УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 363/1785/24

провадження № 61-677ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Київпастранс», яка подана представником Сердюковим Олексієм Сергійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Київпастранс», третя особа - Пірнівська сільська рада Вишгородського району Київської області, про внесення змін до наказу та стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до КП «Київпастранс», у якому просив поновити йому позовну давність; зобов`язати КП «Київпастранс» привести наказ філії КП «Київпастранс» АП № 2 від 11 квітня 2022 року № 44-к «Про увільнення ОСОБА_1 від роботи в зв`язку з укладанням контракту з ДФТГ» у відповідність до вимог чинного законодавства України, а саме внести зміни до спірного наказу № 44-к від 11 квітня 2022 року в частині підстав увільнення від роботи, зазначивши як підставу увільнення частину першу статті 119 КЗпП України замість частини третьої статті 119 КЗпП України; стягнути з КП «Київпастранс» невиплачений середній заробіток в розмірі 494 796,84 грн за період з 19 липня 2022 року по 16 листопада 2023 року.

Позов обґрунтований тим, що з 17 грудня 2021 року ОСОБА_1 працював в КП «Київпастранс» на посаді водія. З 27 березня 2022 року по 16 листопада 2023 року він був добровольцем формування територіальної оборони Пірнівської сільської громади та цілодобово, включно з робочим часом, виконував державні та громадські завдання з оборони країни. Наказом директора філії КП «Київпастранс» Автобусний парк № 3 від 11 квітня 2022 року № 44-к його на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України увільнено від роботи у зв`язку з укладанням контракту з ДФТГ.

З липня 2022 року відповідачем було припинено нарахування йому середньої заробітної плати, посилаючись на положення Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким, зокрема, внесено зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України, згідно з якими за мобілізованими військовослужбовцями не зберігається середній заробіток.

Проте зміни до частини третьої статті 119 КЗпП України не стосувалися бійців добровольчих формувань територіальних громад, діяльність яких підпадає під положення частини першої статті 119 КЗпП України, тому відповідач, видаючи наказ № 44-к, повинен був керуватися саме частиною першою статті 119 КЗпП України.

Неправомірні дії відповідача призвели до ненарахування та невиплати йому заробітної плати за період з 19 липня 2022 року по 16 листопада 2023 року, коли він був переведений на посаду сапера групи гуманітарного розмінування № 1 департаменту гуманітарного розмінування № 1 ТОВ «Українські сервіси розмінування», тобто за 486 календарних днів у розмірі 494 796,84 грн.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що оспорюваний наказ втратив свою чинність на підставі наказу № 77-к від 02 травня 2024 року. Також суд першої інстанції прийшов до висновку про пропуск позивачем позовної давності, оскільки ОСОБА_1 був обізнаний про існування оспорюваного наказу з 30 серпня 2023 року, коли отримав відзив на позовну заяву у справі № 363/3093/23. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову по суті заявлених вимог, наслідки пропуску позивачем позовної давності не застосовуються.

Постановою Київського апеляційного суду від 25 червня 2025 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 22 липня 2024 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволено частково. Стягнено з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 невиплачену середню заробітну плату у сумі 494 796, 84 грн та 2 997,60 грн судового збору, а всього 497 794,44 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суду надані докази, що ОСОБА_1 27 березня 2022 року уклав контракт добровольця територіальної громади Пірнівської об`єднаної територіальної громади № 1, яке не є військовим формуванням ЗСУ. Також суду були надані належні докази, що ОСОБА_1 виконував обов`язки за контрактом у робочий час та за час виконання обов`язків за контрактом не отримував плату за виконання цих обов`язків. Оскільки ОСОБА_1 є добровольцем ДФТГ Пірнівської територіальної громади № 1 Вишгородського району Київської області, яке не є військовим формуванням ЗСУ, виконує державні або громадські обов`язки у робочий час, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що на нього розповсюджуються гарантії, передбачені частиною першою статті 119 КЗпП України. У спірному наказі відповідач неправомірно зазначив підставу увільнення ОСОБА_1 від роботи у зв`язку із укладенням контракту з ДФТГ частину третю статті 119 КЗпП України замість частини першої статті 119 КЗпП України.

Отже, враховуючи зазначені обставини, відповідач неправомірно припинив нараховувати та виплачувати ОСОБА_1 середній заробіток у період увільнення його від роботи у зв`язку з укладенням контракту з ДФТГ з 19 липня 2022 року.

Наказом філії КП «Київпастранс» Автобусний парк № 2 № 77-к від 2 травня 2024 року наказ № 44-к від 11 квітня 2022 року визнано таким, що втратив чинність. Враховуючи це, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про неможливість задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача привести наказ у відповідність до вимог чинного законодавства України та внести до нього зміни. Разом з цим, цей наказ був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Спірний наказ відповідача був неправомірним в частині визначення підстав для увільнення позивача від роботи, що призвело до порушення прав позивача на отримання середнього заробітку за час виконання обов`язків добровольця ДФТГ, і на час звільнення позивача 15 травня 2024 року відповідач свій обов`язок по виплаті середнього заробітку не виконав, а відтак порушення прав позивача на час звернення позивача до суду та розгляду справи судом тривали. За таких обставин відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача внести зміни до наказу у зв`язку із тим, що наказ визнаний таким, що втратив чинність, не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року по 16 листопада 2023 року.

Враховуючи викладені конкретні обставини цієї справи, колегія суддів вважала за можливе поновити ОСОБА_1 строк звернення до суду з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року по 16 листопада 2023 року.

09 січня 2026 року засобами поштового зв`язку КП «Київпастранс» подало до Верховного Суду касаційну скаргу.

Касаційна скарга містить посилання як на підставу касаційного оскарження на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржених судових рішеннях застосували норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 27 березня 2024 року у справі № 902/456/23, від 31 серпня 2023 року у справі № 340/6025/22, №460/15983/21, від 19 липня 2023 року у справі № 620/5941/22, від 23 березня 2023 року у справі № 761/28821/20, від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, від 28 листопада 2022 року у справі № 140/11951/21, від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що в період з 19 липня 2022 року по 16 листопада 2023 року, за який позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток у розмірі 494 796,84 грн, діяв наказ від 11 квітня 2022 року №44-к, зі змінами, внесеними у нього наказом №124-07-к від 19 липня 2022 року. Його чинна на той час редакція гарантувала позивачу лише збереження за ним робочого місця та посади. Будучи обізнаним із спірним наказом, у встановлений частиною першою статті 233 КЗпП України строк позивач його не оскаржував. 02 травня 2024 року наказ від 11 квітня 2022 року № 44-к втратив свою чинність на підставі наказу № 77-к. В зв`язку з цим вимога позивача про стягнення середнього заробітку з відповідача не підлягає задоволенню у зв`язку з втратою чинності наказу №44-к на підставі наказу № 77-к з підстав можливості виконання позивачем посадових обов`язків.

Суд апеляційної інстанції не дослідив питання повторного звернення позивача з тотожними вимогами між тими самими сторонами, щодо того самого предмета та з тих самих підстав, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року у справі № 363/3093/23 позивачу було відмовлено у стягненні середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року по 02 червня 2023 року у розмірі 325 599,07 грн.

Крім того, наказ від 11 квітня 2022 року №44-к діяв в період з 27 березня 2022 року (день увільнення ОСОБА_1 на підставі контракту добровольця) до 02 травня 2024 року (день видачі наказу №77-к, яким визнано наказ від 11 квітня 2024 року №44-к таким, що втратив чинність). При цьому зміни в наказ від 11 квітня 2022 року №44-к внесено 19 липня 2022 року наказом №124-07-к, а отже, його дія в новій редакції розпочалася саме з вказаної дати. Тобто, з 19 липня 2022 року цей наказ змінив свій зміст та положення, які, на думку позивача, порушили його права, а тому положення статті 233 КЗпП щодо встановлення тримісячного строку для звернення до суду із заявою про вирішення трудового спору необхідно застосовувати саме в редакції від 19 липня 2022 року.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що позивач з 17 грудня 2021 року працював у філії КП «Київпастранс» Автобусний парк № 2 на посаді водія автотранспортних засобів.

27 березня 2022 року між командиром добровольчого формування ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 (командир) та ОСОБА_1 (доброволець) був укладений контракт добровольця територіальної громади за формою, затвердженою наказом Міністерства оборони України від 7 березня 2022 року № 84.

Відповідно до наказу філії КП «Київпастранс» Автобусний парк № 2 № 44-к від 11 квітня 2022 року на підставі частини третьої статті 119 КЗпП України ОСОБА_1 , водія автотранспортного засобу (автобуса) а/к № НОМЕР_1 , увільнено від роботи з 27 березня 2022 року в зв`язку з укладанням контракту з ДФТГ зі збереженням місця роботи, посади і середнього заробітку.

Наказом філії КП «Київпастранс» Автобусний парк № 2 № 124-07-к від 19 липня 2022 року у зв`язку зі змінами, внесеними до частини третьої статті 119 КЗпП України, припинено нарахування та виплату середнього заробітку ОСОБА_1 , водію автотранспортного засобу (автобуса) а/к № 2, з 19 липня 2022 року; в наказі № 44-к від 11 квітня 2022 року слова «і середнього заробітку» виключено; враховано зміни щодо визначення стажу роботи, що дає право на щорічну відпустку відповідно до статті 9 Закону України «Про відпустки».

Згідно з довідкою добровольчого формування Пірнівської територіальної громади № 1 Вишгородського району Київської області від 10 травня 2023 року, ОСОБА_1 27 березня 2022 року уклав контракт добровольця територіальної оборони та був зарахований до складу добровольчого формування ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідно до статті 3 Закону України «Про основи національного спротиву» виконував та продовжує виконувати завдання територіальної оборони, був постійно залучений до виконання обов`язків, виконання завдань територіальної оборони в межах території Пірнівської територіальної громади в інтересах Українського народу, у тому числі в робочий час на безоплатній основі.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року стягнуто з КП «Київпастранс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за період з 19 липня 2022 року по 2 червня 2023 року у розмірі 325 599,07 грн (справа № 363/3093/23).

Постановою Київського апеляційного суду від 14 березня 2024 року рішення Вишгородського районного суду Київської області від 27 вересня 2023 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку відмовлено.

Підставою відмови у задоволенні позовних вимог суд апеляційної інстанції зазначив неоскарження ОСОБА_1 наказів відповідача № 124-07-к від 19 липня 2022 року та № 44-к від 11 квітня 2022 року.

Відповідно до довідки від 8 квітня 2024 року № 5-Д, виданої ТОВ «Українські сервіси розмінування», ОСОБА_1 працює з 17 листопада 2023 року в ТОВ «Українські сервіси розмінування» на посаді сапера гуманітарного розмінування групи гуманітарного розмінування № 1 департаменту гуманітарного розмінування згідно з наказом № 83/к/тр від 16 листопада 2023 року по теперішній час.

Наказом філії КП «Київпастранс» Автобусний парк № 2 № 77-к від 2 травня 2024 року у зв`язку з отриманням відповіді на адвокатський запит від 19 квітня 2024 року № 333-0424 та встановлення факту можливості виконання посадових обов`язків наказ № 44-к від 11 квітня 2022 року визнано таким, що втратив чинність. Зобов`язано начальника відділу кадрів повідомити ОСОБА_1 про обов`язок стати до роботи 16 травня 2024 року.

Відповідно до наказу філії КП «Київпастранс» Автобусний парк № 2 № 89-к від 15 травня 2024 року ОСОБА_1 звільнено з посади водія автотранспортного засобу (автобуса) міських маршрутів за угодою сторін на підставі пункту 1 частини першої статті 36 КЗпП України.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з пунктом 16 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 грудня 2021 року № 1449 (далі - Положення № 1449), членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони.

Командир добровольчого формування є відповідальним за його діяльність, визначає завдання членам добровольчого формування з урахуванням їх спроможностей. Також до функцій командира ДФТГ належить контроль за додержанням умов контракту та припинення контракту у разі порушення добровольцем його умов (пункти 3, 23 Положення № 1449).

Відповідно до пункту 21 Положення № 1449 контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні. Такі особи укладають контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджується Міністерством оборони України.

Діяльність ДФТГ з виконання завдань, визначених пунктом 2 Положення № 1449, не є військовою службою в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

На час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку (частина перша статті 119 КЗпП України).

Редакцією частини третьої статті 119 КЗпП України, яка була чинною на час укладення позивачем контакту добровольця, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі Закон № 2352-ІХ), яким у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2024 року у справі № 588/609/23 зазначено, що:

«на громадян України, зарахованих до складу добровольчих формувань територіальних громад, під час участі у підготовці та виконанні завдань територіальної оборони поширюється дія статутів Збройних Сил України. На членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Законом України від 01 липня 2022 року № 2352 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни, зокрема до КЗпП України. Норми Закону України від 01 липня 2022 року № 2352 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» та Форми контракту не містять змін у правовому регулюванні соціального і правового становища членів ДФТГ, зокрема, і в частині збереження за ними середнього заробітку, законодавчих підстав для припинення виплати збереженого середнього заробітку зазначеним категоріям працівників не вбачається. Частиною першою статті 119 КЗпП України чітко визначено збереження згаданих гарантій саме на час виконання державних та/або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть виконуватись у робочий час.

Залучення до такого добровольчого формування не є військовою службою, однак укладання такого контракту слід розглядати, як один із способів виконання громадянином України свого конституційного обов`язку щодо захисту незалежності та територіальної цілісності України. З аналізу зазначених вище норм права, слід дійти висновку про те, що, оскільки працівник, залучений до добровольчого формування територіальної громади, виконує державні або громадські обов`язки у робочий час, то, згідно з положенням частини першої статті 119 КЗпП України, такому працівнику гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Оскільки ОСОБА_1 є добровольцем ДФТГ м. Тростянець, яке не є військовим формуванням ЗСУ, який виконує державні або громадські обов`язки у робочий час, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про те, що на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені частиною першою статті 119 КЗпП України. Суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку, що гарантії, передбачені частиною першою статті 119 КЗпП України, поширюються на позивача та порушені відповідачем.

… обґрунтованими є висновки судів попередніх інстанцій про те, що вимога ОСОБА_1 про зобов`язання роботодавця внести зміни до наказу про увільнення від роботи, вказавши причину його увільнення від роботи - частину першу статті 119 КЗпП України, є належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача. Ототожнення відповідачем статусів військовослужбовця та добровольця добровольчого формування територіальної громади не є підставою вважати наказ про увільнення таким, що вичерпав свою дію у зв`язку з його виконанням, тому доводи касаційної скарги в цій частині на увагу не заслуговують».

Схожі висновки наведені у постановах Верховного Суду від 28 серпня 2024 року у справі № 331/2722/23, від 04 грудня 2024 року у справі № 753/4969/23, від 19 грудня 2025 року у справі № 359/2760/23.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Оскільки суди встановили, що ОСОБА_1 наказом ПАТ «Київпастранс» від 11 квітня 2022 року № 44-к був увільнений від роботи саме у зв`язку з виконанням обов`язків добровольця територіальної оборони, яке не є військовим формуванням Збройних Сил України, 27 березня 2022 року уклав контракт добровольця територіальної оборони та був зарахований до складу добровольчого формування ІНФОРМАЦІЯ_2 , виконував завдання територіальної оборони, у тому числі в робочий час, на безоплатній основі, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про те, що на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені частиною першою статті 119 КЗпП України, а у відповідача були відсутні підстави позбавляти ОСОБА_1 права на отримання середнього заробітку з 19 липня 2022 року у зв`язку з внесенням змін до частини третьої статті 119 КЗпП України, адже частина перша цієї статті не зазнала змін. При цьому відсутність правових підстав, за обставин цієї справи, для задоволення позовних вимог про зобов`язання відповідача внести зміни до наказу у зв`язку із тим, що наказ визнаний таким, що втратив чинність, не є підставою для відмови у захисті порушених прав позивача в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги, що суд апеляційної інстанції не дослідив питання повторного звернення позивача з тотожними вимогами між тими самими сторонами, щодо того самого предмета та з тих самих підстав. Аналіз змісту судових рішень у цій справі свідчить, що як суд першої, так і апеляційної інстанції, досліджували вказане питання та зробили висновок про різні предмети та підстави спорів у цій справі та у справі № 363/3093/23, зокрема враховуючи, що підставою відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за період з 19 липня 2022 року по 02 червня 2023 року суд апеляційної інстанції у справі № 363/3093/23 зазначив неоскарження ОСОБА_1 наказу відповідача № 44-к від 11 квітня 2022 року. Колегія суддів з таким висновком погоджується.

Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги щодо неправильного застосування апеляційним судом положення статті 233 КЗпП, оскільки апеляційний суд розглянув та навів мотиви в частині оцінки конкретних обставин цієї справи, які свідчили про можливість поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду за вирішенням цього трудового спору.

Апеляційний суд правильно вирішував питання поновлення ОСОБА_1 строку звернення до суду лише з позовними вимогами про стягнення середнього заробітку, тобто в частині, визнаній судом обґрунтованою. При цьому касаційний суд відповідно до положень статті 10 ЦПК України враховує, що рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11 грудня 2025 року частину першу статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Посилання в касаційній скарзі на неврахування судами висновків, викладених у постановах Верховного Суду та Верховного Суду України: від 27 березня 2024 року у справі № 902/456/23, від 31 серпня 2023 року у справі № 340/6025/22, №460/15983/21, від 19 липня 2023 року у справі № 620/5941/22, від 23 березня 2023 року у справі № 761/28821/20, від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, від 28 листопада 2022 року у справі № 140/11951/21, від 28 листопада 2018 року у справі № 559/321/16-ц є необґрунтованими, оскільки такі висновки зроблені за інших фактичних обставин справи.

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Оскільки Верховний Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження, то подані заявником клопотання про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 25 червня 2025 року не вирішує.

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Київпастранс» на постанову Київського апеляційного суду від 25 червня 2025 року у справі № 363/1785/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко