УХВАЛА

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 759/3086/19

провадження № 61-1588ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя - доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В.

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Борзих Юрій Миколайович, на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , подану представником Борзих Юрієм Миколайовичем, про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення судових витрат на користь держави у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «К.Енерго», комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про припинення використання виконавцями послуг своїх цивільних прав з метою зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, визнання прав споживача, примусове виконання виконавцями послуг своїх обов`язків в натурі і стягнення пені,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Київенерго» (далі - ПАТ «Київенерго»), яке змінило свою назву на Акціонерне товариство «Київенерго», що змінило назву на акціонерне товариство «К.Енерго» (далі - АТ «К.Енерго»), комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (далі - КП «Київтеплоенерго») про припинення використання виконавцями послуг своїх цивільних прав з метою зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, визнання прав споживача, примусове виконання виконавцями послуг обов`язків в натурі і стягнення пені.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано укладеними договори № 00100 про надання послуг

з централізованого опалення і централізованого постачання гарячої води між ОСОБА_1 і ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» на умовах, передбачених Типовим договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 з подальшими змінами.

Визнано право ОСОБА_1 на оплату послуг з централізованого опалення у період з 01 травня 2015 року по 30 червня 2016 року з урахуванням показань будинкового теплолічильника за тарифами, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, № 146 від 17 жовтня 2014 року «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого опалення та послуги з централізованого постачання гарячої води, що надаються населенню суб`єктами господарювання, які є виконавцями цих послуг», і зобов`язано

КП «Київтеплоенерго» зробити перерахунок плати цієї послуги.

Визнано право ОСОБА_1 на оплату послуг з централізованого опалення у період з 01 жовтня 2016 року по 30 квітня 2017 року згідно

з середньомісячними показниками будинкового теплолічильника

у будинку АДРЕСА_1 за попередній опалювальний період 2015-2016 років та зобов`язано зробити перерахунок плати за цю послугу.

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року скасовано

в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання його права на оплату послуги з постачання гарячої води за показаннями квартирного лічильника гарячої води і скасування нарахування заборгованості та прийнято в цій частині нову постанову.

Визнано право ОСОБА_1 на оплату послуги з постачання гарячої води за показаннями квартирного лічильника гарячої води і скасовано нарахування

КП «Київтеплоенерго» заборгованості за послугу з постачання гарячої води

у період з 01 серпня 2016 року по 31 березня 2017 року на суму 10 903, 54 грн.

В іншій частині рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 21 лютого 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 вересня 2020 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Борзих Ю. М. подав до суду апеляційної інстанції заяву про вирішення питання судових витрат,

в якій просив стягнути з КП «Київтеплоенерго» на користь держави судові витрати, які вона понесла замість ОСОБА_1 , звільненого від сплати судового збору, за подання апеляційних скарг від 10 травня 2019 року

і від 19 березня 2020 року до Київського апеляційного суду на ухвалу

від 05 квітня 2019 року та рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Борзих Ю. М. про вирішення питання про стягнення судових витрат на користь держави залишено без розгляду

з підстав пропуску останнім визначеного законом трирічного строку на виконання рішення на підставі статті 126 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 28 березня 2024 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника

ОСОБА_1 - адвоката Борзих Ю. М. на ухвалу Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року з підстав передбачених пунктом 1 частини другої

статті 394 ЦПК України.

У вересні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокатБорзих Ю. М. повторно подав до суду апеляційної інстанції заяву про вирішення питання судових витрат у справі № 759/3086/19 з тих самих підстав, що й у грудні 2023 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 29 грудня 2025 року заяву

ОСОБА_1 , подану представником Борзих Ю. М., про вирішення питання про стягнення судових витрат на користь держави у справі № 759/3086/19 повернуто без розгляду.

05 лютого 2026 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Борзих Ю. М. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 грудня 2025 року у справі № 759/3086/19.

У відповідності до частини першої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Відповідно до пункту 2 частини четвертої статті 394 ЦПК України у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права

є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, колегія суддів дійшла висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, з урахуванням такого.

Відповідно до частини третьої статті 3 Цивільного процесуального кодексу України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно пункту 12 частини третьої статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

У частинах першій, другій статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.

Апеляційним судом встановлено, що у грудні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Борзих Ю.М. звертався до Київського апеляційного суду із заявою про вирішення питання судових витрат, в якій просив стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь Держави судові витрати, які вона понесла замість ОСОБА_1 , звільненого від сплати судового збору, за подання до Київського апеляційного суду апеляційних скарг від 10 травня 2019 року і від 19 березня 2020 року на ухвалу від 05 квітня

2019 року та рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 16 лютого 2024 року заяву представника ОСОБА_1 - адвоката Борзих Ю.М. залишено без розгляду з підстав передбачених статтею126 ЦПК України.

У вересні 2025 року представник ОСОБА_1 - Борзих Ю.М. подав аналогічну за змістом заяву про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення судового збору, а саме: просив стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на користь Держави судові витрати, які вона понесла замість ОСОБА_1 , звільненого від сплати судового збору, за подання до Київського апеляційного суду апеляційних скарг від 10 травня 2019 року і від 19 березня 2020 року на ухвалу від 05 квітня 2019 року та рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року.

Подаючи вказану заяву, представник позивача наводив доводи на спростування висновків апеляційного суду в ухвалі від 16 лютого 2024 року про залишення попередньої заяви про ухвалення додаткового судового рішення без розгляду, та зазначав, що строк на подання такої заяви не пропущений.

За частиною другою статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

1) подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення;

2) подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями;

3) подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер;

4) необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою;

5) укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 199/6713/14-ц (провадження № 14-92цс19) зроблено висновок, що зловживання процесуальним правом є такі дії, що суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства (пункт 2 і пункт 11 частини третьої статті 2 ЦПК України), а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та частина друга вказаної статті). За змістом частини другої статті 44 ЦПК України перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами, не є вичерпним.

У постанові Верховного Суду від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19, суд дійшов висновку, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню

з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи .

Відповідно до частини четвертої статті 44 ЦПК України суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.

У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Згідно частини третьої статті 44 ЦПК України одним із наслідків зловживання процесуальними правами може бути повернення або залишення без розгляду заяви (скарги, клопотання), подання якої визнано судом зловживанням.

Встановивши, що у вересні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Борзих Ю. М. подав аналогічну за змістом заяву про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення судового збору, апеляційним судом вже зроблено висновок з приводу обчислення строку на подання заяви про ухвалення додаткового судового рішення у даній справі, суд апеляційної інстанції, зробив обґрунтований висновок, та повернув заяву без розгляду.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував про обов`язок національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними (справа «Шульга проти України», пункт 28, справа від 02 грудня 2010 року) і запобігання неналежній та такій, що затягує справу, поведінці сторін у цивільному процесі є завданням саме державних органів (справа «Мусієнко проти України», пункт 24, рішення від 20 січня 2011 року).

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (справа «Смірнова проти України» рішення від 08 листопада 2005 року, справа «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. Fгапсе, рішення від 27 квітня

2000 року). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (справа «Красношапка проти України» рішення від 30 листопада 2006 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня

1997 року).

У разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення (частина четверта статті 394 ЦПК України).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскарженого судового рішення свідчить, що правильне застосовування апеляційним судом норм права є очевидним, а касаційна скарга - необґрунтованою.

Оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Борзих Юрій Миколайович, на ухвалу Київського апеляційного суду від 29 грудня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового судового рішення про стягнення судових витрат на користь держави у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «К.Енерго», комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» про припинення використання виконавцями послуг своїх цивільних прав з метою зловживання монопольним (домінуючим) становищем на ринку, визнання прав споживача, примусове виконання виконавцями послуг своїх обов`язків в натурі і стягнення пені.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак