РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2026 року

м. Рівне

Справа № 563/4/25

Провадження № 22-ц/4815/53/26

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: суддя Боймиструк С.В., судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.,

секретар судового засідання: Хлуд І.П.,

з участю: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом учасників справи апеляційну скаргу Здолбунівської окружної прокуратури на ухвалу Корецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2025 року у справі за позовом керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Корецької міської ради Рівненської області до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні комунальним майном,

в с т а н о в и в:

У грудні 2024 року керівник Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Корецької міської ради Рівненської області звернувся до суду з позовом про усунення перешкод власнику Корецькій територіальній громаді в особі Корецької міської ради у користуванні та розпорядженні комунальним майном.

Ухвалою Корецького районного суду Рівненської області від 26 червня 2025 рокупозовну заяву керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Корецької міської ради Рівненскої області до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні комунальним майном, залишено без руху.

Повідомлено позивача про необхідність виправити зазначені недоліки: провести експертну оцінку адмінприміщення підвального та першого поверхів за адресою АДРЕСА_1 , чинної на дату подання позовної заяви та внести грошові кошти, як компенсацію вартості майна, на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Рівненській області: Отримувач: ТУ ДСА України в Рівненській області МФО: 820172 Банк: Державна казначейська служба України м. Київ р/р UA0010559, протягом десяти днів з дня отримання ним копії даної ухвали та роз`яснив, що інакше заява буде вважатись неподаною та повернута.

Залишаючи заяву без руху суд виходив з того, що 09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України №4292-ІХ, яким було доповнено статтю 390 Цивільного кодексу України та статтю 177 ЦПК України, за змістом яких, у разі подання позову про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи громади, до позову обов`язково додаються документи про внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості цього майна (за результатами відповідної оцінки) для компенсації відповідачу.

Попри те, що провадження було відкрито до набрання чинності Законом №4292-ІХ (який діє з 09.04.2025), суд вважав, що його норми мають зворотну дію в часі стосовно умов та порядку компенсації добросовісному набувачеві.

Відповідачка ОСОБА_3 набула право власності на спірне майно (адмінприміщення площею 367,4 м?) на аукціоні на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2022, що дає підстави вважати її добросовісним набувачем.

Прокурор не додав до матеріалів справи: експертно-грошову оцінку нерухомого майна, чинну на дату подання позовної заяви; документи, що підтверджують внесення коштів у розмірі вартості майна на депозитний рахунок суду для подальшої компенсації набувачеві у разі задоволення позову.

Оскільки ці недоліки встановлені після відкриття провадження у справі, то згідно з ч. 11 ст. 187 ЦПК України, у такому випадку суд постановляє ухвалу про залишення заяви без руху та надає позивачу строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення ухвали.

Ухвалою Корецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2025 рокупозовну заяву керівника Здолбунівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Корецької міської ради Рівненскої області до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні комунальним майном залишено без розгляду.

Суд виходив з того, що на день постановлення даної ухвали, ні Здолбунівською окружною прокуратурою, ні Корецькою міською радою, в інтересах якої поданий даний позов, не виконано вимоги ухвали суду від 26.06.2025 щодо долучення доказів, що підтверджують ринкову вартість спірної адмінбудівлі з протирадіаційним укриттям та надання суду документів, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оціненого згідно із законом на дату подання позову.

Подані прокурором додаткові пояснення у справі суд розцінив, як фактичну незгоду з підставами залишення позовної заяви без руху.

Не погоджуючись з вказаною ухвалаю, Здолбунівська окружна прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального та порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апелянт зазначає, що позов було подано 25.12.2024, а провадження відкрито 03.01.2025. На той момент чинна редакція ст. 177 ЦПК України не вимагала внесення коштів на депозитний рахунок суду.

Закон № 4292-IX, який запровадив вимогу щодо депозиту, набув чинності лише 09.04.2025. Згідно зі ст. 58 Конституції України та ст. 3 ЦПК України, закони не мають зворотної дії в часі, особливо якщо вони встановлюють нові обов`язки або звужують права учасників судового процесу.

У Законі № 4292-IX немає норм, які б вказували на зворотну дію в часі саме для абз. 2 ч. 4 ст. 177 ЦПК України, що регулює вимоги до позовної заяви.

Стверджує, що прокуратура не є власником або законним володільцем спірного укриття, а тому, згідно із законом, позбавлена можливості самостійно замовити його експертну оцінку.

Оціночна вартість формується на дату оцінки, тому оцінити об`єкт станом на момент звернення з позовом (у минулому) практично неможливо.

Законодавство містить пряму заборону на приватизацію захисних споруд цивільного захисту. Порушення такої заборони виключає добросовісність набувача, оскільки жодні дії, спрямовані на обхід закону, не можуть вважатися добросовісними.

На стіні адмінбудівлі був наявний напис «УКРИТТЯ 20 м», а інформація про захисну споруду була доступна на офіційних ресурсах. Отже, покупець ( ОСОБА_3 ), проявивши розумну обачність, повинна була знати про наявність укриття у складі майна.

Вказує, що обов`язок внесення коштів на депозит стосується лише випадків витребування майна у добросовісного набувача, тоді як у цій справі є ознаки недобросовісності.

Протирадіаційне укриття № 65788 за своєю природою є об`єктом критичної інфраструктури, оскільки забезпечує цивільний захист населення.

Відповідно до ч. 3 ст. 388 ЦК України, норми про витребування майна від добросовісного набувача (та відповідні компенсаційні механізми) не поширюються на об`єкти критичної інфраструктури.

Представник ОСОБА_3 адвокат Курганська О.В. у відзиві заперечує доводи апеляційної скарги.

Вказує, що відповідно до Закону України №4292-ІХ, який набрав чинності 09.04.2025 року, при поданні позову про витребування майна від добросовісного набувача на користь держави чи громади, позивач зобов`язаний додати документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна. Оцінка майна має бути чинною на дату подання позовної заяви.

Положення Закону №4292-ІХ мають зворотну дію в часі щодо справ, у яких на момент набрання ним чинності суд першої інстанції ще не ухвалив рішення про витребування майна. Оскільки справа №563/4/25 перебувала лише на стадії підготовчого провадження, суд мав усі законні підстави вимагати виконання нових норм.

Позивач не виконав ухвалу суду від 26.06.2025 про залишення позову без руху (не провів оцінку та не вніс кошти), натомість подав заперечення. Згідно з нормами ЦПК України, якщо позивач не усунув недоліки у встановлений строк, позовна заява залишається без розгляду.

За доводами відзиву ОСОБА_3 вважається добросовісним набувачем, оскільки придбала майно на аукціоні, до проведення якого у прокуратури раніше не було претензій.

Власник, який відчужив майно, стверджує, що приміщення непридатне для використання як укриття, а суспільна потреба в його поверненні прокурором не доведена.

Суд першої інстанції не вирішував спір по суті, а лише застосував процесуальні норми щодо оформлення позову.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 3 ЦПК України, провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Процесуальні вимоги до форми та змісту позовної заяви визначені статтями 175, 177 ЦПК України.

Згідно із частиною четвертою статті 177 ЦПК України (в редакції, чинній на час звернення прокурора до суду 31 грудня 2024 року) до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

09 квітня 2025 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» № 4292-ІХ від 12 березня 2025 року (далі - Закон № 4292-ІХ).

Згідно з абзацом 2 пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 4292-ІХ внесено зміни, у тому числі до ЦПК України, а саме:

- частину четверту статті 177 доповнено абзацом другим такого змісту: "У разі подання органом державної влади, органом місцевого самоврядування або прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви";

- у статті 185 частину другу доповнено абзацом третім такого змісту: "Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави невнесення у визначених законом випадках на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви, суд у такій ухвалі зазначає про обов`язок позивача внести відповідну грошову суму".

Таким чином, вимога до органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора, передбачена частиною четвертою статті 177 ЦПК України, частиною другою статті 185 ЦПК України, щодо надання документів, які підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, яке є предметом спору, є гарантією забезпечення прав та інтересів добросовісного набувача нерухомого майна у разі задоволення судом позовних вимог органу державної влади, органу місцевого самоврядування або прокурора про витребування нерухомого майна, яке є предметом спору.

У цій справі підставами позову була та обставина, що за відповідачем зареєстроване право власності на захисні споруди цивільного захисту комунальної власності, які не підлягають приватизації (ч.12 ст. 32 Кодексу цивільного захисту України).

Предметом позову є вимога до відповідача про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження комунальним майном до складу якого входить протирадіаційне укриття шляхом скасування рішень про державну реєстрацію права власності та повернення територіальній громаді.

Посилаючись на статтю 391 ЦК України, позивач обрав спосіб захисту шляхом усунення перешкод у користуванні майном, додатково обґрунтовуючи доцільність використання негаторного позову численною практикою Верховного Суду у подібних справах.

Отже, за своїм змістом позов у цій справі не є віндикаційним позовом про витребування нерухомого майна з чужого володіння, тому помилковим є застосування судом першої інстанції до пред`явлених позовних вимог положень частини четвертої статті 177 ЦПК України (в редакції, чинній на момент постановлення ухвал суду першої інстанції про залишення позовної заяви без руху, а подальшому - без розгляду), а саме щодо зобов`язання надання доказів на підтвердження внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна.

Верховний Суд звертав увагу на те, що попри обов`язок суду вирішити наявний між сторонами спір з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів відповідних осіб, предмет та підстави позову визначаються та можуть в установленому порядку змінюватися тільки позивачем, тоді як суд позбавлений права на відповідну процесуальну ініціативу.

Водночас, із матеріалів справи не вбачається вчинення прокурором чи позивачем будь-яких процесуальних дій, спрямованих на зміну предмета позову (з негаторного (про усунення перешкод державі у користуванні та розпорядженні майном шляхом його повернення державі) на віндикаційний (про витребування спірного майна з володіння відповідача), як наслідок, наявна перекваліфікація судом заявленого прокурором негаторного позову вочевидь не відповідає вимогам статті 49 ЦПК України та принципу диспозитивності, закріпленому статтею 13 ЦПК України.

Подібні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2025 року у справі № 916/1282/25.

У постанові від 25 серпня 2020 року в справі № 910/13737/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці.

Тобто будь-який майновий спір має ціну. Різновидами майнових спорів є, зокрема, спори, пов`язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми використання останнього.

Наявність вартісного, грошового вираження матеріально-правової вимоги позивача свідчить про її майновий характер, який має відображатися в ціні заявленого позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2019 року в справі № 907/9/17).

Натомість до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). За змістом цієї статті негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння, а не для захисту права володіння, яке належить власнику незалежно від вчинених щодо нього порушень (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Залишаючи позовну заяву без розгляду з підстав невиконання прокурором вимог ухвали про залишення цієї заяви без руху, суд першої інстанції не врахував, що заявлені ним вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження мають немайновий характер.

Також колегія суддів звертає увагу, що у запереченнях на клопотання про залишення позовної заяви без руху прокурор заперечував добросовісність відповідачки, що теж вказує на помилковість застосування Закону № 4292-IX від 12.03.2025, абз. 2 ч. 4 ст. 177 ЦПК України, ч. 13 ст. 187 та п. 8 ч.1 статті 257 ЦПК України.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно із вимогами статті 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є, зокрема, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 379, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Здолбунівської окружної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Корецького районного суду Рівненської області від 16 липня 2025 рокускасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Судді: Боймиструк С.В.

Гордійчук С.О.

Шимків С.С.