ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 129/1675/24

провадження № 61-4450св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабаян Діана Арутюнівна, на рішення Теплицького районного суду Вінницької області

від 03 грудня 2024 року у складі судді Бондарук О. П. та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2025 року у складі колегії суддів: Оніщука В. В., Голоти Л. О., Медвецького С. К.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та рішення суду першої інстанції

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до

ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та зняття з реєстрації.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що вона є власницею житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , який вона придбала перебуваючи у шлюбі з ОСОБА_2 .

У зазначеному будинку зареєстровані ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (син сторін), ОСОБА_4 (дочка сторін).

Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 травня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано.

Проживання з відповідачем в одному будинку стало нестерпним, оскільки він веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, переважно перебуває у нетверезому стані, часто влаштовує сварки та бійки, не утримує свою неповнолітню дитину тощо. ОСОБА_2 неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП).

Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 27 липня 2020 року у справі № 129/1479/20 видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким протягом трьох місяців заборонено йому наближатися на відстань меншу ніж 3 метри до ОСОБА_1 під час її перебування у будинку та на прилеглій до будинку території за адресою: АДРЕСА_1 .

Перебуваючи у постійному стресі та страху, ОСОБА_1 з неповнолітньою дочкою змушена була покинути своє місце проживання та переїхала до м. Києва, а після повномасштабного вторгнення російської федерації (далі - рф) - за кордон.

Наразі вона планує повернутися в Україну та бажає проживати у своєму будинку, однак побоюється за своє життя та здоров`я, оскільки ОСОБА_2 при зустрічі влаштовує скандали та не впускає її у будинок. Фактично вона залишилася з неповнолітньою дочкою на вулиці, оскільки іншого житла не має.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 втратив право користування належним їй житловим будинком, оскільки не є членом її сім`ї, та вчиняє щодо неї, як власниці будинку, домашнє насильство, чим унеможливлює спільне проживання, позивачка просила усунути їй перешкоди у користуванні житловим будинком, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення та зняття його з реєстраційного обліку.

Короткий зміст судових рішень

Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року, залишеним без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2025 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, мотивоване тим, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , позивачка придбала перебуваючи у шлюбі з відповідачем.

Зважаючи на відсутність судового рішення про визнання зазначеного житлового будинку особистою приватною власністю ОСОБА_1 , суди дійшли висновку про відсутність правових підстав для висновку про те, що будинок належить виключно позивачці.

Незважаючи на те, що спір про поділ майна, заявлений ОСОБА_2 у червні 2020 року, по суті не вирішувався, у зв`язку з його відмовою від позову у квітні 2022 року, зазначене не спростовує його право власності на житловий будинок, придбаний у шлюбі, а також не позбавляє його права звернутися до суду з позовом про поділ майна з інших підстав.

Позивачка з власної волі у листопаді 2020 року виїхала зі свого будинку, проживала у м. Києві, а після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну, 23 жовтня 2022 року виїхала за кордон.

Згідно з інформацією, наданою Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України, ОСОБА_1 приїздила до України 17 листопада 2022 року, 12 жовтня 2023 року (інформація за 2024 рік не запитувалась), тобто більше десяти днів перебувала на території України, доказів вчинення їй відповідачем перешкод у користуванні житловим будинком у зазначений період не надала, і суд таких обставин не встановив.

Крім того, зважаючи на те, що на час вирішення цієї справи поділ майна подружжя не здійснено, порядок користування житловим будинком не визначено, тобто будинок вважається спільним сумісним майном подружжя, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У квітні 2025 року ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Бабаян Д. А., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2025 року в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 12 січня 2022 року у справі № 762/6030/19 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Посилається на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не врахували, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 Житлового кодексу України (назва Кодексу в редакції Закону України від 21 квітня 2022 року № 2215-IX «Про дерадянізацію законодавства України» (далі - ЖК України)) щодо осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. При розгляді позову про виселення, обґрунтованого неодноразовими випадками вчинення щодо позивача домашнього насильства, що стало наслідком притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, застосування судом обмежувального припису, судам слід давати ретельну та об`єктивну оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів сторін. Виселення особи на підставі статті 116 ЖК України не означає втрату права власності цієї особи, а лише слугує досягненню мети - ефективного засобу юридичного захисту позивача з огляду на статтю 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) від проявів домашнього насильства.

Тобто, якщо співвласник вчиняє домашнє насильство, внаслідок чого є загроза життю та здоров`ю, а також безпеці для позивача, інших членів сім`ї, то в такому разі виселення відповідача, який є співвласником спірного житла, можливе.

Водночас, вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій фактично розглянули питання належності житлового будинку за адресою:

АДРЕСА_1 , на праві особистої приватної власності позивачці тоді, коли вирішенню підлягало питання усунення позивачці перешкод у користуванні власністю.

Суди не звернули уваги на доводи ОСОБА_1 про те, що вона понад 4 роки вимушена орендувати житло, змінювати місце проживання, місце роботи, самостійно забезпечувати неповнолітню дитину, змінювати місце навчання дитини тощо, у той час, коли відповідач, будучи кривдником, який неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності й надалі проживає у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , у звичному для нього режимі, що є несправедливим як стосовно позивачки, так і стосовно неповнолітньої дочки сторін.

Відзив на касаційну скаргу не надійшов.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 07 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабаян Д. А., на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 03 грудня 2024 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 21 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабаян Д. А., з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Теплицького районного суду Вінницької області матеріали цивільної справи № 129/1675/24; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У травні 2025 року матеріали справи № 129/1675/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення,

а оскаржувані судові рішення - без змін.

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що з 04 жовтня 1991 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 20 травня 2014 року було розірвано.

23 серпня 2007 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, за умовами якого ОСОБА_1 придбала житловий будинок, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 . Цього ж дня право власності на будинок зареєстровано за ОСОБА_1

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані у спірному будинку з 30 жовтня 2008 року та 18 лютого 2008 року відповідно.

Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області від 19 травня 2019 року (справа № 129/703/19) ОСОБА_2 визнано винуватим у

вчиненні правопорушень, передбаченого частиною першою статті 173-2 КУпАП.

Накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 170,00 грн. Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 420,40 грн

Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області від 02 червня 2020 року (справа № 129/1307/20), залишеною без змін постановою Вінницького апеляційного суду від 22 червня 2020 року, ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП, та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді штрафу на користь держави у розмірі тридцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 510,00 грн. Стягнено з ОСОБА_2 у дохід держави судовий збір в сумі 420,40 грн.

Рішенням Ладижинського міського суду від 27 липня 2020 року видано обмежувальний припис стосовно ОСОБА_2 , яким останньому заборонено наближатися на відстань меншу ніж 3 метри до ОСОБА_1 під час перебування останньої в будинку та на присадибній ділянці за адресою:

АДРЕСА_1 .

Постановою Гайсинського районного суду Вінницької області від 21 вересня 2020 року (справа № 129/2236/20) ОСОБА_2 вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого частиною другою статті 173-2 КУпАП.

Накладено на ОСОБА_2 адміністративне стягнення у виді арешту на строк три доби. Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 420,40 грн.

Із листопада 2020 року позивачка проживала у м. Києві, а 23 жовтня 2022 року виїхала закордон.

Ухвалою Гайсинського районного суду Вінницької області від 07 квітня 2022 року закрито провадження у справі № 129/1343/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя у зв`язку з відмовою позивача від позову.

Згідно інформацією Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 14 грудня 2023 року ОСОБА_1 приїздила до України 17 листопада 2022 року, 12 жовтня 2023 року (інформація за 2024 рік не запитувалася).

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Предметом позову у цій справі є вимога про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, який зареєстрований за ОСОБА_1 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 2007 року, укладеного під час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , шляхом виселення його із житлового будинку без надання іншого житлового приміщення у зв`язку з неможливістю спільного проживання та зняття його з реєстраційного обліку за на підставі статті 116 ЖК України.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Згідно зі статтею 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших осіб у жилому приміщенні, проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України щодо осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів.

При розгляді позову про виселення, обґрунтованого неодноразовими випадками вчинення щодо позивача домашнього насильства, що стало наслідком притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, застосування обмежувального припису, судам слід давати ретельну та об`єктивну оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів сторін.

Виселення особи на підставі статті 116 ЖК України не означає втрату права власності цієї особи, а лише слугує досягненню мети ефективного засобу юридичного захисту позивача з огляду на статтю 8 Конвенції від проявів домашнього насильства (постанова Верховного Суду від 12 січня 2022 року у справі № 752/6030/19, на яку посилається заявниця у касаційній скарзі).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції, з висновком якого погодився апеляційний суд, виходив з того, що відповідач проживає у житловому будинку як його співвласник, оскільки будинок придбаний під час перебування сторін у шлюбі, а тому не може бути виселений; ОСОБА_1 приїздила до України 17 листопада 2022 року, 12 жовтня 2023 року, тобто більше десяти днів перебувала на території України, доказів вчинення відповідачем перешкод у користуванні житловим будинком у зазначений період позивачка, не надала і суд таких обставин не встановив.

У контексті наведеного доводи касаційної скарги про те, що суди попередніх інстанцій фактично розглянули питання належності житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на праві особистої приватної власності позивачці, тоді коли вирішенню підлягало питання усунення позивачці перешкод у користуванні власністю, не знайшли свого підтвердження.

Із матеріалів справи відомо, що притягнення ОСОБА_2 до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства стосовно ОСОБА_1 , а також винесення обмежувального припису відбулося у 2019 та 2020 роках.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , поданого в її інтересах адвокатом Бабаян Д. А. у травні 2024 року, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд встановив, що позивачка з листопада 2020 року перебувала за кордоном. 17 листопада 2022 року, 12 жовтня 2023 року вона приїздила до України доказів вчинення їй відповідачем перешкод у користуванні житловим будинком у зазначений період не надала, і суд таких обставин не встановив.

Таким чином, установивши, що позивачка не довела, що відповідач є особою, яка систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку, тобто триваючої антигромадської поведінки відповідача, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Верховний Суд урахував, що у контексті застосування до спірних правовідносин статті 116 ЖК України та висновку Верховного Суду, викладеного у постанові

від 12 січня 2022 року у справі № 752/6030/19, суди попередніх інстанцій помилково послалися як на підставу для відмови у задоволенні позову також і на те, що відповідач проживає у житловому будинку як його співвласник, а тому не може бути виселений, однак, зважаючи на те, що позивачка не довела, що відповідач є особою, яка систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку, тобто триваючої антигромадської поведінки відповідача, зазначене не вплинуло на правильність вирішення спору по суті.

Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, фактично зводяться до переоцінки доказів, та незгоди з висновками судів щодо їх оцінки, що відповідно до статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду

від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що суди попередніх інстанцій загалом дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, аргументи касаційної скарги, в межах доводів та вимог, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні касаційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду без змін.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 141, 400, 410, 409, 416 ЦПК України, ВерховнийСуд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Бабаян Діана Арутюнівна, залишити без задоволення.

Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року та постанову Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк