УХВАЛА

20 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 202/520/25

провадження № 61-1666ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку домоволодіння та виплати компенсації за частку домоволодіння,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила припинити право власності на частку домоволодіння та виплати компенсації за частку домоволодіння.

В обґрунтування свого позову зазначала, що відповідач є її єдинокровним братом, тобто сином батька від першого шлюбу, але не є членом її сім`ї, ніколи не проживав та не проживає у домоволодінні, не зареєстрований у ньому, не сплачує коштів за комунальні послуги, не несе витрати на ремонт домоволодіння та його утримання.

Вона проживає у будинку за адресою: АДРЕСА_1 , все життя разом з донькою, зятем та онуком, раніше у будинку також мешкала її мати, яка померла. Також зазначила, що саме вона доглядає за будинком, робила у ньому ремонтні роботи. Провела реконструкцію домоволодіння, внаслідок якої його площа збільшилась. Відповідно до висновку експерта частина відповідача у домоволодінні становить 6/100 частки загальної площі домоволодіння та дорівнює 8,8 кв. м від загальної площі, що об`єктивно є незначною його часткою. Вартість частки відповідача становить 155 994,00 грн. Поділ є неможливим через відсутність технічної можливості. Порядок користування а ні домоволодінням, а ні будинком не визначено. Водночас спільне проживання з відповідачем спірним домоволодінням є неможливим оскільки між ними склалися вкрай неприязні стосунки протягом багатьох років. У зв`язку з тим, що частка ОСОБА_1 є незначною вона неодноразово пропонувала йому викупити її, однак він відмовився від цієї пропозиції, аргументуючи це тим, що йому належить 1/2 частки. Зазначила, що припинення права власності ОСОБА_1 на частку у спірному домоволодінні не завдасть істотної шкоди його правам та інтересам, оскільки, на праві приватної власності йому належить квартира за адресою: АДРЕСА_2 , у якій він проживає та зареєстрований з 1985 року та будинок АДРЕСА_3 . Враховуючи викладене, просила суд припинити право власності ОСОБА_1 на 1/6 частки домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 53,0 кв. м, з виплатою компенсації її вартості у сумі 155 994,00 грн, які внесені нею на депозитний рахунок, та визнати за нею право власності на 1/6 частки домоволодіння, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з відповідача судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2026 року, позов ОСОБА_2 задоволено. Припинено право власності ОСОБА_1 на 1/6 частки у спільному майні - житловому будинку АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/6 частки житловому будинку АДРЕСА_1 . Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/6 частки у розмірі 155 994,00 грн, що внесені нею згідно квитанції від 10 лютого 2025 року № 1.92549285.1 та зберігаються на депозиті ТУ ДСА в Дніпропетровській області, шляхом їх перерахування на користь ОСОБА_1 . Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 559,94 грн.

У лютому 2026 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2026 року, в якій, посилаючись на неправильні застосування судами норм матеріального права та порушення процесуальних норм, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023, зокрема, визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

У касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених Кодексом (абзац четвертий пункту 7.5. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики (абзац другий пункту 7.8. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Припис пункту 2 частини третьої статті 389 Кодексу, що встановлює один із «фільтрів» для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, - визнання справи малозначною - є зрозумілим за змістом та передбачним за наслідками застосування. Зазначений припис Кодексу також має правомірну мету - додержання принципу остаточності судового рішення (res judicata) як одного з аспектів вимоги юридичної визначеності (пункт 7.9. мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову у цій справі становить розмірі 155 994,00 грн, що станом на 01 січня 2026 року не перевищує вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 х 80 = 266 240,00 грн).

Зазначена справа є малозначною справою відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від Суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Зазначене відповідає Рекомендаціям № R (95) 5 Комітету Міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року, який рекомендував державам-членам вживати заходи щодо визначення кола питань, які виключаються з права на апеляцію та касацію, щодо попередження будь-яких зловживань системою оскарження. Відповідно до частини «с» статті 7 цієї Рекомендації скарги до суду третьої інстанції мають передусім подаватися відносно тих справ, які заслуговують на третій судовий розгляд, наприклад справ, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, де питання права мають значення для широкого загалу. Від особи, яка подає скаргу, слід вимагати обґрунтування причин, з яких її справа сприятиме досягненню таких цілей.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

З урахуванням наведеного, оскільки заявником подано касаційну скаргу на судові рішення у малозначній справі, що не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі слід відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини шостої статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпра від 24 жовтня 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 20 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права власності на частку домоволодіння та виплати компенсації за частку домоволодіння відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков
Р. А. Лідовець
Д. Д. Луспеник