ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Хмельницький

Справа № 686/733/25

Провадження № 22-ц/820/427/26

Хмельницький апеляційний суд

в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонової Т.В.,

розглянув в порядку ч 1 ст 369 ЦПК України цивільну справу № 686/733/25 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року у складі судді Порозової І.Ю. у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в :

У січні 2025 року АТ «Сенс Банк» звернулось до суду з позовом, в якому просило стягнути з відповідача ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 501325897 у розмірі 74 869,91 грн та судовий збір.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 30.05.2021 року між ОСОБА_1 та АТ «Альфа Банк» (змінено найменування на АТ «Сенс Банк») укладено угоду про надання споживчого кредиту № 501325897.

Відповідно до умов кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повернути кредит, виплатити проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором.

Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Проте, позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого станом на 01.04.2024 року заборгованість за кредитним договором становила 74 869,91 грн, з яких 37 997,35 грн - заборгованість по тілу кредиту, 36 872,56 грн - заборгованість по відсотках, яку позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року позов задоволено, стягнуто заборгованість за кредитним договором № 501325897 від 30.05.2021 року в сумі - 74869,91 грн., з яких: 37997,35 грн. - заборгованість за кредитом; 36872,56 грн. - заборгованість за відсотками та 2422,40 грн. судового збору.

ОСОБА_1 не погодився з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилається на його незаконність та необгрунтованість, оскільки висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, тому просить його скасувати і ухвалити нове судове рішення яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апелянт вважає, що наданий позивачем кредитний договір не містить власноруч виконаного підпису відповідача, хоча оспорюваний кредитний договір укладався у формі електронного документа, однак наявний в матеріалах справи договір не містить інформації про використанням відповідачем електронного ідентифікатора, відтак довідка про ідентифікацію відповідача, яка долучена до позовної заяви, не підтверджує існування між сторонами кредитних правовідносин. Саме цю довідку і було судом враховано як доказ підписання відповідачем Угоди про надання споживчого кредиту, проте, із тексту наданої довідки не вбачається, що вона підтверджує використання ОСОБА_1 електронного підпису одноразовим ідентифікатором саме для укладення Угоди про надання споживчого кредиту № 501325897, оскільки на самому договорі відсутня інформація про накладення на нього електронного підпису. Крім того, ні Оферта на укладення угоди про надання кредиту № 501325897 від 30.05.2021 року на Акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту не містять доказів їх підписання за допомогою електронного підпису позичальника. Також посилається апелянт, оскільки докази про існування між сторонами кредитних правовідносин відсутні, тому це безпосередньо впливає на визначення розміру заборгованості. Із виписок по рахунку та розрахунку заборгованості вбачається, що банк самостійно списував кошти на суму 17 306,88 грн із яких 5 002,65 грн зараховано на погашення тіла кредиту та 12 304,23 грн на погашення відсотків, однак такі списання не можуть бути доказом укладеності між сторонами кредитного договору.

Апелянт посилаюється, що суд взагалі не досліджував факт надання банком кредитних коштів відповідачеві. Долучений до матеріалів справи меморіальний ордер № 296066240 від 31.05.2021 року не є належним доказом, оскільки з його змісту не вбачається яким саме шляхом видавалися кредитні кошти, при цьому представник банку вказав, що кредит був виданий готівкою, проте доказів цього в матеріалах справи відсутні. В своєму судовому рішення, суд вказав, що кредитні кошти були перераховані на рахунок НОМЕР_1 з якого і списувалися на погашення у 2021 року, однак в умовах Оферти та Акцепту банком вказано інший рахунок на який кошти не перераховувалися. Виписка про рух коштів по рахунку, містить виключно інформацію банку про рух коштів на внутрішніх рахунках обліку банківських операцій, тому на думку відповідача, не є належним доказом, отримання кредитних коштів.

Заслухавши доповідача, дослідивши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню в частині з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Судом встановлено, що 30.05.2021 року ОСОБА_1 подав оферту на укладення угоди про надання кредиту № 501325897 до АТ «Альфа-Банк» з пропозицією укласти угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб. Підставою для угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк».

30.05.2021 року АТ «Альфа-Банк» прийняв пропозицію позичальника ОСОБА_1 на укладення угоди про надання кредиту № 501325897 від 30.05.2021 року у вигляді акцепту.

Таким чином, між сторонами укладено угоду про надання споживчого кредиту від 30.05.2021 року № 501325897, яка складається з оферти позичальника та прийнятого банком акцепту.

В розділі «Умови споживчого кредиту» визначено тип кредиту - «кредит готівкою», сума кредиту - 43 000 грн, процентна ставка - 45 % річних, строк кредиту - 60 місяців.

Під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з розрахунково-касового обслуговування в порядку та на умовах, що визначені цим пунктом та договором. За ці послуги встановлюється комісійна винагорода, а саме: а) за надання кредиту - 0,00 % від суми кредиту, зазначеної в акцепті на укладення угоди, без ПДВ; б) за обслуговування кредиту - 0,00 % від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті, без ПДВ.

Згідно із п. 2, 3 Оферти і Акцепту розділу «Умови споживчого кредиту» дата повернення кредиту - 31.05.2026 року. Для повернення заборгованості за угодою використовується рахунок № НОМЕР_1 , відкритий у банку».

Кредит надається позичальнику для власних потреб, в розмірі 43 000 грн, спосіб видачі - переказ коштів на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий в АТ «Альфа-Банк».

Додатком № 1 до Угоди про надання кредиту № 501325897 від 30.05.2021 року є графік платежів та розрахунок сукупної вартості кредиту.

Відповідно до копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, банк посилався, що свої зобов`язання за договором позичальник виконував неналежним чином, лише частково сплатив борг, а тому станом на 01.04.2024 року заборгованість за кредитним договором становить 74 869,91 грн, з яких 37 997,35 грн - заборгованість по тілу кредиту, 36 872,56 грн - заборгованість по відсотках, яку позивач просив суд стягнути на його користь з відповідача.

В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Відповідно до статті 640 ЦК України - договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно статті 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Статтею 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Відповідно до частини першоїстатті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 641 ЦК України, пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Відповідно до ст. 642 ЦК України, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказано у пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Особа, яка зробила пропозицію укласти договір (оферту), у разі беззастережного акцепту цієї пропозиції його адресатом автоматично стає стороною в договірному зобов`язанні.

Верховний Суд в своїх постановах дійшов висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, від 16 грудня 2020 року у справі № 561/77/19.

За статтею 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг (крім послуг з торгівлі валютними цінностями та послуг з переказу коштів, якщо відповідні правочини повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення і при проведенні відповідних операцій у суб`єкта первинного фінансового моніторингу не виникає обов`язку здійснення ідентифікації та/або верифікації клієнта згідно із законом) укладається виключно в письмовій формі: 1) у паперовому вигляді; 2) у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України «Про електронні документи та електронний документообіг»; 3) шляхом приєднання клієнта до договору, який може бути наданий йому для ознайомлення у вигляді електронного документа на власному веб-сайті особи, яка надає фінансові послуги, та/або (у разі надання фінансової послуги за допомогою платіжного пристрою) на екрані платіжного пристрою, який використовує особа, яка надає фінансові послуги; 4) в порядку, передбаченому Законом України «Про електронну комерцію».

Закон України «Про електронну комерцію», визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 цього Закону азначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до частини 3 статті 11 цього Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (частина 5 статті 11 цього Закону).

Згідно із частиною 6 статті 11 Закону України «Про електронну комерцію», відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст 11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 цього Закону, моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.05.2021 року ОСОБА_1 звернувся з офертою на укладення угоди про надання кредиту № 501325897 до АТ «Альфа-Банк», у якій зазначив, що він, як позичальник, пропонує АТ «Альфа-Банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту. Підставою для угоди є договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» (далі - Договір), що укладений між ним та банком. При цьому, в оферті вказано детільні умови для укладення угоди, зокрема сума кредиту, процентна ставка, строк кредитування.

В кінцевих положеннях оферти оферент просив акцептанта направити пропозиції щодо укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501325897 на електронну адресу . Вчинивши електронний підпис оферти позичальник тим самим підтвердив отримання усієї інформації про умови кредитування.

Згідно з акцептом пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501325897, АТ «Альфа-Банк» повністю прийняло умови, запропоновані позичальником. Угода направлена позичальнику у спосіб, обраний в оферті.

Невід`ємним додатком до договору є графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту (додаток №1 до угоди №501325897 згідно з яким строк погашення процентів та кредиту позичальником здійснюється щомісячно до 30 числа кожного місяця у розмірі мінімального щомісячного платежу 1 810,18 грн.

Отже, між сторонами існують зобов`язальні правовідносини, які виникли із кредитного договору приєднання, та регулюються главою 71 ЦК України та загальними нормами Цивільного кодексу щодо зобов`язань.

Згідно довідки про ідентифікацію клієнт, ОСОБА_1 акцепт договору на укладення угоди про надання кредиту підписав одноразовим ідентифікатором 6019, 30.05.2021 року, який відправлено на номер телефону НОМЕР_3 .

Крім того, положеннями статей 633, 634 ЦК України презюмується, що другий контрагент (споживач послуг банку) може приєднатися лише до тих умов, з якими він ознайомлений.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку про доведеність банком за допомогою належних доказів обставин, які підтверджують укладення з відповідачем договору-приєднання з погодженням усіх суттєвих умов, які надані позивачем до матеріалів справи, що спростовує доводи апелянта про неукладеність між сторонами кредитного договору.

Як вбачається зі змісту виписки по рахунку, Банк виконав зобов`язання за договором та перерахував на банківський рахунок № НОМЕР_1 , вказаний в оферті кошти у сумі 43 000 грн на виконання умов кредитного договору № 501325897 від 30.05.2021 року.

Крім того, на підтвердження надання ОСОБА_1 кредиту, позивачем додано копію меморіального ордеру № 296066240 від 31.05.2021 року та виписки по особовим рахункам ОСОБА_1 за період 30.05.2021 до 01.04.2024 року.

АТ «Сенс Банк» направило на поштову адресу ОСОБА_1 досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитним договором № 501325897, наданого АТ «Сенс Банк», заборгованість по кредиту складає 74 869,91 грн, з яких 37 997,35 грн - заборгованість по тілу кредиту, 36 872,56 грн - заборгованість по відсотках,

Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку що докази, які надані позивачем достеменно свідчать про факт отримання кредитних коштів позичальником.

Належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність".

Згідно із зазначеною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.

Пунктом 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), встановлено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретних банківських рахунках, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Такі висновки відповідають правовій позиції Верховного Суду, яка викладена, зокрема, у постанові від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц.

Отже, наданий банком розрахунок заборгованості за кредитом та виписка по рахунку відповідача, є належним доказом користування відповідачем кредитними коштами.

Контррозрахунку заборгованості, що спростовує розмір заборгованості, визначений позивачем, відповідач не надавав.

Суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, належним чином оцінивши докази, подані сторонами, дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач належним чином взяті на себе кредитні зобов`язання за угодою про надання споживчого кредиту не виконував, на вимоги банку не реагував, внаслідок чого станом на 01.04.2024 року утворилася кредитна заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку.

Визначений позивачем розмір заборгованості за кредитом відповідає вимогам закону та положенням договору, позичальником не спростовано.

Надані позивачем виписки по рахункам позичальника у даній справі повністю відповідають вимогам Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України та Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», містять абсолютно всі необхідні реквізити та відповідно є належними та допустимими доказами по справі.

Також виписки по рахункам та розрахунок заборгованості свідчить про тривале виконання зобов`язань за кредитним договором позичальником і активне користування кредитом, що вчергове підтверджує отримання позичальником кредиту та наявну заборгованість, на підтвердження перерахування відповідачу кредитних коштів до позову було додано відповідний меморіальний ордер зі значенням відповідної суми кредиту, яка була перерахована відповідачу.

Крім того, як було встановлено в ході розгляду справи, ОСОБА_1 на виконання умов кредитного договору сплачував кошти, а саме 5002,65 грн. на погашення тіла кредиту та 12304,23 грн. на погашення процентів, а всього вніс 17 306,88 грн на погашення кредитної заборгованості.

Відтак, твердження ОСОБА_1 про те, що він не укладав та не підписував сам кредитний договір, у вигляді окремої Угоди про надання споживчого кредиту є необґрунтованими, оскільки між сторонами виникли кредитні правовідносини, на підставі договору приєднання (оферта та акцепт), при цьому не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої та апеляційної інстанції не спростовують.

Разом з цим, колегія суддів вбачає підстави для скасування рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача судового збору за подачу позовної заяви, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Стаття 5 Закону України «Про судовий збір» визначає пільги щодо сплати судового збору та вказує, хто звільняється від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Так, відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються інваліди I та II груп, законні представники дітей-інвалідів і недієздатних інвалідів I та II груп.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, зокрема, цивільного характеру. При цьому, особі має бути забезпечена можливість реалізувати указані права без будь-яких перепон чи ускладнень.

Частина 6 статті 141 ЦПК України визначає, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

У відповідності зі ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Звертаючись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 вказав, що він є особою з інвалідність ІІ групи, що підтверджуються копією пенсійного посвідчення № НОМЕР_4 серії НОМЕР_5 від 17.08.2017 року.

За таких обставин слід дійти висновку, що ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях, тому витрати понесені АТ «Сенс Банк» в суді першої інстанції по сплаті судового збору мають бути компенсовані за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір», в редакції, яка діяла на момент подачі позову, встановлено, що за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою розмір ставки судового збору складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто 3028 грн.

Частиною третьою статті 4 Закону України Про судовий збір визначено, що при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Оскільки позовна заява сформована через систему «Електронний суд», тому позивачем було сплачено 2422,40 грн судового збору, який підлягає компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню в частині стягнення судового збору, з відповідача, а судові витрати підлягають компенсації позивачу з Державного бюджету України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 листопада 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Сенс банк» судового збору в сумі 2422,40 гривень, скасувати.

Компенсувати з державного бюджету України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України на користь Акціонерного товариства «Сенс банк» ( місце знаходження м Київ, вул. Велика Васильківська, буд 100, ) судовий збір у розмірі 2422,40 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 лютого 2026 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В. Спірідонова