УХВАЛА

25лютого 2026 року

м. Київ

справа № 760/33661/24

провадження № 61-14086 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Калараша А. А.,

суддів: Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.,

учасники справи:

позивач-ОСОБА_1 ,
представник позивача
-адвокат Ковальов Дмитро Валерійович,
відповідачі:-Національне антикорупційне бюро України, Державна установа «Київський слідчий ізолятор»,

розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, Державної установи «Київський слідчий ізолятор» про визнання протиправною бездіяльності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року, постановлену суддею Кицюк В. С., та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року, ухвалену колегією суддів у складі Головачова Я. В., Нежури В. А., Невідомої Т. О.,

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Національного антикорупційного бюро України (далі - НАБУ) та Державної установи «Київський слідчий ізолятор» (далі - ДУ «Київський слідчий ізолятор») про визнання протиправною їх бездіяльності, яка полягає, на думку позивача, у тому, що після його затримання та під час тримання під вартою у місті Києві у період дії повітряних тривог, зокрема з 17 години 07 хвилини 19 лютого 2024 року до 13 години 26 хвилини 26 лютого 2024 року, його не переміщували до укриття (бомбосховища).

2. Позов мотивований тим, що у лютому 2024 року представники НАБУ затримали позивача за підозрою у вчиненні корупційного злочину, після чого він утримувався у службовому приміщенні НАБУ на території міста Києва, а 20 лютого 2024 року був переміщений до ізолятора тимчасового тримання.

3. Під час перебування ОСОБА_1 у зазначеному приміщенні НАБУ у статусі затриманої особи 20 лютого 2024 року оголошувалася повітряна тривога. Також повітряна тривога оголошувалася під час переміщення його до Вищого антикорупційного суду 21 лютого 2024 року, а в подальшому й під час його перебування у слідчому ізоляторі 23 та 26 лютого 2024 року. Однак, незважаючи на оголошення зазначених повітряних тривог, він у цей час не був поміщений до спеціально обладнаного укриття чи бомбосховища.

4. Наведені обставини свідчать про протиправну бездіяльність відповідальних співробітників НАБУ та ДУ «Київський слідчий ізолятор», які не забезпечили його безпеку під час оголошених відповідних повітряних тривог, попри те, що під час дії оголошеної повітряної тривоги існує реальна загроза життю. Тому ці дії підпадають під ознаки катування та вказують на порушення прав позивача на людську гідність.

Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій

5. Солом`янський районний суд міста Києва своєю ухвалою від 04 серпня 2025 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року, провадження у цій справі закрив, надавши її учасникам роз`яснення з приводу того, що вона підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.

6. Зокрема, суди виходили з того, що у спірних правовідносинах відповідачі діють як суб`єкти владних повноважень, а спір виник саме у зв`язку з виконанням ними функцій публічної влади. Тому за змістом статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року № 2747-IV (у актуальній редакції далі - КАС України) ця справа належить до юрисдикції адміністративних судів.

7. Попри те, що Київський апеляційний суд постановою від 12 березня 2025 року скасував ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 13 січня 2025 року у цій справі, яка стосувалася відмови у відкритті провадження, дослідивши у судових засіданнях суть позовних вимог позивача, суди дійшли висновку, що вимоги позивача не є вимогами про захист честі та гідності у приватноправовому контексті, а фактично зводяться до оскарження неналежного виконання владних управлінських функцій суб`єктами владних повноважень, які виконують функції публічної влади, що є ознакою публічно-правового спору. Тому за змістом статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України від 06 липня 2005 року № 2747?IV (у актуальній редакції далі - КАС України) ця справа належить до юрисдикції адміністративних судів.

8. Водночас апеляційний суд у своїй оскаржуваній постанові зазначив про нерелевантність посилання позивача на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 750/2052/16-ц, щодо цивільної юрисдикції спорів про захист честі та гідності, оскільки існує відмінність в обставинах справи, що розглядається, та справи № 750/2052/16-ц, а також у характері правовідносин, з яких виникли спори у цих двох справах.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

9. 11 листопада 2025 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником - адвокатом Ковальовим Д. В., на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року, у якій він, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Рух справи у суді касаційної інстанції

10. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2025 року, після усунення недоліків касаційної скарги, крім іншого, відкрите касаційне провадження у справі.

11. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 лютого 2026 року справа призначена до судового розгляду в порядку спрощеного позовного (письмового) провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії із п`яти суддів за наявними у ній матеріалами.

12. 16 лютого 2026 року справа розподілена колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у складі: Калараша А. А. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Пророка В. В.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

13. З урахуванням змісту касаційної скарги ОСОБА_1 оскаржує зазначені судові рішення на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у актуальній редакції далі - ЦПК України).

14. Зокрема, позивач вважає, що суди проігнорували правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 750/2052/16-ц, який, на його думку, зводиться до того, що розгляд усіх спорів між фізичною особою та державним органом, якщо у відповідному позові визначена вимога фізичної особи про захист її гідності, має здійснюватися у цивільній юрисдикції.

15. Верховний Суд не бере до уваги ті доводи, які не стосуються касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень, у тому числі у межах вимог, встановлених статтею 400 ЦПК України

(2) Позиція інших учасників справи

16. 18 грудня 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу, поданий через підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи представником НАБУ - Івашком О. Л. у порядку самопредставництва, у якому останній просить касаційну скаргу позивача залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

17. НАБУ черговий раз підтримало свою позицію у цьому спорі, вказуючи на те, що є у ньому суб`єктом владних повноважень, а спір є публічно-правовим та має бути розглянутий за правилами адміністративного судочинства.

18. Крім того, посилання позивача на зазначену постанову Великої Палати Верховного Суду є нерелевантним, оскільки справа № 750/2052/16-ц стосувалась спору щодо поширення недостовірної інформації та її спростування.

19. Інші учасники справи правом на подання заперечення (відзиву; пояснень) на касаційну скаргу не скористалися.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

(1) Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій

20. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частини перша та друга статті 55 Конституції України).

21. Правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи (частини перша та третя статті 124 Конституції України).

22. Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом. З метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди (частини перша та п`ята статті 125 Конституції України).

23. Відповідно до частини першої статті 1 ЦПК України він визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених ним справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

24. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України).

25. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами (частина перша статті 19 ЦПК України).

26. Пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

27. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

28. Підставами касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у певних випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку (згідно із пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

29. Переглядаючи в касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частини перша та друга статті 400 ЦПК України).

30. Водночас частина третя статті 400 ЦПК України передбачає, що суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено, зокрема порушення, передбачене частиною другою статті 414 ЦПК України.

31. Згідно із частиною другою статті 414 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 ЦПК України, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів касаційної скарги.

32. Відповідно до частини першої статті 1 КАС України він визначає юрисдикцію та повноваження адміністративних судів, встановлює порядок здійснення судочинства в адміністративних судах.

33. Пункт 2 частини першої статті 4 КАС України передбачає, що до публічно?правових спорів віднесені спори, у яких: 1) хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або 2) хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або 3) хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

34. Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, орган військового управління, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

35. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист, зокрема шляхом визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії (пункт 4 частини першої статті 5 КАС України).

36. Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно?правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно?правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 КАС України).

37. Юрисдикція адміністративних судів не поширюється на справи, що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства (пункт 2 частини другої статті 19 КАС України).

38. Не допускається об`єднання в одне провадження кількох вимог, які належить розглядати в порядку різного судочинства, якщо інше не встановлено законом (частина шоста статті 21 КАС України).

39. Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (частина перша статті 1 Кримінального процесуального кодексу України від 13 квітня 2012 року № 4651-VI (у актуальній редакції далі - КПК України).

40. Згідно із частиною першою статті 2 КПК України завданнями кримінального провадження є, зокрема, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

41. Відповідно до частини першої статті 7 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких, зокрема, відносяться: 1) верховенство права (пункт 1); 2) законність (пункт 2); 3) повага до людської гідності (пункт 4); 4) забезпечення права на захист (пункт 13); 5) доступ до правосуддя та обов`язковість судових рішень (пункт 14); 6) забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності (пункт 17).

42. Частина шоста статті 9 КПК України встановлює, що у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.

43. Під час кримінального провадження повинна бути забезпечена повага до людської гідності, прав і свобод кожної особи. Кожен має право захищати усіма засобами, що не заборонені законом, свою людську гідність, права, свободи та інтереси, порушені під час здійснення кримінального провадження (частини перша та третя статті 11 КПК України).

44. Частини перша та друга статті 24 КПК України передбачають, що кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому КПК України. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому КПК України, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.

45. Кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи (частина перша статті 206 КПК України).

46. У частині п`ятій статті 216 КПК України визначені випадки здійснення детективами НАБУ досудового розслідування кримінальних правопорушень.

47. Відповідно до частини другої статті 315 КПК України з метою підготовки до судового розгляду суд визначає дату та місце проведення судового розгляду.

48. Згідно із частиною п`ятою статті 534 КПК України процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у кримінальному провадженні, вирішує суддя суду першої інстанції одноособово, якщо інше не передбачено КПК України.

49. Пункт 12 частини першої статті 537 КПК України передбачає, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 КПК України, має право вирішувати, зокрема питання про тимчасове залишення засудженого у слідчому ізоляторі або переведення засудженого з арештного дому, виправного центру, дисциплінарного батальйону або колонії до слідчого ізолятора для проведення відповідних процесуальних дій під час досудового розслідування кримінальних правопорушень, вчинених іншою особою або цією самою особою, за які вона не була засуджена, чи у зв`язку з розглядом справи в суді.

50. Водночас пункт 13-1 частини першої статті 537 КПК України передбачає, що під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 КПК України, має право вирішувати, зокрема питання про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань.

51. У частині другій статті 537 КПК України зазначено, що оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи попереднього ув`язнення здійснюється в порядку, встановленому для пункту 13-1 частини першої цієї статті.

52. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 539 КПК України клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до суду, який ухвалив вирок, - у разі необхідності вирішення питань, передбачених пунктами 1, 10 (в частині клопотання про заміну покарання відповідно до частини п`ятої статті 53 КПК України), 12 (у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який його здійснює), 14 частини першої статті 537, статті 538 КПК України.

53. Частина дев`ята статті 539 КПК України передбачає, що розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 КПК України, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

54. Згідно із частиною першою статті 1 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1698-VII «Про Національне антикорупційне бюро України» НАБУ є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, на який покладається попередження, виявлення, припинення, розслідування та розкриття корупційних та інших кримінальних правопорушень, віднесених до його підслідності, а також запобігання вчиненню нових.

55. ДУ «Київський слідчий ізолятор» здійснює режимні та охоронні функції, що прямо випливають із Закону України від 30 червня 1993 року № 3352-XII «Про попереднє ув`язнення» (у актуальній редакції далі - Закон про попереднє ув`язнення). У межах цих повноважень відповідні органи забезпечують режим тримання осіб під вартою, у тому числі дотримання правил безпеки, контролю та ізоляції.

56. Попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених КПК України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили. Порядок попереднього ув`язнення визначається цим Законом та КПК України. Тримання осіб, взятих під варту, відповідно до завдань кримінального судочинства здійснюється на принципах неухильного додержання Конституції України, вимог Загальної декларації прав людини, інших міжнародних правових норм і стандартів поводження з ув`язненими і не може поєднуватися з навмисними діями, що завдають фізичних чи моральних страждань або принижують людську гідність (стаття 1 Закону про попереднє ув`язнення).

57. Заяви осіб з питань оскарження в судовому порядку рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, а також оскарження ухвал слідчого судді про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою або продовження строків тримання під вартою, або про застосування тимчасового чи екстрадиційного арешту надсилаються адміністрацією місця попереднього ув`язнення до визначеного законом суду протягом доби з часу їх подання (частина четверта статті 13 Закону про попереднє ув`язнення).

58. Інші скарги, заяви, клопотання і листи, пов`язані з кримінальним провадженням, не пізніше трьох діб із часу їх подачі надсилаються адміністрацією місця попереднього ув`язнення особі або органу, які здійснюють кримінальне провадження. Ця особа або орган розглядають їх у встановленому законом порядку. Скарги, заяви і листи, що містять відомості, розголошення яких може перешкодити кримінальному провадженню, за належністю не надсилаються, а передаються на розгляд особі або органу, які здійснюють кримінальне провадження, про що сповіщаються особа, яка перебуває під вартою, та прокурор, який здійснює нагляд за додержанням законів при проведенні досудового розслідування (частина п`ята статті 13 Закону про попереднє ув`язнення).

59. Скарги, заяви і листи з питань, не пов`язаних з кримінальним провадженням, розглядаються адміністрацією місця попереднього ув`язнення або надсилаються за належністю в порядку, встановленому законом (частина шоста статті 13 Закону про попереднє ув`язнення).

60. В преамбулі наказу Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України, Верховного Суду України, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, Державної судової адміністрації України, Генеральної прокуратури України від 26 травня 2015 року № 613/785/5/30/29/67/68 прямо вказано, що Інструкція з організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених (підсудних), засуджених за вимогою судів, яким вона затверджена (у актуальній редакції далі - Інструкція) затверджується відповідно до КПК України та з метою організації конвоювання та тримання в судах обвинувачених (підсудних), засуджених за вимогою судів, дотримання законності, забезпечення надійної охорони під час проведення судових засідань та в перервах між ними.

61. Подання про прийняття судів для обслуговування військовими частинами (органами внутрішніх справ) подаються судами або територіальними управліннями Державної судової адміністрації України до Міністерства внутрішніх справ України (пункт 3 Інструкції).

62. Прийняття для обслуговування суду оформляється актом міжвідомчої комісії, який складається в трьох примірниках (відповідно до пункту 6 Інструкції).

63. Відповідно до пункту 19 Інструкції конвоювання обвинувачених (підсудних), засуджених у судові засідання здійснюється на підставі заявки суду, яка надсилається начальникові установи попереднього ув`язнення (установи виконання покарань) за місцем тримання обвинувачених (підсудних), засуджених або начальникові органу внутрішніх справ із розрахунку одержання її не пізніше ніж за 3 дні до дня проведення судового засідання та не пізніше одного дня до відправлення чергової варти за плановим залізничним (автомобільним) маршрутом.

64. Адміністрація установи виконання покарань з отриманням заявки суду на конвоювання засудженого негайно організовує його відправлення до пункту призначення в установленому законом порядку. У випадку, коли відправити засудженого в установлений строк неможливо з причин, які не залежать від адміністрації місця позбавлення волі, про це негайно інформується суд, у розпорядження якого необхідно доставити засудженого, а також командир військової частини, від якої виділяється варта (пункт 34 Інструкції).

65. Критерії оцінки подібності правовідносин для застосування правових висновків Верховного Суду у контексті статей 263 та 389 ЦПК України, визначені, наприклад, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19.

66. Висновок апеляційного суду з приводу необґрунтованості посилання позивача на зазначений правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 750/2052/16-ц, щодо цивільної юрисдикції спорів про захист честі та гідності, оскільки існує відмінність в обставинах справи, що розглядається, та справи № 750/2052/16-ц, а також у характері правовідносин, з яких виникли спори у цих двох справах, є обґрунтованим. НАБУ також справедливо вказує на це, звертаючи увагу на те, що спір у справі № 750/2052/16-ц стосувався поширення недостовірної інформації та її спростування. Тобто з цієї точки зору обґрунтованість підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не підтверджується.

67. Однак Верховний Суд, керуючись приписами частини першої статті 404, частини третьої статті 400 та частини другої статті 414 ЦПК України, вважає за необхідне звернути увагу на таке.

68. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. До адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень здійснює владні управлінські функції, в цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин (дивитись, наприклад, постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року у справі № 910/16744/17, пункти 5.31, 5.37, 5.39).

69. У своїй постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 440/3831/18 за позовом фізичної особи, зокрема, до органу Національної поліції України, який здійснював, на думку цієї особи, її конвоювання цієї особи до суду для участі у судових засіданнях з розгляду кримінальної справи з порушенням її прав, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що відповідні спори щодо рішень, дій або бездіяльності установ та/або посадових осіб, які здійснюють конвоювання особи від місця відбування покарання або тримання її під вартою до суду, має відбуватись в рамках адміністративного судочинства.

70. Водночас Верховний Суд звертає увагу на те, що КАС України має вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, зокрема, такий перелік визначений у частині третій статті 17 КАС України. Наприклад, це справи, які належить вирішувати в порядку кримінального судочинства. Отже, КАС України регламентує порядок розгляду не всіх публічно-правових спорів, а лише тих, які виникають у результаті здійснення суб`єктом владних повноважень управлінських функцій і розгляд яких безпосередньо не віднесено до підсудності інших судів.

71. Положення КПК України регламентують діяльність органів державної влади та їх посадових осіб, яка стосується сфери публічно-правових відносин, що виникають внаслідок злочинних посягань, відповідальність за які встановлено в нормах кримінального права. І, як зазначено у статті 2 КПК України, завданнями кримінального судочинства є, у тому числі, охорона прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, які беруть у ньому участь.

72. Забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів, що здійснюють владні повноваження, визначні законодавством, у кримінальному провадженні встановлене у статті 24 КПК України.

73. Водночас слідчий суддя в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, відповідно до приписів статті 206 КПК України наділений повноваженнями зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи шляхом постановлення відповідної ухвали. Тобто, установивши, що з певних причин особа тримається під вартою в будь-якому органі державної влади в межах територіальної юрисдикції суду, слідчий суддя з метою забезпечення прав та законних інтересів затриманої особи, яка звернулася до слідчого судді з відповідним клопотанням, вправі постановити ухвалу, зобов`язавши таким чином будь-який орган державної влади, службову особу чи державну установу, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб, забезпечити додержання прав такої особи.

74. Саме суд визначає дату та місце проведення судового розгляду у кримінальному провадженні, ініціює конвоювання обвинувачених (підсудних), засуджених у судові засідання на підставі власної відповідної заявки, направленої начальникові установи попереднього ув`язнення (установи виконання покарань) за місцем тримання обвинувачених (підсудних), засуджених або начальникові органу внутрішніх справ, враховуючи зміст частини другої статті 315 КПК України та Інструкції, зокрема її пункту 19. Особи, які здійснюють відповідне конвоювання виконують фактично обслуговуючу функцію щодо суду у цьому аспекті, виконуючи його певну волю в межах встановлених законодавством процедур її реалізації у кримінальному провадженні.

75. Фактично доставка підсудного до суду для участі в судових засіданнях з розгляду кримінальної справи в цьому суді й у зворотному напрямку до місця утримання здійснюється саме на виконання ухвали суду про проведення судового розгляду для забезпечення такого розгляду.

76. Отже, з аналізу змісту Інструкції, з урахуванням зазначених вище приписів КПК України, зокрема все тієї ж статті 206 КПК України, можна зробити висновок про те, що хоч вирішення питань, пов`язаних з організацією та безпосередньо конвоюванням, покладено на адміністрацію установи попереднього ув`язнення (відбування покарання) та військові частини та/або органи внутрішніх справ шляхом їх взаємодії (зокрема, пункти 19, 34 Інструкції), але разом із тим, саме суд, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має контролювати та забезпечити додержання прав такої особи підчас здійснення конвоювання.

77. Також, виходячи з аналізу частини п`ятої статті 13 Закону про попереднє ув`язнення, пункту 12 частини першої статті 537 та пункту 4 частини другої статті 539 КПК України, навіть при виконанні вироку суду, у разі якщо вирішення питання необхідне в зв`язку із здійсненням судового розгляду, воно вирішується судом, який здійснює судовий розгляд, а не іншим судом.

78. Також Верховний Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що заборона жорстокого поводження з підозрюваним, обвинуваченим (підсудним) протягом всього часу досудового розслідування та судового слідства випливає зі змісту статті 3 Конвенції, а порушення цієї заборони може впливати на висновок суду щодо порушення статті 6 Конвенції у частині дотримання права на справедливий суд саме в контексті кримінального аспекту цієї статті. Тому усі доводи щодо неналежного поводження з підозрюваним, обвинуваченим (підсудним) має перевіряти саме той суд, що перевіряє обґрунтованість висунутого проти нього кримінального обвинувачення та контролює дотримання справ і свобод обвинуваченого (підсудного) в ході кримінального провадження.

79. Враховуючи те, що ЄСПЛ у рішеннях від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia, заява № 58442/00), від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко та Стригун проти України» (Sokurenko and Strygun v. Ukraine, заяви № 29458/04 та № 29465/04) та від 13 листопада 2008 року у справі «Верітас проти України» (Veritas v. Ukraine, заява № 39157/02) прийшов до правового висновку, що у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції термін «суд встановлений законом» поширюється не лише на правову основу створення чи законності існування суду, але й на положення щодо його компетенції та повноважень і на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, беручи до уваги положення частини шостої статті 9 КПК України, враховуючи статті 534, 537, 539 КПК України, слід дійти висновку про те, що правовідносини, що мають місце під час розгляду спорів, які стосуються дій та/або бездіяльності органу державної влади чи службової особи щодо тримання підозрюваного, обвинуваченого (підсудного) під вартою та/або конвоювання його до суду за заявкою цього суду, його ухвалою про призначення судового розгляду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться відповідна особа, яка тримається під вартою, за своєю правовою природою є кримінально-процесуальними.

80. Тому розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних органів та структур, пов`язаних з розглядом певної кримінальної справи, має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у цій кримінальній справі та дотримання справ і свобод обвинуваченого (підсудного), тобто судом із розгляду кримінальних справ або слідчим суддею.

81. Приклад справи № 760/33661/24, яка розглядається, у якій особа оскаржує бездіяльність відповідних органів та службових осіб не тільки під час безпосереднього конвоювання до суду для розгляду кримінальної справи за її участі, як це було у справі № 440/3831/18, а й під час тримання під вартою, перебування у самому суді у зв`язку з її участю у відповідному судовому засіданні, лише підкреслює важливість комплексної оцінки відповідних можливих порушень в межах одного провадження - кримінального, без винесення в інші юрисдикції окремих аспектів його фактичної реалізаціїзадля уникнення негативного впливу на його ефективність та забезпечення вимог статті 2 КПК України.

82. Враховуючи зазначене, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважає за необхідне відступити від зазначеного правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 440/3831/18, на користь більш широкого за складом правовідносин висновку про те, що розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних органів та структур, пов`язаних з розглядом певної кримінальної справи, має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у цій кримінальній справі та дотримання справ і свобод обвинуваченого (підсудного), тобто судом із розгляду кримінальних справ або слідчим суддею.

(2) Підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

83. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно із частиною першою статті 129 Конституції України суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права.

84. Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 17 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (в актуальній редакції далі - Закон про судоустрій) єдність системи судоустрою забезпечується, зокрема, єдністю судової практики.

85. Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом (частина перша статті 36 Закону про судоустрій).

86. Європейський суд з прав людини зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» («Brumarescu v. Romania», заява № 28342/95, п. 61).

87. Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає не тільки виконуваність судових рішень, а й стабільність правового регулювання. Завданням правозастосовчої практики є, серед іншого, формування такого застосування норм права, яке забезпечує рівність перед законом та правову визначеність у державі, яка керується верховенством права, що поліпшує громадське сприйняття справедливості, а також підвищує довіру до відправлення правосуддя.

88. Завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, що потребують пристосування до обставин, що змінюються. Багато законів неминуче сформульовані у термінах, що тією чи іншою мірою є нечіткими, та тлумачення й застосування яких є питанням практики. Функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, що залишаються (рішення ЄСПЛ від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України» («Vyerentsov v. Ukraine», заява № 20372/11, п. 65).

89. Задля гарантування юридичної визначеності Велика Палата Верховного Суду має відступати від її попередніх висновків лише за наявності для цього належної підстави. Так, вона може повністю відмовитися від певного висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання (дивитись постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 5 грудня 2018 року у справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 44-45), від 15 травня 2019 року у справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року у справі № 2-836/11 (пункт 24)).

90. Суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленому рішенні Великої Палати Верховного Суду (частина четверта статті 403 ЦПК України).

91. Відповідно до частини першої статті 404 ЦПК України касаційний суд може за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи вирішити питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Порядок такої передачі врегульований, зокрема, статтею 404 ЦПК України.

92. Отже, Верховний Суд вважає за необхідне відступити від зазначеного вище правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 440/3831/18, на користь більш широкого за складом правовідносин висновку про те, що розгляд скарг на рішення, дії чи бездіяльність державних органів та структур, пов`язаних з розглядом певної кримінальної справи, має відбуватися у тому ж процесуальному порядку і тим же судом, на який відповідно до закону покладені повноваження щодо перевірки й оцінки доказів у цій кримінальній справі та дотримання справ і свобод обвинуваченого (підсудного), тобто судом із розгляду кримінальних справ або слідчим суддею.

93. З огляду на вищенаведене колегія суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, керуючись частиною четвертою статті 403 та частиною першою статті 404 ЦПК України, дійшла висновку про наявність підстав передати цю справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

Керуючись статтями 403 та 404 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. Передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду справу № 760/33661/24 за позовом ОСОБА_1 до Національного антикорупційного бюро України, Державної установи «Київський слідчий ізолятор» про визнання протиправною бездіяльності, за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Солом`янського районного суду міста Києва від 04 серпня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 04 листопада 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. А. Калараш

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

В. В. Пророк

Відповідно до частини третьої статті 415 ЦПК України ухвалу оформив суддя Пророк В. В.