ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 569/1856/21

провадження № 61-6069св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - Рівненська міська рада,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

третя особа - ОСОБА_3 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Рівненської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні квартирою

за касаційною скаргою адвоката Павлюк Ірини Анатоліївни як представника ОСОБА_2 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 жовтня 2024 року у складі судді Панас О. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 березня 2025 року у складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Ковальчук Н. М., Хилевич С. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року Рівненська міська рада звернулася до суду з позовом, у якому просила усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 20,4 кв. м, житловою площею 11 кв. м, власником якої є Рівненська територіальна громада в особі Рівненської міської ради, ідентифікаційний код 34847334, шляхом виселення відповідачів без надання іншого житлового приміщення та зняття їх з реєстрації у зазначеній квартирі.

Як на обґрунтування позивних вимог Рівненська міська рада посилається на те, що Рівненський міський суд Рівненської області заочним рішенням від 22 квітня 2020 року у справі № 569/9312/19 визнав право власності Територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради на квартиру АДРЕСА_1 , і зазначене право власності зареєстроване у встановленому порядку, то проживання в ній без відповідних правових підстав ОСОБА_1 та ОСОБА_2 порушує право Рівненської територіальної громади в особі Рівненської міської ради, тому що створює перешкоди в користуванні та розпорядженні власником своїм майном.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 10 жовтня 2024 року позов задовольнив. Усунув перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 20,4 кв. м, житловою 11 кв. м, власником якої є Рівненська територіальна громада в особі Рівненської міської ради, ідентифікаційний код 34847334, шляхом виселення ОСОБА_1 і ОСОБА_2 без надання іншого житлового приміщення та зняття їх з реєстрації у зазначеній квартирі. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивоване доведеністю позовних вимог.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2020 року у справі № 569/9312/19, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 24 березня 2022 року та постановою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року, витребувано у ОСОБА_1 спірну квартиру на корить Територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради.

Проживання відповідачів у спірній квартирі без відповідних правових підстав порушує право позивача, оскільки створює перешкоди в користуванні та розпорядженні власником своїм майном.

ОСОБА_4 належить на праві приватної власності житловий будинок в с. Іванківці Кременецького району Тернопільської області, а також у 2020 році вона продала житловий будинок у м. Рівному.

Короткий зміст рішення апеляційного суду

Рівненський апеляційний суд поставною від 27 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Павлюк І. А., залишив без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 жовтня 2024 року - без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована законністю й обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 не має правових підстав для зайняття спірної квартири, оскільки право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру припинилося внаслідок витребування первинним її власником в порядку статті 388 ЦК України. ОСОБА_2 було відмовлено у зарахуванні її на квартирний облік, оскільки їй належить на праві приватної власності житловий будинок в с. Іванківці, а також у 2020 році вона здійснила продаж житлового будинку у м. Рівному.

Короткий зміст касаційної скарги та її узагальнені аргументи

У касаційній скарзі адвокат Павлюк І. А. як представник ОСОБА_2 , просить скасувати рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 жовтня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 березня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Підставою касаційного оскарження вказує те, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц, від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц та постановах Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі № 754/613/18-ц, від 18 січня 2023 року у справі № 442/810/22, від 01 березня 2023 року у справі № 296/1389/21, від 10 березня 2021 року у справі № 715/574/20, від 19 травня 2021 року у справі № 712/4380/20, від 31 серпня 2022 року у справі № 554/2412/19, від 13 листопада 2019 року у справі № 369/9908/15-ц, від 01 травня 2024 року у справі № 442/7587/21.

Касаційна скарга мотивована порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

ОСОБА_2 є членом сім`ї колишнього власника, пенсіонер і не має власного житла, в якому вона могла б проживати. Суди не мотивували, яким чином рішення про її виселення збалансовує інтереси власника житла Рівненської міської ради і ОСОБА_2 , яка фактично стане безхатьком. Належний ОСОБА_2 будинок вона отримала у спадок, і він є непридатним для проживання. Продаж будинку у 2020 році здійснено до інформації про витребування спірної квартири у ОСОБА_1 .

У червні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив Рівненської міської ради, мотивований законністю й обґрунтованістю судових рішень і безпідставністю доводів касаційної скарги.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 21 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

04 червня 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Рівненський міський суд Рівненської області рішенням від 11 липня 2017 року у справі № 569/3273/17 позовні вимоги ОСОБА_3 до Виконавчого комітету Рівненської міської ради, третя особа - ОСОБА_5 про встановлення факту постійного проживання, визнання безвісно відсутнім та визнання права власності за набувальною давністю - задовольнив. Встановив факт постійного проживання ОСОБА_3 з 25 грудня 2004 року по даний час за адресою: АДРЕСА_2 . Визнав ОСОБА_5 зареєстрованого на АДРЕСА_2 , - безвісно відсутнім. Визнав за ОСОБА_3 право власності на цю квартиру.

На підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 липня 2017 року у справі № 569/3273/17, яке не набрало законної сили, зареєстровано право власності на спірну квартиру за ОСОБА_3

30 серпня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу від № 287 право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_1 .

