ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1312/26 Справа № 173/993/25 Суддя у 1-й інстанції - Кожевник О. А. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у місті Дніпрі

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Верхньодніпровський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області із позовом до ОСОБА_2 , третя особа Верхньодніпровський відділ державної виконавчої служби у Кам`янському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що 29 червня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції Дніпропетровської області позивач зареєстрував шлюб з відповідачкою - ОСОБА_2 , від якого у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно з рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15 квітня 2010 року у справі № 2-508/2010 з позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку, щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 05.03.2010 року і до досягнення дитиною повноліття.

У подальшому, від подружнього життя у сторін народилось ще двоє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Відповідач зазначав, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, подальше проживання позивача з відповідачкою однією сім`єю, народження від шлюбу ще двох дітей, ведення спільного господарства є істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 Сімейного кодексу України може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів.

У подальшому, рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09.04.2019 року у цивільній справі № 173/3051/18 шлюб, зареєстрований 29 червня 2007 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Верхньодніпровського районного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 49 між сторонами розірвано та визначено місце проживання малолітніх дітей разом з батьком. Стягнуто з відповідачки, ОСОБА_2 аліменти на утримання трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в єдиній частці 1/2 частини всіх видів заробітку(доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з 19 грудня 2018 року і до повноліття старшої дитини. Станом на 01.02.2025 року заборгованість відповідачки за сплату аліментів становить 450 124,34 грн.

Позивач зазначав, що відповідачка лікувалась від алкогольної залежності, але позитивний результат мав короткочасний характер. Одного разу відповідачка в стані алкогольного сп`яніння прийняла велику кількість пігулок намагаючись покінчити життя самогубством, після чого була госпіталізована до 1-ї психіатричної лікарні в м. Кам`янське. Після чого знову періодично проходила лікування в тій же лікарні, але в наркологічному диспансері.

На даний час дві неповнолітні доньки сторін проживають разом з відповідачем та перебувають на повному його утриманні, на підставі чого позивач просив суд звільнити його від сплати аліментів на утримання неповнолітньої доньки: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , присуджених на користь відповідачки, ОСОБА_2 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, що стягуються згідно з рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15.04.2010 у справі № 2-508/2010 та звільнити його від сплати заборгованості по аліментам за виконавчим листом № 2-508 виданим 26.04.2010 Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області, виконавче провадження № 18929909.

Заочним рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Звільнено ОСОБА_1 від сплати аліментів, присуджених за рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 15.04.2010 по цивільній справі № 2-508/2010 про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку.

Зменшено розмір заборгованості аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 , згідно з рішенням Верхньодніпровського районного суду № 2-508/2010 від 15.04.2010 до 86380 грн. 28 коп (вісімдесят шість тисяч триста вісімдесят) грн. 28 коп.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення в частині зменшення заборгованості зі сплати аліментів та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог в цій частині, яким звільнити його від сплати заборгованості по аліментам.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно з п.1 ч.1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

Згідно з п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Відповідно до ч.1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями встановленими цією главою.

Отже, враховуючи викладене апеляційна скарга підлягає розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без їх виклику.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень та довідкою про отримання документів в Електронному суді, а також оголошенням на веб-порталі Судової влади України.

Сторони у встановлений законом строк не звернулися до суду з заявою із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Судом встановлено, що заочним рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09.04.2019 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, шлюб між сторонами розірвано, визначено місце проживання малолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 разом з батьком ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_2 , аліменти на утримання трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 в єдиній частці 1/2 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку на кожну дитину, щомісячно, починаючи стягнення з 19 грудня 2018 року і до повноліття старшої дитини.

Станом на лютий 2025 року сукупний розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів становить 457031 грн. 34 коп., що підтверджується копією розрахунку заборгованості ОСОБА_2 .

Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2019 року встановлено, що ОСОБА_2 не проживає разом з дітьми, допомогу на їх утримання не надає, участі у їх вихованні не приймає.

Припинення стягнення аліментів є можливим у тому випадку, коли одержувач аліментів не витрачає одержані ним аліменти на дитину, дитина проживає з іншим із батьків, який її повністю і утримує. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я їх одержувача (Постанова Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 686/18140/21 (провадження № 61-6611св22)).

За приписами ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно дост. 82 ЦПК України, підставами для звільнення від доказування є наявність обставин, які визнаються учасниками справи або таких, які визнано загальновідомими, наявність обставин, встановлених рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 761/29966/16-ц (провадження № 61-5327св19) міститься правовий висновок про те, що процесуальне судочинство визначає правило преюдиції: обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі № 354/28/17 (провадження № 51-505км19).

Судом встановлено, що неповнолітні діти сторін проживають разом з батьком та перебувають на його утриманні, тому аліменти за заочним рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 квітня 2019 року стягнуті з матері ОСОБА_2 на користь батька - ОСОБА_1 , на утримання неповнолітніх дітей, починаючи з 19 грудня 2018 року (а.с.7-10).

З розрахунку заборгованості ОСОБА_1 вбачається, що розмір його заборгованості зі сплати аліментів на утримання доньки за період з березня 2010 року по лютий 2025 року становить -314 254 грн 28 коп.

Статтею 51 Конституції України та статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

За своєю суттю аліменти - це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем у ході розгляду справи не було надано належних доказів для задоволення позовних вимог в частині звільнення позивача від заборгованості зі сплаті аліментів в період з березня 2010 по грудень 2018 року.

Судом також встановлено, що позивач не звертався до суду з позовом про зменшення розміру аліментів визначених рішенням суду у зв`язку із визначенням місця проживання дітей.

Доводи апелянта про те, що після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, подальше проживання позивача з відповідачкою однією сім`єю, народження від шлюбу ще двох дітей, ведення спільного господарства є істотною обставиною, яка може бути підставою для звільнення від сплати заборгованості, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вказана обставина не доведена жодними доказами, а рішення суду не можу ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України установлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Така правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.

З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд.

Таким чином, за наявності вищевказаних обставин, що мають істотне значення платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Аналогічна вимога міститься у п. 22 Постанови Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", де вказано, що суд за передбачених ст. 197 СК умов може повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості.

Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення (повного або часткового) від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом. За наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Своєю постановою Верховний Суд від 04 вересня 2019 року у справі № 711/8561/16-ц (провадження № 61-21318св18) зазначив, що аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

У частині першій статті 10 СК України зазначено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Відповідно до частини четвертої статті 273 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них.

Зазначена норма не визначає чіткого переліку обставин, що впливають на припинення платежів, а тому ними можуть бути будь які обставини, що з урахуванням інтересів дитини змінюють обов`язок щодо сплати цих платежів. Вирішуючи спір у справі в частині позовних вимог про звільнення від сплати аліментів, суди попередніх інстанцій виходили із того, що у серпні 2018 року настали певні обставини, тобто фактичне проживання дитини з особою, яка зобов`язана сплачувати аліменти на утримання цієї ж дитини на користь особи, з якою дитина на час ухвалення рішення про стягнення аліментів проживала, і настання цих обставин впливає на припинення для позивача сплати періодичних платежів (аліментів) на утримання дитини. До такого висновку дійшов Верховний Суд від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18 (провадження № 61-1347св20).

Також, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про те, що оскільки всі його неповнолітні діти проживають разом з ним, відповідно апелянту немає кому сплачувати заборгованість по аліментам, оскільки, сам по собі факт проживання дітей із платником аліментів не звільняє його від відповідальності за наявну заборгованість, яка виникла на підставі судового рішення та підлягає виконанню у встановленому законом порядку.

Доводи апелянта про те, що зменшення розміру заборгованості, а не повне звільнення від її сплати, призвело до подальшого перебування його у статусі боржника в Єдиному реєстрі боржників та застосування до нього передбачених законом обмежень, у зв`язку з чим нібито порушено принцип найкращих інтересів дітей, є безпідставними.

Зазначені обмеження є наслідком наявності невиконаного зобов`язання зі сплати аліментів та застосовуються у порядку, визначеному законом, з метою забезпечення належного виконання рішення суду. Сам факт їх застосування не свідчить про порушення інтересів дітей, а навпаки спрямований на гарантування їхнього права на належне матеріальне утримання.

Суд першої інстанції, зменшуючи розмір заборгованості, врахував конкретні обставини справи, забезпечивши баланс між інтересами дітей та можливістю реального виконання рішення. Повне звільнення від сплати заборгованості суперечило б змісту обов`язку батьків щодо утримання дітей і фактично нівелювало б гарантії захисту їхніх прав.

Посилання апелянта на наявність заборгованості зі сплати аліментів у відповідачки не є предметом розгляду у цій справі та не звільняє його від виконання власного обов`язку. Наявність чи відсутність заборгованості в іншої сторони підлягає самостійному правовому врегулюванню та не впливає на обсяг обов`язку апелянта.

Зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо часткового задоволення позовних вимог шляхом зменшення розміру сукупної заборгованості, шляхом виключення суми заборгованості яка утворилась за період стягнення аліментів з січня 2019 року по теперішній час, залишивши до стягнення заборгованість зі сплати аліментів, що складала станом на грудень 2018 року 86 380 грн 28 коп., оскільки судом першої інстанції було правильно встановлено, що з цього часу діти перебували на утриманні ОСОБА_1 .

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

В іншій частині судове рішення не оскаржувалося, а тому не переглядалося судом апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 26 вересня 2025 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 02 березня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров