації нормативної грошової оцінки земельної ділянки, індексів інфляції, а також сплати оренди до 31 грудня кожного року. Право оренди за цим договором було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31 серпня 2021 року, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 60092976.

14 вересня 2023 року цю земельну ділянку на земельних торгах придбала ОСОБА_3 і 13 листопада того ж року повідомила про це орендаря ОСОБА_1

22 квітня 2025 року вона продала її СТОВ «Прогрес», про що (набуття права власності на земельну ділянку) товариство повідомило ОСОБА_1 09 червня 2025 року.

Відмовляючи у позові суд першої інстанції виходив із ненадання позивачем доказів (виписки з банківських рахунків тощо) несплати орендарем орендної плати.

З таким висновком погодитись неможна з таких міркувань.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України розкрито зміст принципу змагальності цивільного судочинства (пункт 4 частини третьої статті 2 ЦПК), за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина може вважатися доведеною, якщо інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Орендна плата за землю це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі (частина перша статті 21 Закону України «Про оренду землі»).

Очевидно, що саме орендар, який зобов`язаний в силу закону відповідно до умов договору здійснювати сплату ренти (орендної плати) повинен мати докази такої сплати. Адже, якщо орендодавець такої плати не отримував, то видається доволі складним йому це довести (як довести те, що особа чогось не отримала, особливо при тому, що передбачений договором порядок не встановлює обов`язкового перерахування орендної плати на відповідний банківський рахунок).

Тобто суд, фактично, застосував заздалегідь недосяжний стандарт доказування для позивача, звільнивши від такого обов`язку відповідача, чим порушив як принцип змагальності сторін, так і принцип пропорційності цивільного судочинства, не врахувавши особливості предмета спору (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України).

Разом з тим апеляційний суд зазначає таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

Під час розгляду спору суд насамперед повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відповідно до положень статті 1 Закону оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Об`єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності (стаття 3 Закону).

Орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи (частина перша статті 4 Закону).

Згідно зі статтею 13 Закону договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Статтею 24 Закону передбачено право орендодавця вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (частини перша, друга статті 11 ЦК України).

Згідно з частинами першою, другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (стаття 510 ЦК України).

Відповідно до частин першої, четвертої статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Як встановив суд СТОВ «Прогрес» набуло земельну ділянку у власність 22 квітня 2025 року, саме з цього часу у нього й виникли усі права щодо цієї ділянки, в тому числі права орендодавця, але сплатити орендну за 2025 рік, тобто саме орендодавцю СТВ «Прогрес» ОСОБА_1 був зобов`язаний не пізніше 31 грудня 2025 року, тобто після того, як позивач звернувся до суду.

Жодних прав щодо цієї ділянки до 22 квітня 2025 року СТОВ «Прогрес» не мало, а правовідносини оренди існувала між її попередніми власницями ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , повноважень представляти права яких у цих правовідносинах СТОВ «Прогрес» не має.

Отже, оскільки СТОВ «Прогрес» на момент звернення з цим позовом право вимоги сплати йому орендної плати не набув, а повноважень представляти інтереси попередніх власників земельної ділянки у спірних правовідносинах воно немає, то у позові необхідно відмовити саме з цих підстав (через відсутність порушення права позивача відповідачем, а не недоведеність позовних вимог), відповідно рішення суду першої інстанції потрібно змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Прогрес» задовольнити частково.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 20 листопада 2025 року змінити у мотивувальній частині, виклавши її у редакції цієї постанови.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 06 лютого 2026 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

В. В. Оніщук