ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 603/102/25

провадження № 61-16431св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Бучацька окружна прокуратура Тернопільської області в інтересах держави в особі Монастириської міської ради,

відповідачі: ОСОБА_1 , Фермерське господарство «Калина Лошнівська»,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Бучацької окружної прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Монастириської міської ради до ОСОБА_1 , Фермерського господарства «Калина Лошнівська», третя особа - ОСОБА_2 , про витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння

за касаційною скаргою заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури на ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2025 року у складі судді Пасічник А. З. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Гірського Б. О., Костіва О. З.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2025 року Бучацька окружна прокуратура Тернопільської області звернулась до суду із вказаним позовом, в якому просила витребувати на користь Монастириської міської територіальної громади в особі Монастириської міської ради Тернопільської області з незаконного володіння відповідачів земельну ділянку загальною площею 0,8524 га, кадастровий номер :01:004:0412, для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах населеного пункту с. Лядське Чортківського району Тернопільської області.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, прокурор посилався на те, що спір виник унаслідок неправомірного передання ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,8524 га, кадастровий номер :01:004:0412, розташованої в межах населеного пункту с. Лядське, на підставі рішень Лядської сільської ради Монастириського району Тернопільської області від 22 жовтня 2020 року № 338 та від 20 листопада 2020 року № 353, які взагалі не приймались, а депутати за них не голосували.

На підставі договору купівлі-продажу від 02 травня 2024 року ОСОБА_2 відчужила зазначену земельну ділянку ОСОБА_1 .

Враховуючи зазначене, прокурор просив позов задовольнити.

Короткий зміст ухвал суду першої інстанції

Монастириський районний суд Тернопільської області ухвалою від 05 вересня 2025 року позовну заяву залишив без руху та надав строк для усунення недоліків п`ять днів з дня отримання копії ухвали, а саме: для надання до суду позовної заяви із чітко визначеними підставами заявленого позову в частині кваліфікації володільця майна, до якого пред`явлений позов, добросовісним або недобросовісним набувачем, та у випадку посилання на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, прокурору належить виконати вимоги абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України шляхом долучення до позову документів, що підтверджують унесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що, звертаючись з позовною заявою до суду, прокурор визначив підставами позову взаємовиключні обставини в частині оцінки ОСОБА_1 одночасно добросовісним і недобросовісним набувачем спірної земельної ділянки. Зі змісту позовної заяви видно, що позивач посилається на те, що відповідачка повинна була знати про той факт, що спірна земельна ділянка вибула із комунальної власності незаконно, що свідчить про недобросовісність набувача майна, і водночас вважає, що цю земельну ділянку слід витребувати у добросовісного набувача, та посилається на відповідну судову практику Верховного Суду і застосування до спірних правовідносин одночасно статей 387 та 388 ЦК України.

Такого протиріччя на момент звернення до суду із позовною заявою не повинно існувати, оскільки закон передбачив додаткові вимоги до переліку документів, що додаються до позовної заяви, у разі подання позову прокурором про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь територіальної громади, визначивши те, що до такого позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.

Суд першої інстанції, врахувавши норми Закону України від 12 березня 2025 року № 4292-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» (далі - Закон № 4292-ІХ), які мають зворотну дію в часі, вважав, що прокурору у цій справі необхідно чітко визначити підстави позову та у випадку посилання на добросовісність набувача спірного нерухомого майна, йому належить виконати вимоги абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України шляхом долучення до позову документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

Монастириський районний суд Тернопільської області ухвалою від 16 вересня 2025 року позовну заяву залишив без розгляду.

Суд першої інстанції мотивував ухвалу тим, що позивач не усунув недоліків позовної заяви у встановлений строк, зокрема не визначив чітко, чи є відповідач добросовісним чи недобросовісним набувачем, що унеможливило застосування абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України та не дозволило суду оцінити підстави позову.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Тернопільський апеляційний суд постановою від 19 листопада 2025 року апеляційну скаргу Бучацької окружної прокуратури Тернопільської області в інтересах держави в особі Монастириської міської ради залишив без задоволення. Ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2025 року залишив без змін.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що прокурор, звернувшись з цим позовом, зобов`язаний внести на депозитний рахунок суду грошові кошти у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого має бути здійснена в порядку, визначеному законом, станом на дату подання позовної заяви, тобто 26 лютого 2025 року.

При цьому суд зазначив, що наведені прокурором у заяві про усунення недоліків доводи фактично зводяться до незгоди з ухвалою суду від 05 вересня 2025 року, однак не усувають установлених судом недоліків позовної заяви. Зокрема, прокурор не уточнив матеріально-правові підстави позову в частині визначення статусу відповідача як добросовісного чи недобросовісного набувача, хоча саме від цього залежить обсяг процесуальних обов`язків позивача, передбачених оновленою редакцією статті 177 ЦПК України.

Водночас абзац другий частини четвертої статті 177 ЦПК України встановлює додаткові вимоги саме для позовів про витребування майна від добросовісного набувача, а тому для визначення можливості застосування цієї норми суд першої інстанції мав встановити, до якої категорії - добросовісного чи недобросовісного - прокурор відносить відповідача. Без цього з`ясувати обсяг процесуальних обов`язків позивача та забезпечити дотримання принципу правової визначеності неможливо.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що питання добросовісності чи недобросовісності набувача є оцінювальною категорією, яка у подальшому підлягатиме встановленню під час розгляду справи по суті, однак початкове визначення прокурором матеріально-правової підстави позову є обов`язковим для забезпечення коректної процесуальної форми позову. Саме від цього залежить дотримання чи недотримання норм статті 177 ЦПК України у редакції, чинній на час ухвалення відповідної ухвали.

Таким чином, враховуючи, що прокурор у встановлений строк не виконав вимог суду та не уточнив підстав позову, а також не надав документів, обов`язкових для звернення з позовом до добросовісного набувача, суд першої інстанції правомірно застосував частину тринадцяту статті 187 ЦПК України й залишив позов без розгляду.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У грудні 2025 року заступник керівника Тернопільської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Підставою касаційного оскарження вказував те, що суд апеляційної інстанції застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18, від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц та постановах Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 127/8274/24, від 06 вересня 2023 року у справі № 910/21329/17, від 15 листопада 2023 року у справі № 686/14733/21, від 21 вересня 2022 року у справі № 530/467/19, від 06 червня 2023 року у справі № 371/153/22, від 30 квітня 2025 року у справі № 686/14711/21, від 25 травня 2025 року у справі № 678/1280/21;

відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо можливості залишення позову без розгляду у зв`язку з невнесенням депозиту згідно із Законом № 4292-ІХ та ретроспективного застосування цього Закону до справ, поданих до набрання ним чинності;

відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо правових підстав залишення позову без розгляду у зв`язку з невнесенням депозиту на підставі Закону № 4292-ІХ та процедури застосування цього Закону до справ, відкритих до набрання ним чинності.

Касаційна скарга мотивована тим, що позовну заяву виконувач обов`язків керівника Надвірнянської окружної прокуратури подав до суду 04 березня 2025 року, тоді як Закон № 4292-ІХ, яким доповнено частину четверту статті 177 ЦПК України, набрав чинності 09 квітня 2025 року. Зазначене свідчить, що на момент звернення до суду із вказаним позовом на прокурора законодавством не покладався обов`язок, визначений в абзаці другому частини четвертої статті 177 ЦПК України.

Оскільки позовна заява відповідала вимогам статті 177 ЦПК України у редакції, чинній станом на 04 березня 2025 року, позивач вважає, що підстав для подання прокурором експертно-грошової оцінки спірної земельної ділянки та доказів унесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у сумі її вартості не було, що не врахували суди першої та апеляційної інстанцій.

Крім того, зазначає, що суди під час ухвалення оскаржених рішень на підставі Закону України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» фактично зробили висновок про статус відповідача як добросовісної набувачки спірної земельної ділянки. Однак заявник вважає, що відповідно до наведених норм механізм компенсації вартості майна, яке незаконно вибуло з володіння держави чи територіальної громади, застосовується тільки у разі, якщо відповідачем за позовом прокурора є добросовісний набувач. Відхиляючи відповідні доводи апеляційної скарги, апеляційний суд у своїй постанові вказав, що на стадії перегляду процесуальної ухвали суду першої інстанції апеляційний суд не може давати оцінку добросовісності чи недобросовісності дій відповідача під час набуття у власність спірної земельної ділянки, оскільки ця обставина має бути з`ясована під час вирішення спору по суті. При цьому поза увагою суду апеляційної інстанції залишився той факт, що безпосередньо під час розгляду справи суд першої інстанції це питання не з`ясовував, а саму ухвалу про залишення позову без розгляду прийняв на стадії підготовчого розгляду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2026 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

30 січня 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Суди попередніх інстанцій встановили, що, у лютому 2025 року Бучацька окружна прокуратура Тернопільської області звернулась до суду з позовом, у якому просила витребувати на користь Монастириської міської територіальної громади в особі Монастириської міської ради Тернопільської області з незаконного володіння відповідачів земельну ділянку загальною площею 0,8524 га, кадастровий номер :01:004:0412 для ведення особистого селянського господарства, розташовану в межах населеного пункту с. Лядське Чортківського району Тернопільської області.

Монастириський районний суд Тернопільської області ухвалою від 05 вересня 2025 року позовну заяву залишив без руху та надав строк для усунення недоліків, шляхом подання суду позовної заяви із чітко визначеними підставами заявленого позову в частині кваліфікації володільця майна, до якого пред`явлений позов, добросовісним або недобросовісним набувачем, та в разі посилання на те, що ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна, прокурору належить виконати норми абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України шляхом долучення до позову документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви.

15 вересня 2025 року Бучацька окружна прокуратура Тернопільської області подала заяву про усунення недоліків, у якій висловила незгоду із ухвалою Монастириського районного суду від 05 вересня 2025 року та вказала, що норми абзацу другого частини четвертої статті 177 ЦПК України не застосовуються до цієї позовної заяви з огляду на те, що позовна заява подана до суду до моменту набрання чинності Законом № 4292-ІХ.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

Залишаючи позов без розгляду, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що 09 квітня 2025 року набув чинності Закон № 4292-ІХ, а тому відповідно до статей 390, 391 ЦК України, пункту 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ, частини четвертої статті 177 ЦПК України, прокурор мав усунути недоліки позовної заяви шляхом внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми у розмірі оцінки (експертно-грошова оцінка земельних ділянок), здійсненої в порядку, визначеному Законом України «Про оцінку земель», чинної на дату подання позовної заяви, однак прокурор вказані вимоги закону не виконав, що свідчить про неможливість розгляду вказаної справи судом.

Проте з такими висновками погодитися не можна, виходячи з такого.

Законом № 4292-ІХ статтю 390 ЦК України доповнено частиною п`ятою такого змісту:

«5. Суд одночасно із задоволенням позову органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади вирішує питання про здійснення органом державної влади або органом місцевого самоврядування компенсації вартості такого майна добросовісному набувачеві.

Суд постановляє рішення про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади, за умови попереднього внесення органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором вартості такого майна на депозитний рахунок суду. Перерахування грошових коштів як компенсації вартості нерухомого майна з депозитного рахунку суду здійснюється без пред`явлення добросовісним набувачем окремого позову до держави чи територіальної громади.

Держава чи територіальна громада, яка на підставі рішення суду компенсувала добросовісному набувачеві вартість майна, набуває право вимоги про стягнення виплачених грошових коштів як компенсації вартості майна до особи, з вини якої таке майно незаконно вибуло з володіння власника. Порядок компенсації, передбачений цією частиною, не застосовується щодо об`єктів приватизації, визначених Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Для цілей цієї статті під вартістю майна розуміється вартість майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Відповідно до пунктів 1, 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України № 4292-ІХ цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування. Положення цього Закону мають зворотну дію в часі в частині умов та порядку компенсації органом державної влади або органом місцевого самоврядування добросовісному набувачеві вартості нерухомого майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, у справах, в яких судом першої інстанції не ухвалено рішення про витребування майна у добросовісного набувача на день набрання чинності цим Законом, а також у частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права щодо:

нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно до дня набрання чинності цим Законом;

нерухомого майна, щодо якого на момент його передачі першому набувачеві законом не була встановлена необхідність державної реєстрації правочину або реєстрації права власності і дата його передачі першому набувачеві передує дню набрання чинності цим Законом.

Відповідно до підпункту 2 пункту 3 Прикінцевих і перехідних положень Закону № 4292-IX частину четверту статті 177 ЦПК України доповнено абзацом другим такого змісту:

«У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви».

Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму (абзац третій частини другої статті 185 ЦПК України у редакції Закону України № 4292-IX).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц підкреслено, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем.

Статтею 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Норма частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюється на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. Разом з тим у разі подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача норми частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.

Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення.

У разі встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов на підставі статті 387 ЦК України без застосування норм частини п`ятої статті 390 ЦК України, яка визначає порядок компенсації вартості майна добросовісному набувачеві (коли земельна ділянка належала державі (чи територіальній громаді), а останній набувач є добросовісним). Водночас у разі недоведення позивачем недобросовісності набувача і встановлення, що набувач є добросовісним, суд відмовляє у задоволенні позову, зокрема на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивач попередньо не вніс вартість майна на депозитний рахунок суду.

Звертаючись до суду з цим позовом, прокурор посилався на наявність підстав для витребування земельної ділянки та обґрунтував свої вимоги, зокрема, недобросовісністю останнього набувача - ОСОБА_1 .

За встановлених у цій справі обставин суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про залишення позову без розгляду, оскільки прокурор у цій справі пред`явив позов про витребування земельної ділянки у недобросовісного набувача, а отже, норми частини п`ятої статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, абзацу третього частини другої статті 185 ЦПК України у такому випадку не підлягають застосуванню при вирішенні питання про прийняття позову до розгляду. Питання про добросовісність/недобросовісність набувача суд може вирішити лише за результатами дослідження доказів у справі на стадії ухвалення судового рішення.

Подібні висновки у спірних правовідносинах викладено у постановах Верховного Суду від 12 листопада 2025 року у справі № 127/8274/24 (провадження № 61-11478св25), від 01 грудня 2025 року у справі № 354/419/25 (провадження № 61-11906св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/417/25 (провадження № 61-12635св25), від 10 грудня 2025 року у справі № 354/1754/24 (провадження № 61-12524св25), від 04 лютого 2026 року у справі № 354/358/25 (провадження № 61-15655св25).

З урахуванням наведеного суди попередніх інстанцій неправильно застосували до спірних правовідносин норми статті 390 ЦК України, частини четвертої статті 177, частини одинадцятої статті 187 ЦПК України.

Відповідно до частин третьої і четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

У випадках скасування судом касаційної інстанції ухвал суду першої або апеляційної інстанцій, які перешкоджають провадженню у справі, справа передається на розгляд відповідного суду першої або апеляційної інстанції.

У частині шостій статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Оскільки порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права призвело до ухвалення неправильних судових рішень, оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з передачею справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Тернопільської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Монастириського районного суду Тернопільської області від 16 вересня 2025 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 19 листопада 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді:А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко В. М. Коротун
М. Ю. Тітов