ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/818/2392/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: завданої внаслідок недоліків товарів, робіт (послуг)
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

за участю секретаря судового засідання Шевцової К.Є.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВААГРО УКРАЇНА» в особі представника Полумисного Сергія Валерійовича на ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року у справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВААГРО УКРАЇНА» до ОСОБА_1 про стягнення завданої майнової шкоди,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «НОВААГРО УКРАЇНА» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути останнього завдану майнову шкоду в сумі 6 450 966,40 гривень.

На обґрунтування позовної заяви позивач зазначив, що відповідач є головним інженером ТОВ «НОВААГРО УКРАЇНА», який у період з 2024 року по 2025 рік від імені товариства отримував товарно-матеріальні цінності (будівельні матеріали) від постачальників для подальшої передачі в виробництво ТОВ «НОВААГРО УКРАЇНА». Під час проведеної інвентаризації було виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей на загальну суму 6 450 966,40 гривень, чим самим товариству заподіяно значної майнової шкоди.

Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року відмовлено у відкритті провадження.

При цьому суд першої інстанції вказав, що з огляду на характер правовідносин у цій справі, ТОВ «НОВААГРО УКРАЇНА» діє як суб`єкт господарювання, а відповідач ОСОБА_1 виступає посадовою особа даного товариства.

Суд звертає увагу, що зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, в силу якого один суб`єкт зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або відмовитися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку, є господарським зобов`язанням.

Таким чином, розгляд даної справи можливий в порядку господарського судочинства.

В апеляційній скарзі представник позивача Полумисний С.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить суд ухвалу скасувати та направити справу для продовження розгляду.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що чинне законодавство України містить чітке визначення та вичерпний перелік осіб, які є посадовими особами товариства. ОСОБА_1 не відноситься до жодної з категорій наведених у частині 1 статті 42 ЗУ «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», частині 1 статті 99-1 ЦК України, а отже не є посадовою особою ТОВ «НОВААГРО УКРАЇНА».

Вказано, що визначаючи предметну підсудність спору, необхідно враховувати суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин, або наявність прямої вказівки закону на вид судочинства.

Підставою для стягнення збитків з ОСОБА_1 стала нестача товарно-матеріальних цінностей, отриманих Відповідачем за разовими документами (відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 134 КЗпП).

Таким чином, на думку апелянта спір у справі №635/10450/25, з огляду на його суб`єктний склад, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин, є трудовим спором, та, відповідно до приписів частини 1 статті 19 ЦПК України, має розглядатися за правилами цивільного судочинства.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження суд помилково вважав, що даний спір є господарським.

Доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах справи та спростовують висновки суду.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Суд, встановлений законом включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності. Завданням та метою положень пункту 1 статті 6 Конвнеції, що вимагає, щоб суди були "встановлені законом", є забезпечення того, щоб судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежала від розсуду органів виконавчої влади, а регулювалася законом, що приймається Парламентом. Проте це не означає, що делеговане законодавство є як таке неприйнятним у справах, що стосуються судової гілки влади. Пункт 1 статті 6 не вимагає від законодавчого органу врегульовувати кожну деталь у цій сфері шляхом прийняття офіційного акту Парламенту, якщо законодавчий орган встановить хоча б організаційну структуру судової влади (див. доповідь Європейської комісії від 12 жовтня 1978 року у справі "Лео Цанд проти Австрії" (Zand v. Austria), заява N 7360/76).

Суд, встановлений законом, тобто відповідний орган повинен мати повноваження вирішувати питання, що належать до його компетенції, на основі принципу верховенства права.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з частиною першою статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Відповідно до статті 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Предметна та суб`єкта юрисдикція господарських судів, тобто сукупність повноважень господарських судів щодо розгляду справ, віднесених до їх компетенції, визначена статтею 20 ГПК України. Так, за частиною першою цієї статті господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.

Відповідно до положень частини другої цієї ж статті право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням мають юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі - позивачами і відповідачами - можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся з позовом до ОСОБА_1 про стягнення збитків, зазначивши, що у період з 01 березня 2018 року до 20 травня 2025 року між ними існували трудові відносини, останній працював на підприємстві головним інженером, та отримував від імені ТОВ товарно-матеріальні цінності за разовими документами. Зазначає, що в подальшому було проведено інвентаризацію та виявлено нестачу товарно-матеріальних цінностей, що завдало збитків ТОВ.

Відповідно до ч.1 ст.42 Закону України «Про товариства з обмеженою відповідальністю» посадовими особами товариства є члени виконавчого органу, наглядової ради, а також інші особи, передбачені статутом товариства.

Правовідносини, які виникли між сторонами стосуються стягнення збитків, які спричинені відповідачем, який знаходився у трудових відносинах з позивачем, та не є керівником ТОВ «НОВААГРО УКРАЇНА», а тому не господарським за своїм змістом.

При цьому колегія суддів відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховує правовий висновок, який був висловлений у аналогічній справі про те, що спір між акціонерним товариством і його працівниками про відшкодування шкоди, яка настала внаслідок невиконання такими працівниками своїх посадових обов`язків, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (див. Постанову ВП ВС від 20 березня 2019 року у справі № 522/4619/16-ц (провадження № 14-634цс18)).

Отже, виходячи з вищевикладеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції помилково визначився з характером спірних правовідносин, не врахував вищенаведені обставини, у зв`язку з чим з порушенням п. 1 ч. 1ст. 186 ЦПК України зробив помилковий висновок про відмову у відкритті провадження у справі.

Тому відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦПК України ухвала суду підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 379, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НОВААГРО УКРАЇНА» в особі представника Полумисного Сергія Валерійовича -задовольнити.

Ухвалу Харківського районного суду Харківської області від 22 грудня 2025 року-скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 23 лютого 2026 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегія Ю.М.Мальований

О.В.Маміна