Номер провадження: 22-ц/813/2893/26
Справа № 509/2096/22
Головуючий у першій інстанції Бочаров А.І.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Вадовської Л.М., Погорєлової С.О.,

за участю секретаря судового засідання: Чередник К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 квітня 2025 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», ОСОБА_3 , приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської О.С. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса та витребування майна, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в подальшому уточненою, в якому просив

- визнати недійним договір купівлі-продажу від 06.11.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською Ольгою Сергіївною за реєстровим №2813;

- скасувати рішення приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни, індексний номер: 55007336 від 06.11.2020 року 16:22:38, щодо державної реєстрації права власності на земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер :02:005:0915, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати у ОСОБА_3 на користь позивача земельні ділянки з кадастровими номерами: :02:005:2973, :02:005:2974, :02:005:2975, :02:005:2976, :02:005:2977, :02:005: 2978.

В обґрунтування позову зазначено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 червня 2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. та зареєстрований в реєстрі за №7121, позивач набув право власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер :02:005:0915, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

01 червня 2007 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №ОД14/06/2007/840-К/74. В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір від 01.06.2007 року, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В. та зареєстрований в реєстрі за №7130, відповідно до якого в іпотеку Банку було передано вищевказану земельну ділянку.

У подальшому позивач не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого ТОВ «Консалт Солюшенс», як правонаступник ПАТ «КБ «Надра», звернув стягнення на предмет іпотеки, в порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», шляхом укладення договору купівлі-продажу між ТОВ «Консалт Солюшенс» та ОСОБА_3 .

Позивач вважає, що вказане звернення стягнення та відчуження земельної ділянки було проведено з чисельними порушеннями законодавства України, внаслідок чого договір купівлі-продажу слід визнати недійсним, скасувати рішення приватного нотаріуса та витребувати майно.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 квітня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», ОСОБА_3 , Приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Янковської Ольги Сергіївни про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса та витребування майна відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 , звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 квітня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Будучи в розумінні ст. ст. 128, 130 ЦПК України належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання, призначене на 20.01.2026 року на 15:00 год. відповідачі ОСОБА_3 та приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Янковська О.С. не з`явилися, про причини неявки суду не повідомили та заяв про відкладення судового засідання або про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції не подавали.

Присутні у судовому засіданні представники позивача ОСОБА_1 адвокат Прощенко Д.В, та відповідача ТОВ «Консалт Солюшенс» адвокат Башук Д.С. не заперечували проти розгляду справи за фактичною явкою сторін.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Оскільки явка учасників справи до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою, а наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, спір підлягає вирішенню по суті, оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Тому розгляд апеляційним судом справи у відсутності учасників (відповідачів), які відсутні у судовому засіданні при таких обставинах не є порушенням їхніх прав щодо забезпечення участі у судовому засіданні і доступі до правосуддя. Схожі за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у справі Верховного Суду у справі № 361/8331/18.

За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса та витребування майна, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Консалт Солюшенс» було дотримано вимоги Закону України «Про іпотеку» та Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» щодо належного повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки та порядку такого звернення стягнення.

Колегія суддів вважає такий висновок районного суду обґрунтованим і доведеним, виходячи з наступного.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що:

- 01 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк «Надра» (правонаступником якого є ПАТ «КБ «НАДРА») та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір №ОД14/06/2007/840-К/74. Відповідно до умов цього договору банк надав ОСОБА_1 кредит у сумі 140 000 (сто сорок тисяч) доларів США;

- з метою забезпечення зобов`язань по вищезазначеному кредитному договору, між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_1 було укладено Іпотечний договір, посвідчений 01.06.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., за реєстровим № 7130. Предметом іпотеки є земельна ділянка, що знаходиться на території Таїровської селищної ради АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :02:005:0915, загальною площею 0,100 гектарів;

- 24 квітня 2020 року між ПАТ «КБ «НАДРА» та ТОВ «Консалт Солюшенс» було укладено договір № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 125. За змістом пункту 1 даного договору банк відступив ТОВ «Консалт Солюшенс» права вимоги до позичальників, та/або заставодавців, та/або поручителів, зазначених у Додатку 1 до Договору), за кредитними договорами, договорами поруки та договорами застави згідно реєстру у додатку № 1 до Договору. На виконання умов Договору, ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «КБ «НАДРА» кошти у розмірі 8 868 842,93 гривень без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням № 94 від 22.04.2020 року. За змістом пункту 2 Договору Новий кредитор в день укладення цього Договору набув усі права кредитора за Основними договорами, включаючи: право вимагати належного виконання Боржниками зобов`язань за Основними договорами, сплати Боржниками грошових коштів, сплати процентів, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених Основними договорами, право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань, права, що випливають із судових справ, виконавчих проваджень, право отримання коштів від реалізації заставного майна за Основними договорами тощо;

- за змістом п. 173 Додатку № 1 до Договору № GL3N216954_ПВ_188 про відступлення прав вимоги від 24.04.2020 року до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , за Кредитним договором №ОД14/06/2007/840-К/74, Іпотечним договором, посвідченим 01.06.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гашовою В.В., за реєстровим № 7130;

- ОСОБА_1 не виконав умови вищезазначеного кредитного договору (що ним і не азперечується), внаслідок чого ТОВ «Консалт Солюшенс», в порядку статті 38 Закону України «Про іпотеку», здійснило продаж предмета іпотеки ОСОБА_3 , що підтверджується Договором купівлі-продажу від 06.11.2020 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. зареєстрованого в реєстрі за №2813.

Вважаючи незаконним таке звернення стягнення на предмет іпотеки, Позивач звернувся до суду із позовними вимогами про визнання договору купівлі-продажу недійсним, скасування рішення приватного нотаріуса та витребування майна.

Колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-VI в редакції, чинній на момент укладення договору іпотеки) іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом (частина перша статті 3 Закону № 898-IV).

Згідно із частинами першою, третьою статті 33 Закону № 898-IV в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

У пункті 7.4 договору іпотеки сторони узгодили, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбувається на підставі, крім іншого, права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону № 898-IV.

Згідно із статтею 38 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки) якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків.

Протягом тридцятиденного строку з дня отримання такого повідомлення особа, яка має зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, вправі письмово повідомити іпотекодержателя про свій намір купити предмет іпотеки. З дня отримання іпотекодержателем цього повідомлення вказана особа набуває переважне право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя. Якщо таких повідомлень надійшло декілька, право на придбання предмета іпотеки у іпотекодержателя належить особі, яка має вищий пріоритет своїх зареєстрованих прав чи вимог.

Якщо особа, яка висловила намір придбати предмет іпотеки, ухиляється або з інших причин не вчиняє дій до укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки з іпотекодержателем протягом 5 днів після закінчення вказаного вище тридцятиденного строку, вона втрачає право на придбання предмета іпотеки. Це право переходить до інших осіб, які висловили намір придбати предмет іпотеки, відповідно до пріоритету їх прав і вимог.

Якщо особи, які мають зареєстровані права чи вимоги на предмет іпотеки, не висловили наміру його придбати, іпотекодержатель вправі продати предмет іпотеки будь-якій іншій особі на власний розсуд.

Дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. При нотаріальному посвідченні такого договору купівлі-продажу правовстановлюючий документ на предмет іпотеки не подається.

Відповідно до статті 35 Закону № 898-IV (у редакції, чинній на момент звернення стягнення на предмет іпотеки) в разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Підставою позову суди позивачка зазначила відсутність доказів отримання нею письмової вимоги про усунення порушень за зобов`язанням.

Частиною першою статті 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) (тут і далі в редакції, чинній на момент вчинення реєстраційних дій) передбачено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини третьої статті 10 Закону № 1952-IVвизначено, що державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення; здійснює інші повноваження, передбачені цим Законом.

Згідно з частиною першою статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

За змістом статті 18 Закону № 1952-IV перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам.

Відповідно до пункту 61 Порядку, у редакції на момент прийняття рішення державним реєстратором від 15 січня 2021 року, для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:

1) засвідчена іпотекодержателем копія письмової вимоги про усунення порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцю та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) засвідчена іпотекодержателем копія повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з відміткою про вручення адресату, або

засвідчена іпотекодержателем копія рекомендованого поштового відправлення або поштового відправлення з оголошеною цінністю, яким надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, з позначкою про відмову адресата від одержання такого відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем копії рекомендованих поштових відправлень або поштових відправлень з оголошеною цінністю (поштових конвертів), якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога, зазначена у підпункті 1 цього пункту, та які повернулися відправнику у зв`язку із відсутністю адресата або закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, або

засвідчені іпотекодержателем паперові копії електронного листа, яким за допомогою засобів інформаційної, телекомунікаційної або інформаційно-телекомунікаційної системи, що забезпечує обмін електронними документами, надіслано вимогу, зазначену у підпункті 1 цього пункту, та електронного службового повідомлення відповідної системи, яким підтверджується доставка відповідного електронного листа за адресою електронної пошти адресата (у разі коли договором з іпотекодавцем або боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, передбачено можливість обміну електронними документами);

3) довідка іпотекодержателя, що містить відомості про суму боргу за основним зобов`язанням станом на дату не раніше трьох днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації та відомості про вартість предмета іпотеки, визначену суб`єктом оціночної діяльності, станом на дату не раніше 90 днів до дня подання документів для проведення відповідної державної реєстрації;

4) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язковою умовою під час вирішення питання перереєстрації права власності на іпотечне майно є наявність доказів отримання іпотекодавцем письмової вимоги та дотримання строку, зазначеного в ньому.

Аналогічні правові висновки викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року в справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19), від 19 травня 2020 року в справі № 644/3116/18 (провадження № 14-45цс20), від 26 липня 2023 року в справі № 759/5454/19 (провадження № 14-81цс22).

Реєстратор перед здійсненням відповідних процедур мав отримати документ, який підтверджує факт отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя.

У пунктах 54-60 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року в справі № 757/13243/17(провадження № 14-711цс19), на яку посилається банк у касаційній скарзі, зазначено, що належним необхідно вважати надсилання вимоги з дотриманням встановленого договором порядку на адресу отримувача, яка вказана в договорі або додатково повідомлена відповідно до умов договору. Якщо такий порядок договором не визначений, відповідно до звичаїв ділового обороту належне направлення вимоги може здійснюватися засобами поштового зв`язку чи кур`єрської служби, які дозволяють встановити зміст відправлення та підтвердити його вручення, наприклад, цінним листом з описом вкладеного відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270 (далі - Правила № 270).

Належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також необхідно вважати також таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

Як встановлено судом першої інстанції і вбачається зі змісту іпотечного договору від 01.06.20007 року місцем проживання та реєстрації ОСОБА_1 є кв. АДРЕСА_2 і ця ж сама адреса зазначена у позовній заяві та інших заявах по суті справи.

Крім того дана адреса: АДРЕСА_3 , як зареєстроване місце проживання позивача ОСОБА_1 зазначена і поданої ним до суду апеляційної інстанції його апеляційній скарзі.

Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що Позивач дійсно не змінював місця свого зареєстрованого місця проживання, яке було зазначено в іпотечному договорі від 01.06.2007 року, як контактна адреса для комунікації між іпотекодержателем та іпотекодавцем.

Встановивши, що 16 травня 2020 року ТОВ «Консалт Солюшенс» направило на адресу ОСОБА_1 вимогу в порядку статей 35, 38 Закону № 898-IV, в якій повідомило про існування боргу за кредитним договором та вимагало сплатити заборгованість, а також попередило про те, що в разі невиконання цієї вимоги протягом 30-денного строку ним буде звернено стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки в порядку статті 37 або статті 38 Закону № 898-IV. Вказана вимога була направлена на адресу ОСОБА_1 , зазначену в договорі іпотеки, а саме: АДРЕСА_3 з описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення.

Вимога не була отримана та 02 серпня 2020 року була повернута відправнику у зв`язку з закінченням терміну зберігання відповідно до довідки відділення поштового зв`язку.

28 серпня 2020 року ТОВ «Консалт Солюшенс» повторно направило вказану вимогу на адресу ОСОБА_1 з описом вкладення та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Кореспонденція 12 вересня 2020 року повернута відправнику у зв`язку з закінченням терміну зберігання відповідно до довідки відділення поштового зв`язку (т. 1, а. с. 159-170).

Рекомендовані поштові відправлення, якими не менше ніж двічі з періодичністю не менше ніж один місяць надсилалася вимога про усунення порушення основного зобов`язання, та які повернулися відправнику у зв`язку із закінченням встановленого строку зберігання поштового відправлення, є належним підтвердженням дотримання ТОВ «Консалт Солюшенс» положень чинного законодавства в частині направлення іпотекодавцеві вимоги про усунення порушення зобов`язання за кредитним договором, про що зазначено в пункті 61 Порядку.

Стосовно доводів апеляційної скарги про те, що ТОВ «Консалт Солюшенс» надсилало ОСОБА_1 повідомлення-вимоги про усунення порушень на адресу, зазначену в договорі іпотеки, однак вказувало в листах власний номер телефону як засіб зв`язку отримувача, внаслідок чого ОСОБА_1 не була належним чином повідомлен про наявність поштового відправлення, необхідно зазначити таке.

Згідно з пунктом 91 Правил № 270 інформація про надходження реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу надсилається адресату у вигляді смс-повідомлення за номером мобільного телефону, зазначеним на поштовому відправленні, поштовому переказі, а у разі відсутності номера мобільного телефону - шляхом вкладення до абонентської поштової скриньки бланку повідомлення встановленого зразка. За бажанням адресата реєстроване поштове відправлення, поштовий переказ можуть бути доставлені йому за поштовою адресою, зазначеною відправником, кур`єром за додаткову плату.

Відповідно до пункту 92 Правил № 270 підлягають доставці додому: прості поштові відправлення; рекомендовані поштові картки, листи, відправлення для сліпих, дрібні пакети, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів; відправлення «EMS», крім тих, на вкладення яких нараховані митні платежі.

Згідно з пунктом 93 Правил № 270 з використанням абонентської поштової скриньки доставляються: прості поштові відправлення; повідомлення про надходження поштових відправлень, які підлягають видачі в об`єкті поштового зв`язку, поштових переказів; повторні повідомлення про надходження рекомендованих поштових відправлень; періодичні друковані видання.

Рекомендовані поштові відправлення (крім рекомендованих листів з позначкою «Судова повістка»), рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час видачі у приміщенні об`єкта поштового зв`язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, який проживає разом з ним.

У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім`ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу (пункт 99 Правил № 270).

Згідно з пунктом 102 Правил № 270 в об`єкті поштового зв`язку вручаються, зокрема, рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, поштових переказів, не вручені адресатам під час доставки додому.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що рекомендовані поштові відправлення доставляються адресату додому за вказаною в повідомленні адресою, а в разі відсутності адресата до його абонентської поштової скриньки вкладається повідомлення про надходження зазначеного рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. У такому випадку наявність чи відсутність номеру мобільного телефону правового значення не має.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, рекомендовані поштові відправлення надсилалися ОСОБА_1 на адресу, зазначену ним в договорі іпотеки, що він визнає і в апеляційній скарзі, а тому позивач вважається повідомленим про намір іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку.

Районний суд по суті правильно виснував, що іпотекодержатель дотримався норм законодавства під час звернення стягнення на предмет іпотеки та умов договору іпотеки, повідомив іпотекодавця про наявність боргу і необхідність його погашення, про наслідки невиконання заявлених вимог та можливий продаж предмета іпотеки на підставі статті 38 Закону № 898-IV. На момент укладення оскаржуваного договору іпотекодержатель надав реєстратору всі необхідні документи, передбачені пунктом 61 Порядку, а тому приватний нотаріус не мав правових підстав для відмови в державній реєстрації прав за новим власником.

Такий самий висновок за аналогічних обставин наведений у постанові Верховного Суду від 27.12.2024 року у справі № 521/3242/22.

Доводи апеляційної скарги про невірне застосування судом норм, які містяться у пунктах 91, 92, 93 Правил № 270 і не застосування судом критичної оцінки висновку, який наведений Верховним Судом у постанові від 27.12,2024 року у справі № 521/3242/22, і як слідство, про помилковість висновку суду щодо дотримання ТОВ «Консалт Солюшенс» вимог Закону України «Про іпотеку» та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» стосовно належного повідомлення іпотекодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки та порядку такого звернення стягнення є неспроможними і зведені лише до незгоди з висновком суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про неправильну оцінку судом доказів, які надані сторонами та неправильне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Інші доводи апеляційної скарги остаточний висновок районного суду не спростовують і не свідчать про неправильне вирішення районним судом справи по суті.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії"). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії").

Також, Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення - без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 368, 375, 381, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 23 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений: 05.02.2026 року.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: Л.М. Вадовська

С.О. Погорєлова