ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5664/25Головуючий у 1-й інстанції Черніцька І.М.
Провадження № 22-ц/817/77/26 Доповідач - Хома М.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 лютого 2026 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючої - Хома М.В.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

розглянувши у письмовому провадженні без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Созанської Тетяни Іванівни на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 вересня 2025 року, ухвалене суддею Черніцькою І.М. у цивільній справі №607/5664/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано тим, що вона з ОСОБА_2 перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2012 року. У даному шлюбі народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 грудня 2011 року стягнуто з відповідача аліменти на дочку в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з 29 листопада 2011 року і до досягнення дитиною повноліття.

Відповідач у період з жовтня 2017 року по лютий 2025 року свого обовязку щодо сплати аліментів належним чином не виконував, внаслідок чого станом на лютий 2025 року виникла заборгованість у розмірі 60 172 грн.

Відповідно до ст. 196 СК України позивачка розрахувала пеню на заборгованість зі сплати аліментів у розмірі 1 140 787, 89 грн.

Однак, враховуючи, що розмір пені не може перевищувати 100 відсотків заборгованості по аліментах, просила стягнути 60 172,48 грн пені за прострочення сплати аліментів.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 вересня 20245 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Созанська Т.І. просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Вказує, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, оскільки суд не врахував, що відповідач не надав доказів відсутності його вини, а сам факт сплати боргу 11 червня 2025 року лише підтверджує погашення нарахованої заборгованості, але не свідчить про належне виконання зобов`язання протягом усього періоду, за який нараховано пеню. Суд безпідставно поклав в основу рішення посилання ОСОБА_2 на заяву до органів ДВС від 8 серпня 2017 року про нібито здійснення його матір`ю контролю за сплатою аліментів, однак така передача контролю не передбачена законом, не змінює статусу боржника та не звільняє його від обов`язку сплачувати аліменти, тим більше, що жодних доказів належного представництва матері відповідача у виконавчому провадженні не подано. Також суд першої інстанції помилково пов`язав можливість належного виконання відповідачем обов`язку зі сплати аліментів із відсутністю активних дій державного виконавця, тоді як обов`язок зі щомісячної сплати аліментів існує незалежно від наявності чи стану виконавчого провадження. Посилання на бездіяльність ДВС або відсутність повідомлень про борг не може вважатися доказом відсутності вини боржника.

У відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Жеребецька І.О. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін. Вказує, що з 2017 року і до звернення позивачки з позовом відповідач щомісячно сплачував аліменти. Ані стягувачкою, ані державним виконавцем претензій щодо несплати протягом цього періоду не висувалося, що свідчить про відсутність вини у виникненні заборгованості по їх сплаті. Подана у 2017 році заява про здійснення матір`ю ОСОБА_2 контролю за сплатою аліментів була прийнята державним виконавцем та долучена до матеріалів виконавчого провадження, що свідчить про вжиття ним заходів для належного виконання обов`язку. Обов`язок обчислення та повідомлення про заборгованість зі сплати аліментів покладено на державного виконавця, однак матеріали справи не містять жодних повідомлень про наявність заборгованості у період 20172025 років, а також відсутні докази застосування до відповідача будь-яких заходів примусового впливу (штрафів, обмежень тощо).

Ознайомившись з матеріалами справи, доводами апеляційної скарги в її межах, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що стягнення пені за статтею 196 СК України можливе лише за наявності вини платника аліментів у виникненні заборгованості, тоді як у цій справі позивачка не довела вини відповідача, а відповідач, навпаки, підтвердив, що вживав усіх залежних від нього заходів для належного виконання зобов`язання: після повернення виконавчого листа до ДВС у зв`язку зі звільненням з роботи він щомісячно перераховував аліменти на рахунок стягувачки, про наявність заборгованості чи необхідність сплачувати аліменти в іншому розмірі не повідомлявся, у 2017 році ДВС на його звернення повідомила, що рішення виконується, а державним виконавцем не було застосовано до нього заходів впливу за умисне невиконання рішення; встановлену розрахунком ДВС заборгованість станом на 11.06.2025 він повністю погасив, і на час розгляду справи заборгованість була відсутня, що в сукупності виключає підстави для стягнення пені.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, оскільки він не відповідає обставинам справи, судом неправильно застосовано норми матеріального права, що відповідно до п.п.3, 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення.

Обставини справи.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 26 січня 2012 року.

