Справа № 161/2028/26
Провадження № 2/161/2807/26
У Х В А Л А

20 лютого 2026 року місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Антіпової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Семенової І.М.,

розглянувши заяву ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

18 лютого 2026 року на адресу суду від представника позивача надійшла заява про забезпечення позову, відповідно до якої просить суд вжити заходи забезпечення позову, а саме: накласти арешт в межах суми стягнення 2 465 545,44 гривень на грошові кошти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та житловий будинок загальною площею 204,3 кв. м. який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080.

В обґрунтування необхідності забезпечення позову зазначає, що підставою подання вказаного позову була та обставина, що 12.05.2023 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передає у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 750 000 грн. та 33 000 доларів США, а ОСОБА_2 зобов`язувався повернути таку ж суму грошових коштів до 21.12.2023, на підтвердження чого відповідачем було видано розписку.

Однак, у встановлений строк ОСОБА_2 суму позики не повернув, чим порушив свої зобов`язання за договором позики. У зв`язку з цим позивачем було заявлено вимогу про стягнення з відповідача 750 000 гривень та 33 000 доларів США боргу, 46 664,38 грн. та 2 053,23 доларів США трьох процентів річних, 157 200 гривень інфляційних втрат, а всього 953864,38 гривень та 35053,23 доларів США. Таким чином, заявлена вимога майнового характеру про стягнення грошових коштів на суму, яка у гривневому еквіваленті станом на 27.01.2026 року становить 2 465 545,44 грн.

Разом з тим, на думку позивача, існує ризик того, що відповідач може вжити заходів для розпорядження грошовими коштами та відчуження майна, щоб зробити стягнення боргу неможливим. Такі побоювання є об`єктивними й зумовлені, серед іншого, тим, що відповідач більше 2 років не повертає ОСОБА_1 суму боргу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо, відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, дослідивши заяву про забезпечення позову, приходить до наступного висновку.

Відповідно ст.149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій зі сторони відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволення вимог позивача. Зазначені обмеження встановлюються ухвалою суду, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (ст.ст. 156, 158 ЦПК України).

Відповідно до п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов може бути забезпечений накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до ч. 7 ст. 153 ЦПК України, про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків від заборони відповідачу/ іншим особам здійснювати певні дії (постанова Верховного Суду від 22.07.2021 у справі №910/4669/21).

Забезпечення позову має бути співмірним із заявленими вимогами, тобто за своїм характером та наслідками не повинно перевищувати потреби, що випливають з позову, і бути адекватним до можливих наслідків невиконання рішення суду. Суд враховує співвідношення прав позивача з наслідками вжиття заходів для відповідача, щоб уникнути необґрунтованого обмеження прав сторін у справі.

Суд звертає увагу на те, що вартість майна, про арешт якого просить позивач для забезпечення позову, має бути співмірним сумі заборгованості, але не обов`язково точно дорівнювати їй, а лише забезпечувати можливість покриття потенційних збитків позивача. Суд розглядає співмірність, уникнення ускладнення виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог позивача, не обтяжуючи відповідача надмірним арештом.

Відповідно до поданої заяви про вжиття заходів забезпечення позову та додатків до неї, предметом спору між позивачем та відповідачами є стягнення грошових коштів, розмір позовних вимог та ціна позову дорівнює 2 465 545.44 гривень.

Проте, відповідно до вимог заяви про забезпечення позову, позивач просить суд накласти арешт на грошові кошти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та житловий будинок, загальною площею 204,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080 без надання оцінки такого майна та без надання жодних доказів на підтвердження відкритих у відповідача рахунків та розміщених на таких рахунках грошових коштів.

Так, стороною позивача не зазначено ціну (вартість) об`єкта нерухомого майна (житловий будинок, загальною площею 204,3 кв.м., який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 080), який належать відповідачу на праві приватної власності, що позбавляє суд перевірити дотримання позивачем правил щодо співмірності заявлених заходів забезпечення позову - позовним вимогам (вартості заборгованості).

Крім того, як вбачається з долученої до заяви Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.01.2026 року № 461478143, відповідач має на праві власності й інші об`єкти нерухомості.

Проте, чому саме на даний житловий будинок позивач просить накласти арешт, невідомо.

Крім того, позивач просить накласти арешт в межах суми стягнення - 2 465 545,44 гривень, на грошові кошти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Отже, законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві.

Тобто, суд на цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачеві і де вони знаходяться.

Разом з тим, відомості про те, на яке саме майно заявник просить накласти арешт, на яких конкретно рахунках (зазначення їх номерів) та в яких банківських установах перебувають грошові кошти відповідача, що є необхідними для забезпечення позову, позивачем не зазанчено.

Натомість позивач, подаючи до суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не надав суду письмових доказів, які б підтверджували наявність у ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкритих у банківських установах рахунків та наявності коштів на них. Відсутність відомостей про рахунки відповідача позбавляє можливості суд вирішити питання про забезпечення позову та в свою чергу унеможливлює накладення на них арешту.

Окрім цього, не надання суду відомостей щодо вартості житлового будинку, на який позивач просить накласти арешт, позбавляє суд перевірити співмірність даного заходу забезпечення позову із наданням оцінки тому, чи достатньо цієї вартості майна задля забезпечення позову (з урахуванням ціни позову), чи необхідним є також накладення арешту на грошові кошти відповідача.

Забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Вирішуючи питання щодо забезпечення позову суд виходить із наявності спірних обставин, з якими пов`язується застосування відповідних заходів забезпечення позову та зв`язку між конкретними заходами забезпечення позову і предметом позову, відповідністю та співмірністю вжитих заходів забезпечення позову предмету позову.

Як вбачається з заяви про забезпечення позову, доводи заявника зводяться до того, що забезпечення позову потрібно задля перешкоджання реальній загрозі неправомірного вчинення відповідачем відносно його майна будь-яких правочинів щодо його відчуження, що свідчитиме про неможливість та утруднення виконання рішення.

Сам факт звернення з позовом до суду не може бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Проте, обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів особи у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання в майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Однак, суду не надано доказів того, що існують реальні ризики можливого відчуження спірного майна до вирішення спору по суті.

Системний аналіз положень статей 149, 153 ЦПК України вказує на те, що заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише в разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб, непропорційного втручання у господарські права юридичної особи.

Таким чином, проаналізувавши зміст заяви, поданої заявником, суд вважає, що вказана заява не підлягає задоволенню, оскільки, на переконання суду, вжиття запропонованих заявником заходів забезпечення позову шляхом арешту на житловий будинок відповідача та його грошові кошти без інформації щодо ціни такого майна та наявності відкритих рахунків та чи перебувають на них грошові кошти, їх розміру, буде невиправданим втручанням у право власності, тобто, у право особи на мирне володіння своїм майном, яке захищене статтею 1 Протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи, що заявником не доведено співмірності заявлених заходів забезпечення позову позовним вимогам, а також заявником не доведено суду той факт, що невжиття саме таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, слід відмовити у забезпеченні позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості

Ухвала набирає законної сили негайно після її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

Повний текст ухвали складений 20 лютого 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.А. Антіпова