Постановою апеляційного суду Рівненської області від 25 січня 2018 року у справі № 569/3273/17 апеляційну скаргу Виконавчого комітету Рівненської міської ради задоволено. Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 11 липня 2017 року скасовано. В задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Вказаною постановою апеляційного суду Рівненської області встановлено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває в комунальній власності.

У провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебувала справа № 569/9312/19 за позовом Рівненської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_3 , про витребування майна, визнання права власності.

Заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2020 року у справі № 569/9312/19, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 24 березня 2022 року та постановою Верховного Суду від 19 квітня 2023 року витребувано у ОСОБА_1 на користь Територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради квартиру АДРЕСА_1 . Визнано право власності Територіальної громади міста Рівне в особі Рівненської міської ради на цю квартиру.

У зазначеній справі ухвалою Рівненського міського суду від 21 червня 2019 року застосовані заходи забезпечення позову, а саме: заборонено суб`єктам державної реєстрації вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо об`єкта нерухомого майна - спірної квартири.

Ухвалою Рівненського міського суду від 08 жовтня 2020 року у справі № 569/9312/19 скасовано заходи забезпечення позову, застосовані ухвалою Рівненського міського суду від 21 червня 2019 року.

09 листопада 2020 року Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради провело державну реєстрацію права власності Територіальної громади міста Рівного в особі Рівненської міської ради на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі 31 серпня 2017 року, ОСОБА_2 - 14 вересня 2020 року.

Станом на 27 листопада 2020 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (лист Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради від 30 листопада 2020 року № 5808/01/14).

У листі виконкому Рівненської міської ради від 01 листопада 2023 року вих.№ Р-2169/23, зазначено про відмову ОСОБА_2 у зарахуванні її на квартирний облік. Підставою відмови слугував той факт, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, ОСОБА_2 належить на праві приватної власності житловий будинок в с. Іванківці, Кременецького району Тернопільської області, а також у 2020 році нею був здійснений продаж житлового будинку у АДРЕСА_3 , жилою площею 52,4 кв.м.

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Зміст касаційної скарги з урахуванням принципу диспозитивності свідчить про те, що рішення суду першої інстанції і постанова апеляційного суду оскаржена тільки в частині позовних вимог до ОСОБА_2 , а тому судові рішення переглядаються лише в цій частині.

Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права в межах касаційної скарги, дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з частиною першою, частиною другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Відповідно до частини першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У частині третій статті 116 ЖК України передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідно ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною четвертою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Суди у цій справі встановили, що на підставі договору купівлі-продажу від 30 серпня 2017 року № 287 за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 зареєстрований у спірній квартирі 31 серпня 2017 року, ОСОБА_2 - 14 вересня 2020 року.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 квітня 2020 року у справі 569/9312/19, яке набрало законної сили, витребувано у ОСОБА_1 , на користь Територіальної громади міста Рівне в особі Рівненської міської ради, квартиру АДРЕСА_1 і визнано право власності на цю квартиру за Територіальною громадою міста Рівне в особі Рівненської міської ради.

Встановивши, що право власності ОСОБА_1 на спірну квартиру припинилося внаслідок витребування її власником у порядку статті 388 ЦК України, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_2 не має правових підстав для зайняття спірної квартири, а тому підлягає виселенню з неї без надання іншого жилого приміщення, адже вона всупереч волі власника займає спірне житло.

Оскільки наявні підстави для усунення позивачу перешкод у користуванні спірним житловим будинком шляхом виселення, обґрунтованим є також висновок судів про необхідність зняття відповідача з місця реєстрації, адже право на реєстрацію є похідним від права користування житлом.

Вирішуючи цей спір та захищаючи право власника на користування і розпорядження квартирою, суди дотримали відповідного балансу та не порушили прав ОСОБА_2 на житло у спірній квартирі, адже ОСОБА_2 не є і не була власником квартири і зареєструвала своє місце проживання під час судової заборони (ухвала суду від 21 червня 2019 року про забезпечення позову) та після ухвалення судом рішення про витребування квартири на користь позивача. ОСОБА_2 має у власності інше житло - будинок в с. Іванківці, та отримала кошти від продажу ще одного будинку в м. Рівному.

Доводи касаційної скарги про те, що суди не мотивували, яким чином рішення про виселення ОСОБА_2 збалансовує інтереси власника житла - Рівненської міської ради і ОСОБА_2 , не спростовують висновків судів. При вирішення цього спору суди врахували, що реєстрація місця проживання ОСОБА_2 , у спірній квартирі відбулась під час вирішення спору про витребування квартири, а також взяли до уваги лист виконкому Рівненської міської ради від 01 листопада 2023 року, в якому повідомлено про відмову ОСОБА_2 у зарахуванні її на квартирний облік, оскільки їй на праві приватної власності належить житловий будинок в с. Іванківці, а також у 2020 році вона здійснила продаж іншого будинку в м. Рівному.

Інші аргументи касаційної скарги висновків судів не спростовують, зводяться до незгоди з ними, необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що перебуває поза межами повноважень Верховного Суду. Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень самостійно встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Вирішуючи спір, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановили обставини справи, дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а оскаржених рішень - без змін.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу адвоката Павлюк Ірини Анатоліївни як представника ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 жовтня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 27 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов