Справа № 650/1431/23
провадження № 2/650/2/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 січня 2026 року Великоолександрівський районний суд Херсонської області

в складі: головуючого судді Сікори О.О.,

за участю секретаря Завістовської Л.А.,

представника позивача Шейхудінова Ю.М.,

представника відповідача Спаського А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в селищі Велика Олександрівка цивільну справу за позовом Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Комуністичної партії України, про визнання недійсним договорів дарування та скасування державної реєстрації,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом в якому простить: визнати недійсним договір дарування житлового будинку загальною площею 43 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 47, укладений 05.09.2014 між Комуністичною партією України (, вул. Борисоглібська, буд 7, м. Київ, 04070) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т. Ю. та зареєстрований за № 1712; визнати недійсним договір дарування земельної ділянки площею 0.0252 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:089:0021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 247, укладений 05.09.2014 між Комуністичною партією України (, вул. Борисоглібська, буд 7, м. Київ, 04070) та ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т. Ю. та зареєстрований за № 1713; скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на житловий будинок загальною площею 43 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 47; скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на земельну ділянку площею 0.0252 та, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:089:0021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247.

В обґрунтування позову представник позивача зазначив, що Міністерство юстиції України (далі також - Мін`юст) у межах реалізації повноважень щодо забезпечення виконання судового рішення про заборону діяльності Комуністичної партії України виявило відчуження майна партії після відкриття провадження у справі про її заборону, у зв`язку з чим заявлено вимоги про визнання недійсними договорів дарування та скасування державної реєстрації прав.

Представник позивача послалася на те, що у 2014 році Мін`юст звернувся до суду з позовом про заборону діяльності Комуністичної партії України у зв`язку з порушеннями законодавства про політичні партії. Справа розглядалася тривалий час, а рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі № 826/9751/14, яке набрало законної сили 27 липня 2022 року, позов задоволено, діяльність Комуністичної партії України заборонено, а майно, кошти та інші активи партії і її структурних утворень передано у власність держави.

У подальшому наслідки заборони політичної партії визначені, зокрема, частиною другою та частиною четвертою статті 21 ЗУ «Про політичні партії в Україні», відповідно до яких заборона діяльності партії тягне припинення її діяльності, а майно, кошти та інші активи переходять у власність держави, при цьому забезпечення такого переходу покладено на Мін`юст у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Також представник позивача зазначила, що після набрання законної сили рішенням суду Мін`юст здійснює заходи з розшуку майна забороненої партії за відомостями державних реєстрів та формує перелік майна, що підлягає передачі державі, з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 12 серпня 2022 року № 896 та наказ Мін`юсту від 07 листопада 2022 року № 4964/5.

Під час опрацювання відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що після відкриття 11 липня 2014 року провадження у справі № 826/9751/14 Комуністична партія України відчужила належне їй майно шляхом укладення договорів дарування на користь ОСОБА_1 . Зокрема, 05 вересня 2014 року було укладено: договір дарування житлового будинку загальною площею 43 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 47, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т.Ю. та зареєстрований за № 1712; а також договір дарування земельної ділянки площею 0.0252 га за тією ж адресою, кадастровий номер :01:089:0021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247, посвідчений тим самим нотаріусом та зареєстрований за № 1713.

Представник позивача наголосила, що набувачем майна стала особа, яка, за доводами позову, є наближеною до Комуністичної партії України: у 2014 році ОСОБА_1 був кандидатом у народні депутати від Комуністичної партії України, а в подальшому був членом політичної партії «Союз лівих сил», яка надалі також заборонена у судовому порядку. На думку позивача, сукупність наведених обставин вказує, що спірні договори дарування укладені не для реального безоплатного відчуження майна, а з метою уникнення негативних наслідків заборони партії та недопущення переходу активів у власність держави.

Як правову підставу позову представник позивача навела положення статті 234 ЦК України, відповідно до якої фіктивним є правочин, вчинений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювалися, та який визнається судом недійсним. Зазначила, що для визнання правочину фіктивним має бути встановлено умисел обох сторін діяти «для вигляду», а не сам по собі факт невиконання договору. Також представник позивача послалася на те, що укладення правочину, який не спрямований на реальне настання правових наслідків, суперечить вимогам частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України і відповідно до статті 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним, зокрема за правилами статті 234 ЦК України.

Окремо представник позивача навела аргументи про недобросовісність та зловживання правом, зазначивши, що позивач як заінтересована особа вправі оспорювати правочин, наслідки якого впливають на права та законні інтереси держави і унеможливлюють виконання судового рішення щодо передачі активів. У цьому контексті представник позивача послалася на загальні засади цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимість зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), а також на підходи Верховного Суду щодо фіктивних та фраудаторних правочинів, зокрема у випадках відчуження майна з метою приховування його від можливого звернення стягнення чи інших правових наслідків.

Щодо способу захисту представник позивача зазначила, що визнання договорів дарування недійсними має відновити становище, яке існувало до порушення, а для усунення наслідків державної реєстрації права власності за набувачем необхідним є скасування державної реєстрації прав на спірні об`єкти нерухомості, оскільки лише такий комплексний спосіб захисту забезпечить реальне виконання судового рішення про передачу активів у власність держави.

Стосовно позовної давності представник позивача зазначила, що спірні договори укладені 05 вересня 2014 року, однак Мін`юст довідався про їх існування під час розшуку активів забороненої партії після набрання законної сили рішенням у справі № 826/9751/14, тобто не раніше 27 липня 2022 року, а тому, на думку позивача, перебіг позовної давності слід обчислювати з цієї дати відповідно до статті 261 ЦК України, і позов подано у межах строку.

14 березня 2024 року відповідач подав відзив, у якому зазначив, що заперечує проти позовних вимог Міністерства юстиції України та вважає їх необґрунтованими.

Так, відповідач стверджує, що 05 вересня 2014 року між ним та Комуністичною партією України було укладено два окремі договори дарування, а саме договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та договір дарування земельної ділянки, що розміщена за цією ж адресою. Зазначені договори були посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Смірновою Т.Ю. та зареєстровані в нотаріальному реєстрі за № 1712 та № 1713 відповідно.

Одразу після укладення вказаних договорів він прийняв дарунок та фактично вступив у володіння і користування як житловим будинком, так і земельною ділянкою. У цьому будинку він проживає разом зі своєю сім`єю, до складу якої входять: дружина ОСОБА_2 , дочка ОСОБА_3 , дочка ОСОБА_4 та мати ОСОБА_5 . Всі зазначені особи були зареєстровані у цьому домоволодінні. На підтвердження факту вселення та постійного проживання відповідач надав копії паспортів членів сім`ї з відповідними відмітками, довідки про реєстрацію місця проживання, а також будинкову книгу, у якій містяться записи про реєстрацію членів його сім`ї.

Відповідач також зазначив, що з моменту прийняття дарунка він не тільки проживає у будинку, але й повністю забезпечує його обслуговування та утримання. Зокрема, він систематично сплачує комунальні послуги: електропостачання, водопостачання, водовідведення та газопостачання. На підтвердження цього ним подано абонентську книжку з обліку електроенергії, розрахункові документи щодо газопостачання, акти на встановлення та опломбування лічильника води, договір на надання послуг із центрального водовідведення та інші документи, оформлені саме на його ім`я. Крім того, відповідач надав чеки про оплату послуг Інтернету, що, на його думку, додатково підтверджує постійне користування майном та здійснення ним витрат, характерних для власника.

Відповідач наголосив, що на момент укладення спірних договорів Комуністична партія України була повноправним власником як житлового будинку, так і земельної ділянки, а законодавство не містило будь-яких обмежень, які б забороняли їй розпоряджатися цим майном. У зв`язку з цим він зазначив, що відчуження майна шляхом дарування було здійснено у межах правомочностей власника відповідно до положень статей 319, 321, 328, 334, 383, 717 та 722 Цивільного кодексу України.

Твердження позивача про фіктивність правочинів відповідач вважає безпідставними. На його думку, реальний характер дарування підтверджується тим, що дарувальник передав майно, обдаровуваний його прийняв, а сторони вчинили всі дії, спрямовані на виконання правочинів. Він також послався на пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року, відповідно до якого правочин не може бути визнаний фіктивним у разі, якщо на його виконання було передано майно.

Окремо відповідач звернув увагу на те, що упродовж тривалого періоду з 2014 року до 2022 року позивач не вживав жодних заходів щодо забезпечення позову або оскарження укладених договорів. На його думку, така бездіяльність державного органу свідчить про порушення принципу правової визначеності та суперечить позиціям Європейського суду з прав людини щодо необхідності належної передбачуваності, стабільності та своєчасності дій органів державної влади.

Отже, відповідач стверджує, що спірні договори дарування укладені з дотриманням вимог цивільного законодавства, спрямовані на реальне настання правових наслідків, виконані сторонами, внаслідок чого майно фактично перейшло у його володіння та користування. Відтак, у його розумінні, підстави для визнання договорів недійсними, передбачені статтями 203, 215 та 234 Цивільного кодексу України, відсутні.

У відповіді на відзив, поданій 27 березня 2024 року, представник позивача зазначив, що доводи відповідача, викладені у відзиві, є необґрунтованими та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального і процесуального права.

Представник позивача звернув увагу на те, що відповідач не довів відсутності ознак фіктивності у договорах дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладених 05 вересня 2014 року між ним та Комуністичною партією України. Позивач послався на положення статті 234 Цивільного кодексу України та вказав, що укладення спірних договорів відбулося після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 щодо заборони діяльності Комуністичної партії України, що свідчить про інший, прихований намір сторін правочину. На думку позивача, такі договори були спрямовані не на реальне передання майна, а на приховування активів партії з метою уникнення можливих наслідків їх вилучення.

Позивач пояснив, що аналіз інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно свідчить про системність відчуження партією свого майна саме після відкриття провадження у справі про її заборону. Це підтверджує недобросовісність дій партії та її намір уникнути подальших правових наслідків, пов`язаних із припиненням діяльності.

Окремо представник позивача наголосив на зв`язку відповідача з Комуністичною партією України та на тому, що він є членом забороненої проросійської партії «Союз лівих сил». На переконання позивача, це свідчить про наближеність відповідача до дарувальника та створює підстави вважати, що передання спірного майна відбулося виключно з метою уникнення подальшого звернення стягнення на майно партії.

У відповіді на відзив також наведено правові висновки Верховного Суду, відповідно до яких правочини, спрямовані на приховування майна та зменшення активів боржника після виникнення ризику втрати цього майна, можуть бути визнані як фіктивні або як такі, що мають ознаки фраудаторних. Позивач посилається, зокрема, на постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, а також Верховного Суду у справах № 908/794/19, № 922/1903/18 та інших.

Таким чином, представник позивача зазначив, що укладені між Комуністичною партією України та відповідачем договори дарування житлового будинку і земельної ділянки є фіктивними, оскільки не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, передбачених цими договорами, та укладені з метою уникнення наслідків заборони діяльності партії. У зв`язку з цим позивач просив суд визнати такі договори недійсними та скасувати державну реєстрацію прав відповідача на відповідні об`єкти нерухомості.

Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року провадження у справі було зупинене, а ухвалою суду від 16 червня 2025 року його було поновлено.

На судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві та відповіді на відзив. Окремо зазначив, що укладені між Комуністичною партією України та відповідачем договори дарування від 05 вересня 2014 року мають ознаки фіктивності та були спрямовані на приховування активів партії після відкриття провадження у справі про її заборону, що підтверджується як часом укладення правочинів, так і особою набувача, який, за твердженням позивача, є наближеною до дарувальника. Представник позивача наголосив, що реальна мета відчуження майна полягала у недопущенні переходу спірних об`єктів у власність держави, а відтак вказані договори порушують вимоги частини першої та п`ятої статті 203 ЦК України, суперечать інтересам держави та підлягають визнанню недійсними на підставі статей 215 та 234 ЦК України. У зв`язку з цим він просив суд також скасувати державну реєстрацію прав відповідача на спірні об`єкти нерухомості як похідну від недійсних правочинів.

На судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_6 пояснив, що спірні договори дарування були укладені у період, коли Комуністична партія України мала повне право розпоряджатися своїм майном, оскільки жодного судового рішення про заборону її діяльності на той момент не існувало, а тому укладення договорів було здійснено в межах правомочностей власника. Він наголосив, що відповідач фактично прийняв дарунок та протягом тривалого часу безперервно користується як житловим будинком, так і земельною ділянкою, утримує їх за власний рахунок та проживає у будинку разом із членами своєї сім`ї.

Представник відповідача вказав, що реальний характер виконання договорів підтверджується сукупністю документів, поданих відповідачем, зокрема довідками про реєстрацію місця проживання, будинковою книгою, платіжними документами щодо оплати комунальних послуг, а також іншими доказами, які, на його думку, спростовують твердження про фіктивність правочинів. Він підкреслив, що передання майна відповідачу було реальним, а договори виконані сторонами у повному обсязі.

Також представник відповідача зазначив, що твердження позивача про пов`язаність ОСОБА_1 із Комуністичною партією України не мають правового значення для вирішення питання про дійсність правочинів, оскільки сам факт належності особи до політичної партії або участі у виборчому процесі не впливає на можливість набуття ним права власності на майно. У цьому контексті він додав, що відсутні будь-які докази того, що під час укладення договорів сторони мали намір приховати майно або запобігти його можливому переходу державі.

Узагальнюючи свої пояснення, представник відповідача просив суд відмовити у задоволенні позову, оскільки спірні договори були укладені правомірно, сторони мали намір досягти реальних правових наслідків, а відчуження майна не мало ознак фіктивності чи зловживання правом.

На судове засідання представник Комуністичної партії України не з`явився. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення судових повісток на її юридичну адресу, а також на адресу керівника ОСОБА_7 , зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Повістки за обома адресами не були вручені та повернулись до суду з відміткою оператора поштового зв`язку про відсутність адресата за відповідною адресою. Такі заходи були вжиті судом двічі.

Крім зазначених обставин, вирішуючи питання про можливість проведення судового засідання без участі представника Комуністичної партії України суд також виходить з положень частини шостої статті 14 ЦПК України відповідно до якої юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку.

Відповідач Комуністична партія України не виконав такий обов`язок та не зареєстрував свій кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, з огляду на що суд зазначає, що права відповідача, який не зареєстрував електронний кабінет, не порушуються у разі не направлення йому позивачем паперових копій процесуальних документів при поданні позову з використанням підсистеми «Електронний суд». Відповідач несе певні негативні наслідки невиконання обов`язку з реєстрації електронного кабінету. Ці наслідки прямо передбачені ЦПК України, вони є збалансованими та пропорційними, тобто не порушують основоположні принципи цивільного процесу, такі як верховенство права, рівність учасників судового процесу перед законом та судом, диспозитивність, гласність та відкритість судового процесу, змагальність сторін, пропорційність, зокрема, забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами тощо. Подібні за змістом висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19.06.2024 у справі №752/11445/22, від 01.02.2024 у справі №520/11344/23, від 28.03.2023 у справі №260/1322/21 (з урахуванням відмінностей у змісті процесуальних кодексів).

З огляду на викладені обставини, а також враховуючи, що представник відповідача, належним чином повідомлявся про дату, час і місце судового розгляду, не з`явився до суду без поважних причин, не вжив заходів для реалізації свого процесуального обов`язку стосовно реєстрації електронного кабінету в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі, суд, керуючись статтею 223 ЦПК України, дійшов висновку про можливість розгляду справи без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені представниками сторін доводи суд дійшов таких висновків.

Згідно з рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 липня 2022 року у справі № 826/9751/14, діяльність Комуністичної партії України заборонено, а майно, кошти та інші активи політичної партії, її обласних, міських, районних та інших організацій передано у власність держави.

Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про політичні партії в Україні» заборона діяльності політичної партії тягне за собою припинення діяльності її структурних утворень та перехід у власність держави всього майна, коштів та інших активів такої партії. Згідно з частиною другою статті 21 цього Закону, забезпечення переходу такого майна у власність держави покладається на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації об`єднань громадян, тобто на Міністерство юстиції України.

Пунктами 2-4 Порядку переходу у власність держави майна, коштів та інших активів забороненої судом політичної партії, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 896 від 12 серпня 2022 року, передбачено, що саме Міністерство юстиції України здійснює заходи щодо розшуку майна забороненої політичної партії, складає та затверджує перелік такого майна, а у разі виявлення майна, яке було відчужене з порушенням вимог закону, вживає заходів для повернення такого майна у державну власність, зокрема шляхом звернення до суду.

Правову позицію про те, що Мін`юст є належним позивачем у спорах щодо повернення майна, яке повинно перейти у власність держави внаслідок заборони політичної партії, викладено у висновках Великої Палати Верховного Суду, сформованих у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23. У цій постанові Велика Палата зазначила, що до моменту затвердження переліку майна політичної партії, переданого у власність держави, органом, уповноваженим забезпечувати перехід такого майна, є саме Міністерство юстиції України, і саме цей орган має повноваження звертатися до суду з відповідними позовними вимогами в інтересах держави.

Таким чином, у цій справі вбачається, що Міністерство юстиції України є належним позивачем, оскільки на нього покладено обов`язок державою здійснювати розшук майна Комуністичної партії України, забезпечувати повернення такого майна у власність держави та застосовувати передбачені законом засоби захисту, у тому числі шляхом звернення до суду з позовом про скасування державної реєстрації речових прав або застосування інших наслідків недійсності правочинів, спрямованих на приховування майна партії.

Щодо правової кваліфікації спірних договорів суд зазначає таке.

Предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права або охоронюваного законом інтересу. Від підстав позову потрібно відрізняти правові підстави позову (правове обґрунтування позову) правову кваліфікацію обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові, оскільки суд згідно з принципом jura novit curia ("суд знає закони") під час розгляду справи має самостійно здійснити правову кваліфікацію спірних правовідносин. Такий підхід є сталим та знайшов відображення, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23, а також в постановах Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 924/1473/15 (провадження 12-15гс19, пункт 7.43) від 04.12.2019 у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19, пункти 81, 83, 84), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21, пункт 95), від 22.10.2022 у справі № 229/1026/21 (провадження № 14-205цс21, пункт 102), від 27.11.2024 у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23, пункт 221).

Згідно з положеннями статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до частий першої, другої статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Статтею 14 Закону України "Про політичні партії в Україні" визначено, що держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно для здійснення своїх статутних завдань. Політичні партії є неприбутковими організаціями. Політичні партії для здійснення своїх статутних завдань мають право на власне рухоме і нерухоме майно, кошти, обладнання, транспорт, інші засоби, набуття яких не забороняється законами України.

Використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань суперечить приписам статті14 Закону України "Про політичні партії в Україні". Це означає, що відчуження майна політичної партії повинно відповідати публічним цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність.

Згідно з частиною першою статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні" політичні партії припиняють свою діяльність шляхом реорганізації чи ліквідації (саморозпуску) або в разі заборони її діяльності чи анулювання реєстраційного свідоцтва в порядку, встановленому цим та іншими законами України.

Рішення про реорганізацію чи саморозпуск приймається з`їздом (конференцією) політичної партії відповідно до статуту політичної партії. Одночасно з прийняттям такого рішення з`їзд (конференція) політичної партії приймає рішення про використання майна та коштів політичної партії на статутні чи благодійні цілі (частина друга статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні").

З наведеного слідує, що законодавство встановлює обмеження та заборони щодо розпорядження майном політичних партій. Майно, що належить політичній партії, повинно використовуватися з метою реалізації статутних завдань політичної партії, таке майно може передаватися на благодійні цілі лише у разі припинення діяльності політичної партії шляхом реорганізації чи саморозпуску.

Законодавство виключає можливість розподілу майна, що належить політичній партії як неприбутковій організації, між її засновниками або учасниками (членами). Учасники політичних партій не мають майнових прав на майно політичної партії, навпаки, вони вносять обов`язкові членські внески на створення та діяльність партії. Майно політичної партії не може переходити її членам, у тому числі і у разі припинення діяльності політичної партії.

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі.

Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, вказує, що оспорювані договори є фіктивними, оскільки вони спрямовані не на реальне настання наслідків договорів дарування, а мають на меті уникнення застосування наслідків заборони діяльності Комуністичної партії України, а саме уникнення передачі майна у державну власність.

Відповідно до висновку, зробленого у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23, Велика Палата Верховного Суду зазначила:

"171. Для належної правової кваліфікації спірного договору дарування важливою є оцінка обставин, за яких такий договір було укладено, а саме після початку провадження у справі № 826/9751/14 про заборону діяльності КПУ.

172. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що розпорядження майном КПУ не для здійснення статутної діяльності та всупереч закону обумовлено й загрозою заборони КПУ, яка існувала на момент вчинення спірного договору.

173. Правовідносини, що є предметом розгляду в цій справі, виникли у зв`язку із подіями Революції гідності та подальшою забороною в Україні антиукраїнських політичних партій, діяльність яких створювала загрозу державній безпеці, суверенітету, територіальній цілісності України, а також правам і свободам людей.

175. Рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05.07.2022 у справі № 826/9751/14 вказаний позов задоволено. Мотивуючи це рішення, суд зазначив, що з огляду на ситуацію, яка склалася в Україні, а саме: анексію Автономної Республіки Крим російською федерацією, сепаратистські дії бойовиків на сході України, незаконне проголошення Донецької та Луганської народних республік, антиконституційна діяльність КПУ в особі не лише її керівників (лідерів), а і рядових членів, є загрозою безпеки держави, суверенітету і територіальної цілісності, сприяє незаконному захопленню державної влади.

176. Адміністративний суд констатував, що в діях КПУ та її учасників (очільників) простежується виправдування окупаційних дій російської федерації українськими політиками у медійному просторі, що є неприпустимим та свідчить про діяльність, яка заборонена згідно зі статтею 5 Закону України "Про політичні партії в Україні" як така, що спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

177. Ураховуючи пряму військову агресію з боку російської федерації, зважаючи на антиукраїнську політичну та організаційну діяльність, пропаганду війни, реальні загрози порушення суверенітету і територіальної цілісності держави, підриву її безпеки, а також дії, спрямовані на незаконне захоплення державної влади, демонстрацію проявів колабораціонізму, насильства, поширення відомостей про виправдування, визнання правомірною, заперечення збройної агресії російської федерації проти України, діяльність КПУ, за висновком суду у справі № 826/9751/14, має бути заборонена.

178. Отже, суд в межах справи № 826/9751/14 встановив обставини, які свідчать про те, що діяльність КПУ становить реальну загрозу конституційному ладу та основним правам і свободам громадян України, а також спрямована на завдання шкоди державній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України.

180. Складовою публічного порядку, зокрема, є правовідносини, пов`язані з належним функціонуванням політичної системи, включно з використанням політичними партіями майна на цілі, пов`язані з законною діяльністю політичних партій.

181. Як уже зазначалося, держава гарантує політичним партіям право на кошти та інше майно винятково для здійснення правомірної діяльності, спрямованої на реалізацію мети діяльності політичної партії, визначеної статтею 2 Закону України "Про політичні партії в Україні". Це означає, що розпорядження майном повинно відповідати цілям партії, тобто фінансувати її політичну, організаційну чи соціальну діяльність, яка у свою чергу не повинна суперечити приписам статті 37 Конституції України.

182. Спірний договір дарування укладений 05.08.2014, тобто вже після відкриття провадження у справі № 826/9751/14 та після настання обставин (здійснення політичною партією забороненої діяльності), які стали підставою для порушення питання про заборону КПУ.

183. Укладаючи спірний договір, КПУ знала про звернення Мін`юсту з позовом про заборону діяльності КПУ та усвідомлювала наслідки можливого задоволення адміністративного позову (втрата контролю над майном та іншими активами партії). Внаслідок вчинення правочину відбулося відчуження майна, призначеного для здійснення статутної діяльності політичної партії, всупереч закону, з умислом на укладення правочину з протиправною метою.

184. Виходячи з обставин справи, сторони спірного договору дарування усвідомлювали протиправність вчинення такого правочину і суперечність його мети публічному порядку (публічно-правовим відносинам, які визначають основи суспільного ладу держави) та свідомо допускали настання протиправних наслідків.

185. Підсумовуючи викладене вище слід дійти висновку, що укладаючи спірний договір дарування КПУ діяла всупереч вимогам статті 14, частини другої статті 23 Закону України "Про політичні партії в Україні". Як діяльність політичної партії, яка завдає шкоди державній безпеці, так і розпорядження майном політичної партії не у спосіб і не для мети, визначеної законом, є порушенням публічного порядку.

186. Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що нікчемний правочин є недійсним уже в момент свого вчинення (ab initio) і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто ні для кого не зумовлює переходу / набуття / зміни / встановлення / припинення прав. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

187. Подібний висновок міститься й у пункті 8.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.01.2022 у справі № 910/10784/16, у якому зазначено, що правочин є нікчемним з моменту його вчинення незалежно від пред`явлення позову про визнання його недійсним і бажання сторін; бажання сторін про визнання його дійсним до уваги не беруться, оскільки такий правочин суперечить нормам закону.

188. З урахуванням викладеного Велика Палата Верховного Суду констатує, що спірний договір є нікчемним на підставі приписів частин першої, другої статті 228 ЦК України як такий, що порушує публічний порядок".

Зі змісту відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а також договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки від 05 вересня 2014 року вбачається, що Комуністичній партії України належали: житловий будинок загальною площею 43 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 47, а також земельна ділянка площею 0,0252 га за тією ж адресою, кадастровий номер :01:089:0021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247.

05 вересня 2014 року Комуністична партія України уклала з ОСОБА_1 договір дарування житлового будинку та окремий договір дарування земельної ділянки. На підставі цих договорів приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Смірнова Тетяна Юріївна зареєструвала перехід права власності на вказані об`єкти нерухомого майна до ОСОБА_1 . Згідно із записами реєстру, передача майна за спірними договорами оформлена як безоплатне набуття права власності.

Таким чином, встановлено, що Комуністична партія України на підставі договорів дарування від 05 вересня 2014 року безоплатно передала належні їй житловий будинок та земельну ділянку фізичній особі - ОСОБА_1 .

З аналізу наданих доказів вбачається, що спірні договори дарування були укладені у період, коли діяльність Комуністичної партії України вже перебувала у політичному та юридичному конфлікті із законодавством України, а саме - в Україні з 2014 року тривав судовий процес у справі № 826/9751/14 щодо заборони діяльності Комуністичної партії України; провадження у цій адміністративній справі було відкрито 11 липня 2014 року. З огляду на суспільно-політичну ситуацію та факт відкриття провадження у справі № 826/9751/14 Комуністичній партії України було відомо про реальну ймовірність заборони її діяльності та перехід усього майна у власність держави.

Укладення безоплатних договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки в цей період не відповідає цілям політичної партії, визначеним статтею 14 Закону України «Про політичні партії в Україні», відповідно до якої майно політичної партії використовується виключно для здійснення її статутної діяльності, а можливість відчуження такого майна пов`язана із забезпеченням саме цих цілей. У разі припинення діяльності політичної партії її майно не може бути розподілене між членами або передане окремим фізичним особам.

Дарування належних політичній партії житлового будинку та земельної ділянки фізичній особі - ОСОБА_1 - не є статутною, політичною чи організаційною діяльністю партії, не має зв`язку із забезпеченням її суспільної функції та прямо суперечить приписам статей 14, 23 Закону України «Про політичні партії в Україні».

У контексті наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23, такі дії Комуністичної партії України свідчать про розпорядження майном не у спосіб і не для мети, визначених законом, порушують вимоги статті 14 та частини другої статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні», суперечать публічному порядку, а також відображають умисел уникнути наслідків можливого переходу майна Комуністичної партії України у власність держави.

З огляду на викладене суд дійшов висновку, що спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки, укладені 05 вересня 2014 року між Комуністичною партією України та ОСОБА_1 , є такими, що порушують публічний порядок, у зв`язку з чим є нікчемними відповідно до частини першої статті 228 ЦК України. Нікчемність зазначених правочинів, як таких, що суперечать імперативним вимогам закону та публічному порядку, є самостійною підставою для застосування наслідків їх недійсності та задоволення позовних вимог щодо спірних об`єктів нерухомого майна.

Для захисту інтересів держави Мін`юст просить визнати недійсними спірні договори дарування будинку та земельної ділянки та скасувати державну реєстрацію прав відповідача на вказане нерухоме майно.

Надаючи оцінку відповідності вимогам закону заявленого позивачем способу захисту порушеного права, суд дійшов таких висновків.

У пунктах 74, 75 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 сформульовано висновки про те, що такий cпociб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів; за наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.

Аналогічного висновку дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23.

Відповідно до висновку, зробленого у постанові від 16.04.2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі № 650/1430/23, Велика Палата Верховного Суду зазначила:

"192. Отже, якщо сторона правочину вважає його нікчемним, то така сторона за загальним правилом може звернутися до суду не з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним, а за застосуванням наслідків виконання недійсного правочину (наприклад, з вимогою про повернення одержаного на виконання такого правочину), обґрунтовуючи свої вимоги нікчемністю правочину. Якщо ж інша сторона звернулася до суду з вимогою про виконання зобов`язання з правочину в натурі, то відповідач вправі не звертатись з вимогою про визнання нікчемного правочину недійсним (зустрічною чи окремою), а заперечувати проти позову, посилаючись на нікчемність правочину. Суд повинен розглянути такі вимоги i заперечення й вирішити cпip по суті; якщо суд дійде висновку про нікчемність правочину, то зазначає про це у мотивувальній частині судового рішення як обґрунтування свого висновку по суті спору, який відображається у резолютивній частині судового рішення (пункт 33.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

193. Велика Палата Верховного Суду вкотре наголошує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечувати відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Судове рішення щодо правових наслідків недійсного правочину, в якому суд у мотивувальній частині робить висновки щодо дійсності чи нікчемності правочину, відповідає зазначеному принципу (пункт 33.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13.07.2022 у справі № 496/3134/19).

194. З огляду на викладене вимога позову про визнання нікчемного спірного договору недійсним задоволенню не підлягає саме з підстав її невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.

195. Водночас відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

196. Тобто для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність КПУ, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору.

197. Саме застосування наслідків недійсності правочину (реституція) як юридичний наслідок констатації нікчемності договору є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

198. Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації прав БФ «Відродження Хмельниччини» на спірне нерухоме майно, Мін`юст має на меті повернути таке майно КПУ.

199. В силу абзаців другого, третього частини третьої статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування державної реєстрації прав БФ "Відродження Хмельниччини" на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно [див. mutatis mutandis пункти 127-133 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.12.2022 у справі № 914/2350/18 (914/608/20)].

200. У цій справі позивач обґрунтовує позовні вимоги інтересом держави щодо повернення спірного нерухомого майна (раніше відчуженого на користь БФ "Відродження Хмельниччини" за безвідплатним договором) у власність КПУ задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі.

201. Державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права БФ "Відродження Хмельниччини" підтверджує повернення майна попередньому власнику".

З огляду на викладене вимога позову про визнання нікчемних спірних договорів недійсними задоволенню не підлягає саме з підстав її невідповідності критеріям ефективності та належності способів захисту порушеного права.

Разом з тим, згідно з частиною першою статі 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Отже, для ефективного захисту інтересу держави у цій справі необхідно повернути спірне нерухоме майно у власність КПУ, тим самим застосувавши наслідки недійсності нікчемного договору, що є належним та ефективним способом захисту порушеного права держави в цій справі.

Заявляючи вимогу про скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно, Мін`юст має на меті повернути таке майно КПУ.

В силу абзаців 2, 3 частини третьої статі 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" скасування державної реєстрації прав ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно призведе до державної реєстрації набуття прав КПУ на таке нерухоме майно.

У цій справі позивач обґрунтовує позовні вимоги інтересом держави щодо повернення спірного нерухомого майна (раніше відчуженого на користь ОСОБА_1 за безвідплатним договором) у власність КПУ задля забезпечення реалізації процедури передачі такого майна державі.

Державна реєстрація прав на майно за КПУ за наслідками скасування реєстрації права ОСОБА_1 підтвердить повернення майна попередньому власнику.

Щодо правомірності втручання держави у право власності в контексті спірних правовідносин, суд зазначає, що особою, втручання у майнові права якої здійснює держава, є відповідач ОСОБА_1 . Водночас таке втручання з урахуванням установлених фактичних обставин цієї справи нерозривно пов`язане з протиправною діяльністю КПУ та вчиненням сторонами правочину, який суперечить публічному порядку (стаття 228 ЦК України).

Оскільки обмеження прав політичної партії на володіння, користування та розпорядження майном прямо закріплені в національному законодавстві, а договори дарування спірного нерухомого майна кваліфікований судом як нікчемні на підставі частини першої статті 228 ЦК України, то суд констатує дотримання в цій справі критерію законності втручання держави у право власності ОСОБА_1 .

Як вже зазначалось, метою заборони політичної партії є припинення в інтересах суспільства її незаконної діяльності; належне такій політичній партії майно може як набуватися в результаті незаконної діяльності, так і безпосередньо в ній використовуватися. Водночас використання належного політичній партії майна (коштів) не з метою реалізації її статутних завдань прямо суперечить приписам статті 14 Закону України "Про політичні партії в Україні".

Вибуття спірного нерухомого майна із власності ОСОБА_1 переслідує зазначену легітимну мету, не є самоціллю здійснюваного державою втручання, а вчиняється безпосередньо в інтересах суспільства.

Щодо критерію пропорційності, то суд наголошує на тому, що ЦК України, за загальним правилом, захищає права винятково добросовісного набувача й лише у разі набуття майна за відплатним договором, а не у випадках його набуття за безоплатним договором, що кореспондується з приписами частини третьої статі 388 ЦК України, за змістом якої якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Також суд застосовує у цій справі висновок Великої Палати Верховного Суду, сформований раніше у п.269 постанови від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21, в якому зазначено, що втручання держави у право особи на мирне володіння майном, яке вона за добросовісної поведінки не могла б отримати у власність, не становить для такої особи надмірного тягаря.

Отже, з огляду на безоплатний характер спірного договору, встановлені судом обставини справи, дії КПУ та відповідача ОСОБА_1 , які, укладаючи правочини, діяли недобросовісно та порушили публічний порядок, суд констатує, що втручання в право власності ОСОБА_1 не становитиме для нього надмірного тягаря.

З огляду на викладене суд вважає втручання держави у право на майно правомірним.

При цьому суд враховує висновки, зроблені у зазначеній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 квітня 2025 року у справі № 924/971/23, юридична підстава позову у якій аналогічна спору у цій справі.

Таким чином, враховуючи викладене та зважаючи на те, що спірні договори дарування житлового будинку та земельної ділянки від 05 вересня 2014 року, укладені між Комуністичною партією України та ОСОБА_1 , є нікчемними правочинами у розумінні частини першої та другої статті 228 ЦК України, оскільки були спрямовані на порушення публічного порядку та ухилення від передбаченого законом переходу майна політичної партії у власність держави після заборони її діяльності, заявлений позов, поданий позивачем у межах його повноважень, підлягає задоволенню частково - у частині скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_1 на спірні об`єкти нерухомого майна.

Доводи представника відповідача суд не приймає до уваги, оскільки вони спростовуються наведеними у цьому рішенні висновками суду.

Зокрема, безпідставними є доводи представника відповідача про відсутність підстав для втручання у право власності відповідача, оскільки з матеріалів справи та встановлених судом обставин вбачається, що спірне нерухоме майно набуте ОСОБА_1 за фіктивними безоплатними правочинами, які мають ознаки нікчемності та порушують вимоги частин першої та п`ятої статті 203, статті 215 та статті 228 ЦК України.

Крім того, суд критично оцінює доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для визнання правочинів фіктивними, оскільки такі твердження не підтверджені жодними належними і допустимими доказами.

Відповідачами не подано жодного доказу на підтвердження того, що відчуження належного Комуністичній партії України майна було здійснене у межах та з дотриманням вимог законодавства, яке регулює порядок використання та розпорядження майном політичної партії. Не надано доказів того, що передання житлового будинку та земельної ділянки мало будь-який зв`язок зі статутною діяльністю партії, переслідувало законну мету чи відповідало вимогам статті 14 та частини другої статті 23 Закону України «Про політичні партії в Україні».

Також відповідачами не надано доказів реального існування правової мети укладення договорів дарування, фактичної потреби у такому відчуженні чи наявності будь-яких економічних, організаційних чи інших обґрунтувань передачі активу фізичній особі.

За відсутності таких доказів суд дійшов висновку, що доводи відповідача та представника відповідача щодо правомірності укладення договорів та відсутності їх фіктивності є необґрунтованими та спростовуються встановленими у справі обставинами.

Той факт, що відповідач фактично користувався спірними будинком та земельною ділянкою після набуття на них права власності, що вбачається з матеріалів справи, жодним чином не спростовує вищенаведені висновки суду щодо фіктивності укладених правочинів та відсутності законних підстав для відчуження майна політичної партії. Саме по собі подальше фактичне користування будинком та земельною ділянкою не свідчить про наявність правової мети під час укладення договору, а тому не може ставити під сумнів установлені судом підстави для застосування наслідків недійсності правочину.

Відтак, обставини, на які посилається представник відповідача, не впливають на правильність висновків суду та не спростовують їх.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України, у зв`язку з задоволенням позову частково судові втрати понесені позивачем у виді сплаченого судового збору за подання позову в сумі 10 736 грн та за подання заяви про вжиття заходів забезпечення позову в сумі 1342 грн, слід йому відшкодувати за рахунок відповідача ОСОБА_1 в розмірі 50 відсотків, що відповідає пропорційному співвідношенню між заявленими вимогами та задоволеними (із чотирьох заявлених задоволено двох).

При цьому суд враховує, що спір у справі виник з приводу оспорювання відчуження спірного майна саме на користь відповідача ОСОБА_1 , а також неможливість стягнення судових витрат з іншого співвідповідача, оскільки він, як юридична особа, перебуває в стані припинення з 21 серпня 2022 року.

Зважаючи на викладене, враховуючи вказані положення цивільного процесуального закону та керуючись статтями 12, 13, 141, 209, 259, 263 265 ЦПК України, Великоолександрівський районний суд Херсонської області,

В И Р І Ш И В :

Позов Міністерства юстиції України до ОСОБА_1 , Комуністичної партії України, про визнання недійсним договорів дарування та скасування державної реєстрації, задовольнити частково.

Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на житловий будинок загальною площею 43 кв.м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 47.

Скасувати державну реєстрацію прав ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ) на земельну ділянку площею 0.0252 та, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер: :01:089:0021, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 247.

У задоволенні вимоги позивача про визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки недійсними відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) на користь Міністерства юстиції України (адреса м. Київ, вул. Городецького, 13, 01001 ) судові витрати в розмірі 6 710 грн.

В іншій частині судові витрати понесені позивачем покласти на нього.

Рішення суду може бути оскаржено до Херсонського апеляційного суду через Великоолександрівський районний суд Херсонської області шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 01 січня 2026 року.

Суддя: __________________ О.О. Сікора