ПОСТАНОВА

Іменем України

20 лютого 2026 року м. Кропивницький

справа № 386/645/24

провадження № 22-ц/4809/35/26

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Карпенка О. Л. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Мурашка С.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами спрощеного (письмового) позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Голубенко Роман Сергійович на рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області (суддя Червоненко Д.В.) від 05.09.2024 року,

ВСТАНОВИВ:

1. Короткий зміст позовних вимог

03.06.2024 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про стягнення на її користь в рахунок погашення боргу позики коштів в розмірі 30 000,00 грн та витрат за сплату судового збору в розмірі 1 211,20 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що 22.08.2023 за усною домовленістю з відповідачкою надала їй позику 30 000,00 грн з умовою повернення до вересня 2023 року.

У обумовлений ними термін відповідачка кошти їй не повернула, на зв`язок не виходить та уникає зустрічі.

14.12.2023 ОСОБА_1 зустріла ОСОБА_2 та запропонувала повернути борг, на що остання попросила відстрочити термін повернення та надала розписку, в якій обіцяла повернути кошти до 31.01.2024.

Після спливу цього терміну борг відповідачка не повернула.

01.04.2024 позивачка звернулася до Голованівського РВП ГУНП із заявою про шахрайські дії відповідачки.

15.04.2024 вона отримала відповідь на свою заяву про проведену перевірку та обіцянку ОСОБА_2 повернути кошти після закінчення лікарняного.

Проте дотепер відповідачка позику їй не повернула.

2. Короткий зміст рішення суду

Рішенням Голованівського районного суду Кіровоградської області від 05.09.2024 у задоволенні позову відмовлено.

Суд мотивував рішення тим, що розписка від 14.12.2023, яку надала позивачка разом з позовною заявою на підтвердження укладення договору позики, не містить ні факту укладення договору, ні його суттєвих умов, а саме: відомостей про сторони, суми позики, факту одержання коштів. З огляду на зазначене, суд не може вважати дану розписку доказом укладення договору позики.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність факту існування між позивачкою та відповідачкою правовідносин за договором позики, а відтак позов про стягнення боргу не підлягав задоволенню.

3. Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Позивачка ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Голубенко Р. С., подала апеляційну скаргу, в якій просила рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області скасувати та ухвалити нове, яким її позов задовольнити повністю.

В обґрунтування вимог скарги зазначила, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не повно встановив обставини, які мають значення для справи, внаслідок неправильного їх дослідження та оцінки доказів.

Позивачка вважає, що розписка, яку вона надала до суду, містить всі необхідні реквізити, а саме: ПІБ позичальника, розмір та валюта позики, дату складання та зобов`язання її повернути до певної дати. Факт складання цієї розписки особисто відповідачка визнала, хоча й вказувала про інше її призначення. Не зважаючи на те, що особа позикодавця не зазначена у розписці, факт передачі нею коштів підтверджується в іншому документі - письмових поясненнях відповідачки, які вона надала 11.04.2024. На думку позивачки, заперечення відповідачки з приводу необізнаності з наданими нею поясненнями та твердження, що вказана розписка є лише зразком документа, який нею був втрачений, є намаганням уникнути цивільної відповідальності та ввести суд в оману.

Враховуючи викладене, позивачка вважає, що факт укладення між нею і відповідачкою договору позики, а також наявність невиконаного останньою зобов`язання повернути позику, цілком підтверджено доказами у справі, а висновки суду щодо цього не відповідають матеріалам справи.

4. Відзив на апеляційну скаргу від відповідача до суду апеляційної інстанції не надійшов. При цьому 25.10.2024 відповідач отримала ухвалу апеляційного суду від 21.10.2024 про відкриття провадження у справі в якій, зокрема, їй роз`яснено право надати до суду відзив на апеляційну скаргу, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 876 (а. с. 77).

Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції (ч. 3 ст. 360 ЦПК України).

5. Порядок розгляду справи судом апеляційної інстанції

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України ціна позову у позовах про стягнення грошових коштів визначається сумою, яка стягується, чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) порядку.

Оскільки ціна позову у даній справі (30 000,00 грн) не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а справа не належить до виключень, передбачених п. 2 ч. 6 ст. 19 та ч. 4 ст. 274 ЦПК України, розгляд вказаної справи здійснюється судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, справа переглядається судом апеляційної інстанції за наявними у ній матеріалами без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) та без проведення судового засідання і його фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Згідно з ч. 4, ч. 5 ст. 268 та ст. 383 ЦПК України, постанова в такому випадку не проголошується, а датою її ухвалення є дата складання повного тексту судового рішення.

6. Встановлені судом першої інстанції обставини:

На підтвердження позивних вимог ОСОБА_1 надала до суду оригінал розписки такого змісту: «Я, ОСОБА_2 , поверну кошти в сумі 30000 (тридцять тисяч грн) до 31.01.2024 року. 14.12.2023 року (підпис) ОСОБА_2 ».

На виконання ухвали Голованівського районного суду Кіровоградської області витребувано матеріали № 1287 по зверненню ОСОБА_1 до Голованівського РВП ГУНП в Кіровоградській області. З довідки про результати перевірки вбачається, що 22.08.2023 ОСОБА_2 звернулась до ОСОБА_1 з проханням позичити їй кошти в сумі 30 тисяч гривень строком до 31.01.2024, про що написала розписку, змоги повернути кошти не було так, як вона перебуває на лікуванні, одразу як закінчить лікування кошти поверне.

7. Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 4 та 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Переглянувши справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги за наявними у ній доказами, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам закону, а тому вимоги апеляційної скарги підлягають задоволенню.

8. Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

8.1. Норми права та їх джерела, практика їх застосування

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ст. 1046 ЦК України).

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором(ч. 1 ст. 1049 ЦК України).

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч. 1 ст. 526 ЦК України).

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (ч. 1 ст. 527 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора (ст. 545 ЦК України).

Зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Натомість відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 16.01.2019 в справі № 464/3790/16-ц та від 23.10.2019 у справі № 723/304/16-ц послідовно висловила правову позицію, суть якої полягає у тому, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19.12.2018 у справі № 544/174/17 зроблено висновок щодо застосування положень ст. 545 ЦК України, а саме: «[...] у ч. 3 ст. 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку».

Відповідно до правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 19.05.2021 у справі № 128/891/20-ц, особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених частиною другою статті 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

У постанові Верховного Суду від 01.06.2022 у справі № 559/2587/19 сформульовано висновок про те, що з метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця згідно зі ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання, чи навпаки, непередання грошових коштів або речей доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

8.2. Оцінка аргументів учасників справи та висновків суду першої інстанції

ОСОБА_1 подала позов про стягнення з ОСОБА_2 боргу за договором позики. На підтвердження обставин, якими обґрунтовано позов, позивачка надала оригінал розписки від 14.12.2023, а також докази, які просила місцевий суд витребувати від органу поліції.

Суд першої інстанції оцінив зміст наданої розписки та звернув увагу на те, що зазначений доказ не містить суттєвих умов договору позики (відомості про його сторони, суму позики, факт одержання відповідачем грошових коштів від позивача тощо), а тому дійшов висновку про відсутність факту існування між позивачкою та відповідачкою правовідносин за договором позики, таким чином позов про стягнення боргу задоволенню не підлягав.

Іншим доказам у справі суд оцінку не надав.

З таким рішенням суду позивачка не погодилася, оскаржила його в апеляційному порядку, зазначивши, що суд не повною мірою встановив обставини справи через порушення дослідження та оцінки доказів.

Таким чином, суд апеляційної інстанції повинен перевірити правильність та повноту з`ясування місцевим судом усіх обставин справи та дослідження доказів.

Цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України).

Докази у справ мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності, які встановлені ст. ст. 76 - 80 ЦПК України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 89 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та дослідження наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Усебічність дослідження доказів означає те, що суд враховує аргументи всіх осіб, що беруть участь у справі, дослідження та подальшу оцінку доказів проводить не з позиції однієї зі сторін, а з позиції незалежного арбітра.

Належним чином дослідити поданий стороною доказ, перевірити її, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково зазначити правові аргументи на його спростування, це процесуальний обов`язок суду.

Свою оцінку суд зобов`язаний навести у мотивувальній частині рішення.

Такі висновки щодо застосування норм процесуального права викладені у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.12.2020 у справі № 757/28231/13-ц, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 910/6210/20, від 30.03.2023 у справі № 905/2307/21 тощо.

З огляду на норму ч. 2 ст. 1047 ЦК України факт укладення договору позики та зміст його умов може бути підтверджена у суді розпискою позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

З цього можна зробити очевидний висновок, що розписка не є єдиноможливим доказом укладення договору позики та його умов.

У цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку, Голованівський районний суд Кіровоградської області не дотримався наведених норм процесуального права та висновків Верховного Суду щодо їх застосування, що спричинило ухвалення помилкового рішення.

Так місцевий суд надав оцінку лише оригіналу розписки, яку надала до суду позивачка, та яка має такий зміст: «Я, ОСОБА_2 , поверну кошти в сумі 30000 (тридцять тисяч грн) до 31.01.2024 року. 14.12.2023 року (підпис) ОСОБА_2 ».

Авторство цієї розписки ОСОБА_2 визнала під час розгляду справи в суді першої інстанції (а. с. 41).

Отже, з цієї розписки вбачається те, що ОСОБА_2 зобов`язалася повернути неназваній нею особі грошові кошти у конкретній валюті, сумі та в конкретно визначений строк.

Суд першої інстанції звернув увагу та те, що розписка не містить відомостей про позивачку, як кредитора та відомостей про те, що відповідачка отримала ці кошти від неї.

Проте, в розписці ОСОБА_2 вживає словосполучення «повернути кошти», тобто йдеться про дію оберну до «брати кошти».

Зважаючи на те, що в розписці вказано конкретну валюту та суму грошових коштів, термін їх повернення, колегія суддів апеляційного суду вважає, що зміст розписки очевидно вказує на те, що станом на 14.12.2023 ОСОБА_2 отримала від невказаної нею у розписці особи грошові кошти в сумі 30 000,00 грн, які зобов`язалася повернути до 31.01.2024.

Щодо встановлення особи позикодавця, тут суд першої інстанції не врахував, що особа, яка має боргову розписку, в якій немає даних про позикодавця, вважається позикодавцем при відсутності належних і допустимих доказів, визначених ч. 2 ст. 76 ЦПК України, що спростовують зміст боргового документа, або є докази неправомірного заволодіння такою розпискою особою, яка нею володіє (рішення правоохоронних органів тощо).

Таке міркування узгоджується із правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 27.05.2020 у справі № 583/97/19 та від 19.05.2021 у справі № 128/891/20.

Відповідачка в суді першої інстанції позов не визнала, заперечуючи факт отримання нею від позивачки позики грошових коштів. Зокрема, визнаючи, що розписку від 14.12.2020, яка міститься в матеріалах справи, вона написала особисто, відповідачка заперечила те, що цю розписку вона видала ОСОБА_1 на підтвердження отримання від неї коштів. При цьому вона пояснила суду, що тривалий час працювала у Голованівському РВП ГУНП в Кіровоградській області й для роботи мала різні зразки документів, заздалегідь написаних або надрукованих нею особисто, які вона використовувала за потреби. Теку з цими зразками документів вона загубила, а розписка потрапила до рук позивачка, яка використовує її як доказ (а. с. 40 44).

Колегія суддів апеляційного суду вважає такі пояснення відповідачки голослівними, адже вони не підтверджені жодними доказами, а інформація, яку містить розписка, є конкретною, а не загальною.

До того ж розписка підписана відповідачкою та містить дату її складання, а тому не можна погодитися з доводами про те, що ця розписка могла бути підготовлена нею як проєкт про всяк випадок.

Особистий підпис ОСОБА_2 на розписці є не лише ідентифікацією авторства, а й підтвердженням автентичності її намірів та волевиявлення.

Оцінюючи розписку як доказ, суд першої інстанції цього не врахував.

Крім того, місцевий суд, який за клопотанням позивачки своєю ухвалою від 01.07.2024 витребував з Голованівського РВП ГУНП в Кіровоградській області матеріали перевірки за заявою ОСОБА_1 , яка зареєстрована в інформаціно-комунікаційній системі «Інформаційний портал Національної поліції України» (журнал ЕО) Голованівського РВП ГУНП в Кіровоградській області від 01.04.2024 за № 2659, отримані доказам до справи долучив, але оцінку їм не дав (а. с. 26 34).

Вбачається, що ці матеріали містять результати попередньої перевірки заяви ОСОБА_1 про подію, яка може містити ознаки кримінального правопорушення, в якій вона повідомила орган поліції, що ОСОБА_2 позичила у неї 30000,00 грн і не повертає їх.

Так в матеріалах перевірки міститься письмове пояснення ОСОБА_2 , яке вона надала 11.04.2024 ПОГ СП Голованіського РВП ГУНП в Кіровоградській області лейтенанту поліції Валькову О. В. та повідомила, що наприкінці 2023 року вона звернулася до ОСОБА_1 з проханням надати їй позику в сумі 30 000,00 грн на лікування на що та погодилася й надала їй вказані кошти. Тоді вона ( ОСОБА_2 ) написала розписку про повернення коштів до 31.01.2024, але кошти у вказаний строк не повернула, бо продовжує лікування (а. с. 33).

Ці письмові пояснення містять інформацію про укладення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договору позики грошових коштів та спростовують заперечення відповідачки на позов про безгрошовість розписки, а також підтверджують те, що вона зобов`язалася повернути отримані нею кошти порушила.

Цей письмовий доказ відповідає вимогам належності, допустимості та достовірності доказів, узгоджується зі змістом розписки від 14.12.2023 та не суперечить іншим матеріалам справи.

Разом ці докази є достатніми для того, щоб дійти висновку про наявність обставин, якими позивачка обґрунтувала свій позов, а саме підтверджують передання позивачкою (позикодавцем) відповідачці визначеної грошової суми (30 000,00 грн) на умовах строковості їх повернення.

Заперечення відповідачки проти її ж письмових пояснень ґрунтується на тому, що вона їх підписала не читаючи. Проте ці пояснення спростовуються власноручним записом ОСОБА_2 під текстом пояснень, що вони їй прочитані й записані правильно, а такої її особистим підписом.

З огляду на положень ст. 545 ЦК України, наявність боргової розписки у ОСОБА_1 підтверджує невиконання ОСОБА_2 зобов`язання повернути позику у визначений договором строк.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право позивачки є порушеним внаслідок невиконання відповідачкою умов договору, відповідно у неї виникло право на позов.

Пред`явлений позов є обґрунтованим і доведеним, а обраний позивачкою спосіб захисту порушеного права передбачений законом та відповідає характеру порушення, тому її вимоги підлягали задоволенню.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується з аргументом апеляційної скарги про незаконність і необґрунтованість рішення суду через неповне встановлення судом обставин, які мають значення для справи внаслідок неповноти та неправильності дослідження доказів, їх оцінки, що потягло ухвалення помилкового рішення про відмову в позові.

9. Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Доводи апеляційної скарги є обґрунтованими й переконливо доводять порушення судом норм процесуального права, які регулюють дослідження доказів, їх оцінку та об`єктивність і повноту встановлення обставин справи.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

10. Про судові витрати

Одним із принципів цивільного судочинства, закріплених у п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України, є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

За правилами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про необхідність скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позову, то належить здійснити новий розподіл судових витрат сторін у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, а також розподілити між ними ті витрати, які пов`язані з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.

За принципом, закріпленим у ч. 1 ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню компенсація сплаченого судового збору за подання до суду позовної заяви в сумі 1 233 грн (а. с. 3), а також судового збору за подання до суду апеляційної скарги в сумі 1 849,50 грн (а. с. 66).

Керуючись ст. ст. 368, 376, 381, 382-384 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Вимоги апеляційної скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Голубенко Роман Сергійович задовольнити.

Рішення Голованівського районного суду Кіровоградської області від 05.09.2024 року скасувати і ухвалити нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики в сумі 30 000,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору за подання до суду позовної заяви в сумі 1 233,00 грн, а також судового збору за подання до суду апеляційної скарги в сумі 1 849,50 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст цієї постанови складено 20.02.2026.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 3 ст. 394 ЦПК України.

Головуючий О. Л. Карпенко

Судді: С. М. Єгорова

С. І. Мурашко