ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/3160/24 Номер провадження 22-ц/814/504/26Головуючий у 1-й інстанції Зуб Т. О. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Дряниці Ю. В., Обідіної О. І.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Анни Володимирівни

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 липня 2025 року, ухваленого в місті Полтава під головуванням судді Зуб Т. О., дата складення повного рішення суду - 14 лютого 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин подружжя та визнання майна особистою приватною власністю,

в с т а н о в и в:

У липні 2024 року адвокат Ткаченко С. В., діючи в інтересах позивача ОСОБА_2 , подала до суду вказаний позов, у якому просила в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 , судові витрати по сплаті судового збору, витрати на оплату оцінки майна та витрати за професійну правничу допомогу покласти на відповідача ОСОБА_1 .

Позов мотивовано тим, що з 09.11.1997 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого відповідачем ОСОБА_1 було придбано вказану квартиру, яку він вважає своєю особистою приватною власністю та від укладення нотаріально посвідченого договору про поділ майна подружжя відмовляється.

05.09.2024 ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , в якому з урахуванням заяви про уточнення зустрічних позовних вимог від 06.11.2024 остаточно просив суд встановити факт окремого проживання та фактичного припинення шлюбних відносин подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з вересня 2012 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 , витрати, пов`язані з розглядом справи, стягнути з ОСОБА_2 .

Зустрічний позов мотивовано тим, що 09.11.1997 він уклав шлюб з ОСОБА_3 , який було зареєстровано у Виконавчому комітеті Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, актовий запис 19.

Після реєстрації шлюбу на протязі близько 10 років вони вели спільне господарство та проживали однією сім`єю у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності матері ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_4 .

У вересні 2012 року шлюбні відносини фактично припинились та він переїхав проживати до квартири своєї сестри - ОСОБА_5 . За цей час відкладав кошти та мріяв придбати собі власне житло.

11.09.2014 він продав об`єкт незавершеного будівництва по АДРЕСА_3 та земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0408 площею 0,15 га, які належали йому на праві особистої приватної власності.

Крім того, ще 01.04.2008 ним було укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до умов якого він передав у строкове платне користування на 5 років земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка знаходилася в межах території Бутенківської сільської ради. Ця земельна ділянка та доходи від її оренди також належать йому на праві особистої приватної власності.

10.03.2015 за особисті кошти, у тому числі, отримані від продажу та оренди власного нерухомого майна, він придбав 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0628 га, кадастровий номер :08:001:0233 з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_4 та переїхав проживати до цього будинку, самостійно приводив його до ладу, сплачував комунальні послуги та здійснював всі інші витрати по його утриманню.

ОСОБА_2 не мала ні до житлового будинку, ні до земельної ділянки жодного відношення та проживала окремо у квартирі АДРЕСА_2 .

01.01.2016 ним було укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення кадастровий номер :00:004:0176, доходи від якої також належать йому на праві особистої приватної власності.

Також він отримував дохід від об`єднаного автогосподарства закладів та установ охорони здоров`я Полтавської області та від КП «Полтавська обласна станція переливання крові» Полтавської обласної ради.

19.06.2023 він продав 1/2 частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку площею 0,0628 га, кадастровий номер :08:001:0233, за адресою: АДРЕСА_4 , що належали йому особисто, а 22.06.2023 продав земельну ділянку кадастровий номер :00:004:0176, що знаходиться за адресою: Полтавська область, Полтавський район, Білицька селищна територіальна громада, за 140 000 грн.

19.06.2023 за особисті кошти ним було придбано спірну квартиру АДРЕСА_1 за 766 500 грн, яка є його особистою приватною власністю.

Квартиру придбав для проживання однією сім`єю з іншою жінкою - ОСОБА_6 , з якою познайомився у 2022 році, у зв`язку з чим подав до суду позов про розірвання шлюбу з ОСОБА_7 .

У травні 2024 року зареєстрував місце проживання ОСОБА_6 та двох її доньок у квартирі АДРЕСА_1 .

Дізнавшись про відкриття провадження у справі про розірвання шлюбу ОСОБА_2 , яка не мала жодного відношення ні до об`єкту незавершеного будівництва по АДРЕСА_3 , ні до земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0408 площею 0,15 га, на якій був розташований зазначений об`єкт незавершеного будівництва, ні до 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельної ділянки площею 0,0628 га кадастровий номер :08:001:0233, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_4 , ні до земельної ділянки кадастровий номер :00:004:0176, що знаходиться за адресою Полтавська область, Полтавський район, ні до квартири АДРЕСА_1 , звернулася до Полтавського районного суду Полтавської області з позовом про поділ майна подружжя.

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 01 жовтня 2024 року прийнято до провадження зустрічний позов ОСОБА_1 , який об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_2 .

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 липня 2025 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 ідеальну частку майна, як на частку в спільній сумісній власності подружжя в порядку поділу майна подружжя на квартиру АДРЕСА_1 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

В порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 780 грн.

Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15 липня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

У задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесених ним судових витрат по оплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Ткаченко А. В. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_2 залишити без задоволення, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Вказує, що при вирішенні питання про правовий режим майна подружжя з`ясуванню підлягають як підстави та час набуття такого майна, так і джерела доходів, за які було придбано спірне майно після фактичного припинення шлюбних відносин та окремого проживання подружжя до розірвання шлюбу.

Зазначає, що судом під час розгляду справи не було належним чином оцінено та взято до уваги значну частину доказів, що беззаперечно підтверджують факт окремого проживання сторін з 2012 року та придбання квартири за особисті кошти ОСОБА_1 , що є критично важливим для правильного та всебічного вирішення спору відповідно до вимог статті 57 Сімейного кодексу України та принципів всебічності й повноти судового розгляду, закріплених у Цивільному процесуальному кодексі України. Натомість, ОСОБА_2 не надано жодного доказу, який би підтверджував її участь у придбанні квартири АДРЕСА_1 .

Вважає, що судом не було повною мірою враховано та належним чином оцінено докази, надані відповідачем ОСОБА_1 , які беззаперечно свідчать про фактичне припинення шлюбних відносин та окреме проживання подружжя задовго до придбання зазначеної квартири, зокрема, показання свідків, які підтвердили, що сторони тривалий час проживали окремо, не вели спільного господарства та не підтримували шлюбних відносин.

Наголошує, що хоча шлюб юридично було розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.09.2024, проте це не спростовує факту його фактичного припинення у 2012 році.

На думку апелянта, усі надані докази у своїй сукупності, а не кожен окремо, створюють цілісну картину, яка підтверджує, що на момент придбання квартири шлюбні відносини між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 були фактично припинені, і квартира була придбана ОСОБА_1 за його особисті кошти та є його особистою приватною власністю.

При цьому, висновок суду щодо наявності постійного заробітку у ОСОБА_2 є припущенням, яке не ґрунтується на об`єктивних фактах та наданих доказах.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Ткаченко С. В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін як таке, що ухвалене з додержання норм матеріального та процесуального права, на основі повно встановлених обставин справи.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пункту 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що з 09.11.1997 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 03.09.2024 у справі № 553/1266/24.

До шлюбу з ОСОБА_2 ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належав об`єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0408 площею 0,15 га по АДРЕСА_3 , які за договорами купівлі-продажу від 11.09.2014, посвідченими державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори Чернявським Ю. В., були відчужені ним за 54 740 грн та 8 528,83 грн відповідно.

На підставі договорів купівлі-продажу від 10.03.2015, посвідчених приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Гурою І. В. та зареєстрованих у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 8990638 та 8991340, ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належали 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,0628 га, кадастровий номер :08:001:0233, призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, за адресою: АДРЕСА_4 .

За договором купівлі-продажу від 19.06.2023, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Цвітохою Ю. М., ОСОБА_1 продав вказане нерухоме майно за 436 673 грн, які отримав повністю від покупця.

Також згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії І-ПЛ № 042823, виданого Бутенківською сільською радою на підставі рішення 15 сесії 23 скликання від 26.07.2000, та зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 206, ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,91 га, кадастровий номер :00:004:0176.

За договором оренди земельної ділянки від 01.04.2008 вказана земельна ділянка перебувала в оренді СТОВ «Здобуток» (державна реєстрація права оренди проведена Кобеляцьким РВ ДП ДЗК 14.12.2010 за № 43) строком на 5 років з виплатою орендодавцю - ОСОБА_1 орендної плати у натуральній або грошовій формі у розмірі 4% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки - 29 227 грн, тобто 1 169,08 грн за кожний рік оренди.

01.01.2016 ОСОБА_1 укладено договір оренди землі № 357, за умовами якого вказану земельну ділянку передано ним в оренду ТОВ «Агрофірма «Добробут» строком на 10 років та встановленням щорічної орендної плати за користування земельною ділянкою у розмірі 9 384,66 грн. Право оренди земельної ділянки зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.03.2017, номер запису про інше речове право 19435372.

22.06.2023 за договором купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Москівцем В. А., ОСОБА_1 продав вказану земельну ділянку кадастровий номер :00:004:0176 за 140 000 грн.

19.06.2023 за договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського районного нотаріального округу Негодою І. В. та зареєстрованим у Державному реєстрі речових прав, номер відомостей про речове право: 50678828, ОСОБА_1 за 766 500 грн було придбано квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 19,5 кв. м, загальною площею - 41,7 кв. м, яка є предметом спору у цій справі.

Ухвалюючи рішення про визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/2 частку спірної квартири в порядку поділу спільного майна подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що квартиру було придбано ОСОБА_1 під час шлюбу сторін та відповідачем не спростована презумпція права спільної сумісної власності подружжя на таке майно, що не відповідає встановленим фактичним обставинам справи та нормам сімейного права, які регулюють майнові відносини подружжя та визначають об`єкти права спільної сумісної власності подружжя та особистої приватної власності дружини та чоловіка, на яке не поширюється режим спільного майна подружжя.

У частині першій статті 60 СК України зазначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка згідно положень частини першої статті 57 СК України є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (частина шоста статті 57 СК України).

Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України, визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя.

Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 17 квітня 2024 року у справі № 638/2341/20 (провадження № 61-14817 св 23).

У справі, яка переглядається апеляційним судом, встановлено, що ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності належали: об`єкт незавершеного будівництва та земельна ділянка кадастровий номер :01:001:0408 площею 0,15 га по АДРЕСА_3 ; 1/2 частина житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельна ділянка площею 0,0628 га, кадастровий номер :08:001:0233 по АДРЕСА_4 ; земельна ділянка сільськогосподарського призначення площею 2,9101 га, кадастровий номер :00:004:0176, на території Бутенківської сільської ради Кобеляцького району Полтавської області, що ОСОБА_2 в установленому законом порядку не опорювалось.

Спірну квартиру АДРЕСА_1 придбано ОСОБА_1 19.06.2023 - до розірвання шлюбу сторін але після фактичного припинення шлюбних відносин між ними, в особистих, не пов`язаних із сім`єю інтересах та за особисті кошти, у тому числі, отримані ОСОБА_1 від продажу належного йому нерухомого майна, що виключає належність даної квартири до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

Даючи оцінку наданим по справі доказам, суд першої інстанції не взяв до уваги, що відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

З матеріалів справи вбачається, що на момент придбання спірної квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали окремо, спільне господарство не вели та не були пов`язані спільним побутом, взаємними правами та обов`язками, поважних причин, які обумовлювали збереження сім`ї сторін за таких обставин по справі не встановлено і суду не доведено.

Відсутні у матеріалах справи й докази щодо придбання квартири за спільні кошти сторін у спільну сумісну власність та в інтересах їх сім`ї.

Відповідно до вимог статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Відповідні правові висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 29 червня 2021 року в справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21).

Частиною першою, другою статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (статті 79, 80 ЦПК України).

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (частина четверта статті 77 ЦПК України).

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом (частина перша статті 78 ЦПК України).

Відмовляючи у визнанні факту окремого проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на момент придбання спірної квартири, суд першої безпідставно відхилив свідчення сина сторін - ОСОБА_4 , який маючи непрязнені відносини з батьком, який залишив сім`ю у 2012 році, підтвердив факт, про який стверджував позивач ОСОБА_1 щодо фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 та їх окремого проживання протягом тривалого часу до розірвання шлюбу.

Аналогічні свідчення надали суду свідок ОСОБА_5 , яка показала, що з 2012 по березень 2015 року ОСОБА_1 проживав у її квартирі, свідок ОСОБА_8 , який допомагав ОСОБА_1 перевозити особисті речі до квартири сестри - ОСОБА_5 у 2012 році, свідок ОСОБА_9 , який засвідчив, що ОСОБА_1 з 2012 року не проживав за адресою: АДРЕСА_5 , свідки ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які підтвердили факт окремого проживання ОСОБА_1 у придбаному ним будинку по АДРЕСА_4 з 2015 по 2023 роки.

Актом обстеження будинку АДРЕСА_4 та встановлення факту проживання особи без реєстрації, складеним 30.11.2020 депутатом Терешківської сільської ради Полтавського району Сердюк Л. Г. у присутності сусідів ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , також підтверджується факт окремого проживання ОСОБА_1 за цією адресою.

Вказані свідчення є належними та допустимими доказами і у свої сукупності дозволяють суду зробити висновок про наявність передбачених частиною шостою статті 57 СК України підстав для визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Відхиляючи зазначені докази, суд першої інстанції не навів належних обґрунтувань щодо недопустимості акту обстеження, складеного посадовою особою органу місцевого самоврядування, та зацікавленості свідків у результатах розгляду справи, крім наявності родинних відносин ОСОБА_1 із ОСОБА_5 та непрязненого ставлення ОСОБА_2 до батька - ОСОБА_1 , у зв`язку з тим, що останній залишив сім`ю та відмовився від родини, що не впливає на достовірність та достатність доказів у їх сукупності при встановленні факту окремого проживання сторін та фактичного припинення ними шлюбних відносин на час придбання ОСОБА_1 спірного нерухомого майна.

Заперечуючи такий факт, ОСОБА_15 доказів протилежного суду не надала, наявності поважних причин не проживання спільно з ОСОБА_1 не довела, а формальне збереження шлюбу подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин та за відсутності доказів участі ОСОБА_15 у придбанні квартири АДРЕСА_1 не дає суду підстави для поширення режиму спільного сумісного майна подружжя на спірне майно.

За таких обставин оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням по справі нового судового рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2 та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 з вищенаведених підстав.

Згідно вимог частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, ухвалюючи нове рішення, апеляційний суд відповідно змінює розподіл судових витрат, які у відповідності до частини першої, пунктів 1, 2 частини другої статті 141 ЦПК України покладаються на позивача та зустрічного відповідача ОСОБА_2 .

Оскільки додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі, у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ткаченко Анни Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 липня 2025 року скасувати та ухвалити по справі нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 особистою приватною власністю ОСОБА_1 .

Змінити розподіл судових витрат. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 15 390 грн понесених судових витрат по сплаті судового збору за подання зустрічного позову та апеляційної скарги.

Судові витрати ОСОБА_2 покласти на позивача.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Ю. В. Дряниця

О. І. Обідіна