Провадження № 2/643/129/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2026 м. Харків

Салтівський районний суд м. Харкова у складі головуючого судді Крівцова Д.А., за участю секретаря судових засідань Ісоєва К.М., представника позивача Омельченка Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості

ВСТАНОВИВ

Зміст позовних вимог

АТ «Акцент-Банк» (позивач) просить стягнути з ОСОБА_1 (відповідач) заборгованість за кредитним договором б/н від 18.12.2020 у загальному розмірі 230680,21 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 3460,20 грн.

Обставини, якими позивач обґрунтовує позовні вимоги

18.12.2020 відповідач приєдналася до Умов та правил надання банківський послуг в А-Банку з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку. На підставі вказаної Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в А-Банку відповідачем ініційовано встановлення кредитного ліміту на її банківський рахунок та отримання платіжної картки як засобу доступу до зазначеного рахунку. Відповідачу надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 44,4 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну картку.

Відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї станом на 03.11.2023 утворилась заборгованість у розмірі 230680,21 грн., з яких: 147920,71 грн. заборгованість за кредитом; 82759,50 грн. заборгованість за відсотками.

Основні процесуальні дії у справі

Ухвалою судді Московського районного суду міста Харкова від 21.12.2023 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі. Розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ураховуючи складність справи, суд, керуючись положеннями ч. 1 ст. 244 ЦПК України, відклав ухвалення та проголошення судового рішення.

Стислий виклад позиції сторін в ході судового провадження

Представник позивача в судовому засіданні 18.02.2026 позовні вимоги та доводи, викладені в позові, підтримав у повному обсязі.

Відповідач та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.

26.01.2024 через систему «Електронний суд» представником відповідача адвокатом Підодвірним Т.І. подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити у позові з огляду на таке. Позивач не довів належними, допустимими, достовірними й достатніми доказами, що відповідач при складанні анкети-заяви ознайомився саме із цими Правилами надання банківських послуг, оскільки вони містяться на сайті, а також не відомо, на яких умовах та з якими відсотками і штрафними санкціями погодився відповідач під час підписання анкети- заяви. Умови та правила надання банківських послуг повинні містити підпис позичальника, саме з цього моменту такі умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору. Таким чином, позивач не надав жодного доказу, який би підтверджував, що між ним та відповідачем укладено кредитний договір. Позивачем до суду надана Анкета-заява, яка була підписана представником позивача, проте не доведено повноваження особи, якою підписано Анкету-заяву від 18.12.2020 року. Тобто з наданої до суду Анкети-заявки неможливо встановити, чи були особи, що її підписали, уповноваженими для підписання Анкети-заяви. У вказаній Анкеті-заяві відсутнє прохання про встановлення будь якого кредитного ліміту, видачу кредитної або дебітові картки, відсутня інформація про відкриття рахунку, відсутній номер рахунку. Загалом надана позивачем копія Анкети-заяви є лише наміром приєднатись до умов та правил надання банківських послуг. Жодної інформації про отримання кредиту або кредитної картки у вказаній анкеті не зазначено. Жодної інформації, чи скористався відповідач послугами банку, в анкеті не зазначено. Чи було встановлено кредитний ліміт та будь-яких доказів перерахування кредитних коштів на особовий рахунок позивач не надав. Навпаки, у наданій позивачем копії Анкети-заяви зазначається про відсутність встановленого кредитного ліміту та відсутність відсоткової ставки. Отже, із наданої позивачем Анкети-заяви неможливо встановити ані умови нібито укладеного кредитного договору, ані суму нібито встановленого кредитного ліміту. В доданих позивачем додатках до позову відсутні докази ознайомлення позивачем відповідача з Умовами публічного договору та надання відповідачу копій цих документів. Також не надані докази отримання відповідачем графіків платежів та розрахунку сукупної вартості кредиту, відкриття банківського рахунку в рамках виконання кредитного договору, відсутні докази надання відповідачу електронного платіжного засобу у вигляді картки. В анкеті-заяві такі дані відсутні, не надано належних первинних фінансових документів про отримання та повернення нібито кредитних коштів. Наданий позивачем документ під назвою: „Розрахунок заборгованості... є таблицею нарахувань невідомого походження, а відтак не є належним, допустимим і достовірним доказом ні руху коштів по картковому рахунку, ні розрахунком суми боргу, ні доказом існування самого боргу, якби навіть кредитний договір існував. Розрахунок не підписаний ні керівником відділення, ні головним бухгалтером філії відповідача, а відтак, обліковим документом не являється. Жодна із сум, зазначених в розрахунку, відповідачем не підтверджується. Таким чином, розрахунок є неналежним, недопустимим і недостовірним доказом. Інших доказів позивачем, які би підтверджували перерахування саме позивачем коштів саме на рахунок відповідача та перерахування таких коштів саме на виконання, ніби то, укладеного між позивачем та відповідачем кредитного договору, не надано. Щодо вимог позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості по тілу кредиту за начебто укладеним кредитним договором б/н від 18.12.2020, то позивачем було самостійно нараховано та списано за рахунок тіла кредиту (тобто включено до тіла кредиту) 98840,42 грн., на які також повторно було нараховано відсотки та включено до загальної суми заборгованості за тілом кредиту. Отже, позивачем у своєму розрахунку було безпідставно збільшено тіло кредиту, на який знову ж таки, були нараховані відсотки, пеня та інші платежі. Отже, із вказаного розрахунку неможливо достовірно визначити, яка саме сума заборгованості підлягає стягненню, та взагалі чи існує будь яка заборгованість. Відповідач не отримував кошти, які зазначені в позові, ані як тіло кредиту, ані в інший спосіб. Позивач безпідставно нараховував щомісяця відповідачу відсотки, які останній ніколи не визнавав та не сплачував, проте позивач самостійно погашав такі щомісячні відсотки, суми яких зарахував відповідачу як тіло кредиту. Як вбачається із виписки, яку надав позивач до суду, позивачем було нараховано та списано 13805,63 грн комісії. Враховуючи, що Анкета-заява не містить жодної інформації про встановлення розміру та підстав для нарахування такої комісії, представник відповідача вважає такі дії банку такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства, а тому кошти, що були зараховані в рахунок погашення комісії, повинні зараховуватись банком в рахунок нібито отриманого тіла кредиту.

21.02.2024 представником позивача надано письмові заперечення на відзив, в яких зазначено, що даний відзив не підлягає прийняттю до уваги, а позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідач в Анкеті-заяві про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в А-Банку підтвердила під підпис факт ознайомлення з Умовами і Правилами надання банківських послуг та зобов`язалась в подальшому регулярно знайомитись зі змінами до них, викладеними на сайті Банку. Як вбачається з розрахунку заборгованості, відповідач користувалася кредитом, а отже ознайомилася з Умовами і Правилами надання банківських послуг в А-Банку і погодилася з ними, оскільки даний кредитний договір є договором оферти. Щодо процентів, то відповідач отримала кредитну картку та скористалась кредитними коштами, тобто вона погодилася з умовами, що діяли на момент зняття коштів, і повинна сплачувати процентну ставку. Щодо розрахунку заборгованості та банківської виписки, то на підтвердження вірності розрахунку до матеріалів справи було додано банківську виписку, де в том числі відображено використання відповідачем кредитного ліміту.

05.03.2024 та 07.03.2024 відповідачем надано письмові заперечення на заперечення представника позивача та зазначено наступне. Позивачем направлено до суду «довідку за лімітами», яка не визнається відповідачем, оскільки її створення цілком залежить від волевиявлення позивача. У вказаній довідці позивач зазначає, що ним нібито було встановлено кредитний ліміт відповідачеві 18.12.2020 у розмірі 22000,00 грн. Але надана позивачем виписка по рахунку починає свій відлік 22.12.2020 і в ній відсутня інформація про встановлення кредитного ліміту у сумі 22000,00 грн. У довідці зазначається про нібито збільшення кредитного ліміту 02.01.2021 до 50000,00 грн. та до 74000,00 грн. Але у виписці по рахунку відсутня будь-яка інформація за 02.01.2021, як і відсутня інформація про збільшення кредитного ліміту. У довідці зазначається про нібито збільшення кредитного ліміту 05.01.2021 до 148000,00 грн. Але надана позивачем виписка по рахунку не містить інформації про збільшення 05.01.2021 кредитного ліміту. Враховуючи той факт, що надана позивачем виписка по рахунку не містить інформації про встановлення будь-якого кредитного ліміту та за відсутності інших належних і допустимих доказів отримання відповідачем кредитних коштів, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими.

01.04.2024 представником позивача надані письмові заперечення на заперечення відповідача та зазначено, що виписка по рахунку не містить інформації щодо зміни/встановлення кредитного ліміту, а тому позивачем було додано до позову відповідну довідку. Відлік рахунку виписки починається з 22.12.2020 тому, що саме в цю дату відповідач здійснила першу операцію по картці та почала використовувати наданий їй 18.12.2020 кредитний ліміт. Довідка містить в собі інформацію за період з 18.12.2020 по 03.11.2023.

29.11.2025 через систему «Електронний суд» представником позивача надано заяву, в якій він повідомив, що станом на 03.11.2023 за договором SAMABWFC2 від 18.12.2020 було нараховано 99333,41 грн. відсотків, а сплачено 16077,92 грн.

Основні фактичні обставини та докази, на підставі яких вони встановлені

18.04.2018 між сторонами укладено Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-Банк», відповідно до якої відповідач погодилася з тим, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і тарифами, правилами користування, основними умовами обслуговування і кредитування, розташованими в рекламному буклеті, складають між нею та позивачем договір про надання банківських послуг. Розмір процентів за користування кредитом та обов`язок їх сплати Анкетою-заявою не передбачені.

Анкета-заява містить підпис відповідача. Представник відповідача в письмових заявах не заперечував факт підписання відповідачем Анкети-заяви.

18.12.2020 сторонами також підписано Паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка». Відповідач підписала вказаний документ прости електронним підписом.

Відповідно до довідки за картками, відповідачу відкрито рахунок № НОМЕР_1 та видано наступні картки: № НОМЕР_2 , строком дії до грудня 2027; № 048205, строком дії до жовтня 2027.

З довідки за лімітами вбачається, що максимальний розмір кредитного ліміту, встановленого відповідачу, дорівнював 148000,00 грн.

Факт користування відповідачем кредитними коштами підтверджується даними виписки по картці відповідача, в якій зазначені здійснені відповідачем операції. Так, з графи «Деталі операції» вбачається, що картка використовувалась в тому числі в торгівельній мережі (Аттіка, Салтівський м`ясокомбінат, Чудо Маркет, Кулінічі тощо).

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором, виконаного позивачем, заборгованість відповідача станом на 03.11.2023 становить 230680,21 грн., з яких: 147920,71 грн. заборгованість за кредитом; 82759,50 грн. заборгованість за процентами.

Як вбачається із наданої відповідачем інформації, відповідачу були нараховані проценти в розмірі 99333,41 грн. Сплачені проценти в розмірі 16077,92 грн.

Позиція суду

Щодо укладення кредитного договору та отримання відповідачем кредиту

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ч. 2 ст. 2 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ст. 12 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ст. 81 ЦПК України).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Сторони повинні діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси одна одної, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів. Результат тлумачення приватно-правових норм, тобто діяльності зі з`ясування їхнього змісту (сенсу), має бути розумним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20, постанови Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05.09.2022 у справі № 385/321/20, від 18.04.2022 у справі № 520/1185/16-ц, постанови Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 661/2532/17, від 11.08.2021 у справі № 723/826/19, від 13.08.2021 року в справі № 638/20102/16, від 16.06.2021 у справі № 554/4741/19).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1054 ЦК України також передбачено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу, які регулюють відносини позики, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає з суті кредитного договору.

Статтею 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-комунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Виходячи з приписів ч. 2 ст. 202 ЦК України, дво- чи багатосторонні правочини є договорами.

Положеннями ч. 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору.

Положеннями ч. 1 ст. 633 ЦК України передбачено, що публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Згідно з ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Відповідно до ч.2ст.637ЦК Україниу разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови.

Згідно з ч. 1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк.

Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

У праві України доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (див. постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі№3-59гс14) ( постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17 (провадження № 61-22315сво18) зроблено висновок про те, що добросовісність (пункт 6статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) ґрунтується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25.05.2021 у справі № 461/9578/15-ц).

Верховний Суд наголошує на тому, що на позивача покладено обов`язок довести належними та допустимими доказами наявність та розмір заборгованості, який підлягає стягненню з позичальника на користь банку, а відповідач має довести, що у нього немає такого обов`язку щодо заборгованості, яка підлягає стягненню. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у постанові від 02 жовтня 2020 року у справі № 911/19/19 зазначив, що суд має з`ясовувати обставини, пов`язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то суд, з урахуванням конкретних обставин справи, самостійно визначає суми нарахувань, які підлягають стягненню, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов`язання, та зазначеного позивачем максимального розміру стягуваних сум нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з`ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов`язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов`язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем). Суд апеляційної інстанції правомірно врахував надані банком розрахунки заборгованості та наявні матеріали кредитної справи, оскільки указані документи стосуються предмета доказування у справі. Відповідач, заперечуючи проти розміру заборгованості, не спростував його (постанова Верховного Суду від 12.10.2023 у справі № 308/3956/15-ц).

Банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором. Отже, наявний у матеріалах справи розрахунок кредитної заборгованості відповідача та виписки з його рахунків є належними доказами наявності заборгованості позичальника (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21).

У справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором (постанова Верховного Суду від 30.11.2022 у справі № 334/3056/15).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11.10.2023 у справі № 756/8056/19).

Стороною відповідача не спростовано розмір заборгованості, завлений стороною позивача. Враховуючи, що при вирішенні цивільних справ судами враховується стандарт доказування «більшої вірогідності», висновки суду апеляційної інстанції про недоведеність вимог у частині розміру заборгованості є необґрунтованими (постанова Верховного Суду від 25.01.2023 у справі № 209/3103/21).

Хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень (рішення Європейського суду з прав людини від 09.12.1994 у справі "Руїз Торія проти Іспанії", від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України»).

Висновки суду

Укладення договору шляхом прийняття особою публічної пропозиції іншої особи прямо передбачено чинним законодавством України. Зміст договору не обов`язково має бути зафіксований в одному документі з певною назвою, зокрема «кредитний договір». Він може бути зафіксований в кількох документах та містити елементи різних договорів.

З матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачем укладено Анкету заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в «А-Банк». Зазначений документ містить підписи відповідача та представника позивача.

Також суд зазначає, що отримання відповідачем кредиту відбувалось шляхом використання нею наявного на платіжній картці кредитного ліміту, а не шляхом отримання грошових коштів у касі банку та оформлення відповідних меморіальних ордерів про отримання готівкових коштів.

Виходячи з вказаних вище висновків щодо застосування норм права Верховного Суду, розрахунок заборгованості відповідача та виписки з її рахунків є належними доказами наявності заборгованості відповідача.

З розрахунку заборгованості відповідача та виписки з її рахунків вбачається, що відповідач користувалась кредитним лімітом, зокрема здійснювала розрахунки в підприємствах торгівельної мережі (Аттіка, Салтівський м`ясокомбінат, Чудо Маркет, Кулінічі тощо).

Таким чином, з матеріалів справи судом встановлено, що відповідач фактично користувалась кредитними коштами, які їй надавав позивач.

Оцінюючи в сукупності факт підписання сторонами Анкети-заяви та конклюдентні дії відповідача, які свідчать про фактичне користування нею кредитними коштами, суд вважає доведеним факт укладення між позивачем та відповідачем кредитного договору, згідно з умовами якого відповідач отримала від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку.

Протилежний підхід суперечив би засадам справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства.

За таких обставин суд вважає доведеними факт укладення між сторонами кредитного договору та факт отримання відповідачем суми кредиту, та відхиляє вказані вище аргументи представника відповідача.

Доводи представника відповідача відносно того, що суду не надані докази повноважень представника позивача, який підписав від імені позивача Анкету-заяву, суд відхиляє з огляду на таке.

Правомірність правочину презюмується, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України представником відповідача не надано суду доказів, які б свідчили про нікчемність Анкети-заяви або про визнання її недійсною.

Ураховуючи наведене та презумпцію правомірності Анкети-заяви, суд відхиляє доводи представника відповідача.

Щодо стягнення заборгованості за кредитом та процентами

Застосовне законодавство та релевантна судова практика

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачці Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.

Верховний Суд в постанові від 17.09.2025 у справі № 761/12690/23, посилаючись на практику Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, зазначив, що «потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту».

Позиція суду

Як вже зазначено судом, розглядаючи справу на підставі наданих сторонами доказів, суд вважає доведеним, що між сторонами укладений кредитний договір, згідно з умовами якого позивач надав відповідачу кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.

Відповідач свої зобов`язання щодо повернення кредиту належним чином не виконала, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість за кредитом, яка згідно з розрахунками позивача складає 230680,21 грн., з яких: 147920,71 грн. заборгованість за кредитом; 82759,50 грн. заборгованість за процентами.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості нарахування позивачем заборгованості у вказаному вище розмірі, суд керується таким.

Виходячи з положень чинного законодавства, в тому числі Закону України «Про захист прав споживачів», послугою з надання споживчого кредиту є діяльність Банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (у даному випадку АТ «Акцент-Банк»).

Оскільки умови договорів приєднання розробляються Банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим Банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

У рішенні від 11.07.2013 №7-рп/2013 Конституційний Суд України вказав, що умови договору споживчого кредиту, його укладення та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими споживач вважається слабкою стороною у договорі та підлягає правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності.

Як вбачається з вказаних вище висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 342/180/17, Умови і правила обслуговування в банку, Тарифи, Таблицю обчислення вартості кредиту та інші складені банком документи, на яких відсутній підпис відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання Анкети-заяви.

Враховуючи зазначену практику Великої Палата Верховного Суду, надані позивачем документи, в яких відсутній підпис відповідача, не можна оцінювати в якості належних та допустимих доказів на підтвердження умов кредитного договору, укладеного між сторонами.

В Анкеті-заяві до Договору про надання банківських послуг, яка підписана відповідачем, розмір процентів та комісії за користування кредитом не визначений, обов`язок їх сплати не передбачений.

Крім вказаного вище Паспорту споживчого кредиту, будь-яких інших документів, у яких зафіксовані умови кредитування та який містить підпис відповідача, суду не надано.

З висновків щодо застосування норм права, викладених у вказаній вище постанові Верховного Суду від 17.09.2025 у справі № 761/12690/23, вбачається, що умови Паспорту споживчого кредиту та додатків до нього також не можуть оцінюватись судом в якості складових кредитного договору, в якому зафіксовані його умови та зобов`язання сторін.

Таким чином, надані позивачем документи, в яких встановлений розмір процентів за користування кредитом і комісії та обов`язок їх сплати (Паспорт споживчого кредиту, Умови і правила обслуговування в банку тощо), виходячи з вказаних вище висновків щодо застосування норм права Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, не можна визнати належними та допустимими доказами на підтвердження досягнення між сторонами кредитного договору домовленості щодо таких умов кредитного договору, як сплата процентів та комісії за користування кредитом та їх розмір.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами та комісії.

Таким чином, позивачем всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України не доведено, шляхом надання суду належних, допустимих та достатніх доказів, що сторони погодили таку умову кредитного договору, як сплата процентів та комісії і їх конкретний розмір.

Ураховуючи наведене, позивачем не доведено наявність підстав для нарахування відповідачу процентів та комісії.

Відповідно до виписки по картці, відповідачу була нарахована комісія в розмірі 13805,63 грн. Представник позивача в судовому засіданні зазначив, що вказана сума комісії була фактично утримана з відповідача шляхом її списання за рахунок кредиту (збільшення суми заборгованості за тілом кредиту).

Крім того, згідно з наданим позивачем даними, позивачем списані (утримані) з відповідача проценти в загальному розмірі 16077,92 грн.

Між тим суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для стягнення (утримання) з відповідача процентів за користування кредитом та комісії.

Ураховуючи наведене, позивач безпідставно збільшив заборгованість за тілом кредиту на суму протиправно списаних (утриманих) з відповідача процентів та комісії.

За таких обставин заборгованість за тілом кредиту, заявлена позивачем, підлягає зменшенню на суму фактично списаних (утриманих) з відповідача процентів за користування кредитом та комісії.

Зважаючи на наведене, суд зменшує заборгованість за тілом кредиту на суму фактично списаних з відповідача (утриманих з нього) процентів за користування кредитом в розмірі 16077,92 грн. та комісії в розмірі 13805,63 грн., та стягує з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 118037,16 грн., яка розраховується як різниця між розміром заборгованості за тілом кредиту, визначеним позивачем, та сумою сплачених відповідачем процентів та комісії (147920,71 грн. 16077,92 грн. 13805,63 грн. = 118037,16 грн.).

Аналогічні висновки щодо наявності підстав для зменшення суми заборгованості на суму сплачених процентів у справах даної категорії викладені в постановах Харківського апеляційного суду від 02.10.2025 у справі № 953/9468/24, від 12.11.2025 у справі № 953/11793/24, від 21.11.2025 у справі 641/9330/24, від 25.11.2025 у справі № 644/931/25. Зазначена практика суду апеляційної інстанції є останньою релевантною у спірних правовідносинах, що склались між банками та позичальниками.

У задоволенні іншої частини позовних вимог суд відмовляє з наведених вище підстав.

Щодо судових витрат

У відповідності до ст. 141 ЦПК України пропорційно до задоволеної частини позовних вимог суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений останнім судовий збір у розмірі 1770,55 грн.

Керуючись ст. 2, 4, 10-13, 76-81, 89, 258, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354 ЦПК України

УХВАЛИВ

Позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» грошові кошти в розмірі 118037,16 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Акцент-Банк» понесені останнім судові витрати в загальному розмірі 1770,55 грн.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи:

Позивач Акціонерне товариство «Акцент-Банк» (49074, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11, )

Відповідач ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса реєстрації місця проживання: АДРЕСА_1 )

Суддя Д.А. Крівцов