У даному шлюбі народилась дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 грудня 2011 року у справі №2-9094/11 стягнуто з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліменти на дочку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29 листопада 2011 року і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

До 3 листопада 2016 року вказане судове рішення виконувалося за місцем роботи ОСОБА_2

3 листопада 2016 року у зв`язку із звільненням ОСОБА_2 з посади головного спеціаліста відділу державної землевпорядної експертизи Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області роботодавець повернув виконавчий лист №2-094/11 від 28 грудня 2011 року та постанову державного виконавця про стягнення аліментів із заробітної плати ОСОБА_2 від 11 січня 2012 року до Першого відділу ДВС Тернопільського міського управління юстиції, що підтверджується листом Головного управління Держгеокадастру у Тернопільській області №8-19-0.10-16408/2-16 від 03.11.2016 року.

Також із змісту вказаного листа вбачається, що аліменти стягнуто із заробітної плати ОСОБА_2 по 31.10.2016 року включно, заборгованість зі сплати аліментів відсутня.

28 лютого 2017 року Тернопільський міський відділ ДВС Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області надав ОСОБА_2 на його усний запит довідку №6329, із змісту якої вбачається, що на виконанні в ДВС перебуває виконавчий лист №2-9094/11, виданий 28 грудня 2011 року Тернопільським міськрайонним судом про стягнення із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з 29 листопада 2011 року до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Рішення суду виконується, аліменти виплачуються.

Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, складеного державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойком Д.О. вбачається, станом на 11 березня 2025 року заборгованість ОСОБА_2 у ВП №44161446 складає 60172,48 грн.

Відповідно до довідки АТ Державний ощадний банк України за №108.40/0143-16/152 від 08 квітня 2025 року, ОСОБА_2 вносив аліменти на рахунок № НОМЕР_2 , відкритий на ім?я ОСОБА_1 у філії Тернопільського обласного управління АТ «Ощадбанк» у період 2017-2025 року. Детальний перелік надходжень аліментів додається.

З детального переліку надходжень коштів по аліментах на рахунок НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_2 , починаючи з 21 липня 2017 року по 7 березня 2025 року включно вносив кошти, призначення платежу «сплата аліментів», щомісячна сума внесених коштів по 1600 грн протягом липня - вересня 2017 року; по 800 грн протягом жовтня 2017 року квітня 2018 року; по 910 грн протягом травня 2018 - жовтня 2019 року; по 1010 грн протягом листопада 2019 листопада 2020 року; по 1200 грн протягом грудня 2020 вересня 2021 року; з жовтня 2021 по листопад 2024 року суми в межах від 1200 грн до 3000 грн; з грудня 2024 по березень 2025 року від 4 000 грн до 6 000 грн.

Як вбачається з довідки про доходи ОСОБА_2 , виданої ДПІ у м.Івано-Франківську ГУ ДФС в Івано-Франківській області, він з 15 лютого 2023 року працює в Івано-Франківському структурному підрозділі ТОВ «Торгова група» Арс-Кераміка» та займає посаду продавця непродовольчих товарів. Загальна сума доходу за період 1 січня 2025 року по 31 березня 2025 року становить 75 000,00 грн, 25 000 грн в місяць.

28 березня 2025 року головним державним виконавцем Тернопільського відділу державної виконавчої служби Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бойком Д.О. у ВП №44161446 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію стипендію та інші доходи боржника.

Із сформованого державним виконавцем розрахунку заборгованості зі сплати аліментів станом на 11.03.2025 року, боржник ОСОБА_5 , вбачається, що за період з жовтня 2017 по березень 2025 року виникла заборгованість по аліментах, сукупний розмір якої 60 172, 46 грн.

Станом на 11 червня 2025 року ОСОБА_5 погасив заборгованість по аліментах.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 СК України).

Частинами першою та другою статті 196 СК України встановлено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У разі застосування до особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду, заходів, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження», максимальний розмір пені повинен дорівнювати різниці між сумою заборгованості та розміром застосованих заходів примусового виконання, передбачених частиною чотирнадцятою статті 71 Закону України «Про виконавче провадження».

Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Стягнення неустойки є санкцією за ухилення від сплати аліментів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19 (провадження № 61-16670сво19) викладено висновок, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин. Стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої статті 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти. У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

У СК України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. У такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Тобто відповідач зобов`язаний довести відсутність його вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів і сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України.

При цьому стягнення пені, передбаченої абзацом першим частини першої 196 СК України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

Колегія суддів звертає увагу, що розмір аліментів визначається судом, тоді як обчислення конкретної суми аліментів, належної до сплати за кожен окремий місяць, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» здійснюється державним виконавцем з урахуванням фактичного доходу платника та мінімальних гарантій, встановлених законом.

Отже, виконання рішення суду про стягнення аліментів передбачає не довільне визначення платником суми платежів, а сплату аліментів у розмірах, розрахованих державним виконавцем на підставі судового рішення.

Із розрахунку заборгованості зі сплати аліментів убачається, що після звільнення з роботи ОСОБА_2 самостійно довільно визначав суму аліментів та сплачував їх на банківський рахунок позивачки.

Зокрема, у березні 2017 року було сплачено 2 925,27 грн, тоді як у квітні-травні 2017 року аліменти не сплачувалися, у червні-вересні 2017 року відповідач сплатив по 1600 грн аліментів, з жовтня 2017 по квітень 2018 року сплачував по 800 грн, та в подальшому відповідач здійснював сплату аліментів у сумах, менших від розрахованих державним виконавцем, що призвело до виникнення заборгованості.

Таким чином, сплата ОСОБА_2 аліментів у розмірах, менших за визначені рішенням суду та розраховані державним виконавцем, означає не повне, а лише часткове виконання аліментного зобов`язання, що призвело до утворення заборгованості та є простроченням сплати аліментів у розумінні статті 196 СК України.

Колегія суддів зазначає, що неповідомлення державним виконавцем платника аліментів про розмір нарахованих до сплати сум або про наявність заборгованості не звільняє такого платника від обов`язку виконувати рішення суду належним чином. Обов`язок зі сплати аліментів виникає безпосередньо з рішення суду та має самостійний і безумовний характер, а тому не залежить від активності чи бездіяльності органу примусового виконання.

При цьому, ОСОБА_2 , будучи обізнаним про наявність відкритого виконавчого провадження та про спосіб визначення розміру аліментів, повинен був проявляти належну обачність і цікавитися станом відомого йому виконавчого провадження, у тому числі щодо розміру нарахованих аліментів і правильності їх сплати, чого ним зроблено не було.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність вини ОСОБА_2 у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, такий висновок не відповідає обставинам справи, суд неправильно застосував норми матеріального права, зокрема положення статті 196 Сімейного кодексу України.

Суд першої інстанції фактично ототожнив регулярність окремих платежів (не у повному розмірі) із належним виконанням аліментного зобов`язання, не врахувавши, що аліменти сплачувалися у менших, ніж належні, розмірах, а в окремі періоди не сплачувалися взагалі, що підтверджується розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем.

Крім цього, помилковим є висновок суду першої інстанції про те, що у цій справі позивачка не довела вини відповідача у виникненні заборгованості зі сплати аліментів, оскільки обов`язок доведення відсутності вини у несплаті або неповній сплаті аліментів покладається саме на платника аліментів, тоді як позивач зобов`язаний довести лише факт наявності заборгованості.

Факт повної сплати заборгованості 11 червня 2025 року не усуває правових наслідків допущеного прострочення, оскільки відповідальність у вигляді пені настає за сам факт порушення строків виконання аліментного зобов`язання, а не за наявність заборгованості на момент розгляду справи.

Так само безпідставним є врахування судом першої інстанції заяви ОСОБА_2 від 8 серпня 2017 року про нібито здійснення його матір`ю контролю за сплатою аліментів, оскільки така обставина не вплинула на належне виконання аліментного зобов`язання та не запобігла утворенню заборгованості, адже аліменти сплачувалися не в повному обсязі та у розмірах, менших від належних.

Отже, з урахуванням встановлених обставин справи, зокрема факту прострочення сплати аліментів, наявності заборгованості, підтвердженої розрахунком державного виконавця, а також відсутності доказів, які б свідчили про відсутність вини відповідача, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_2 неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів.

При визначенні розміру пені, колегія суддів бере до уваги поданий стороною позивача розрахунок неустойки (пені), оскільки такий є правильним та обґрунтованим, здійсненим відповідно до вимог частини першої статті 196 Сімейного кодексу України.

Зазначена позивачкою сума нарахована виходячи з встановленого розміру заборгованості, кількості днів прострочення за кожним періодичним платежем та з урахуванням обмеження, згідно з яким розмір пені не перевищує 100 відсотків суми заборгованості, а тому відповідає вимогам закону. Доказів неправильності такого розрахунку або підстав для його зменшення відповідачем суду не надано.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 пені у заявленому розмірі.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору встановлюється у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Ціна позову у даній справі становить 60172,48 грн, тому при поданні позовної заяви сплаті підлягав судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Згідно з вимогами Закону України "Про судовий збір" апеляційна скарга на рішення суду оплачується судовим збором в розмірі 150 відсотків ставки, яка підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Оскільки, при поданні позовної заяви сплаті підлягала сума 1211,20 грн, тому розмір судового збору за подання апеляційної скарги становить 1816,80 грн (150% від 1211,20 грн).

Відповідно до частини третьої статті 4 Закону України «Про судовий збір», при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Апеляційну скаргу подано через систему "Електронний суд", тому за її подання необхідно було сплатити 1453,44 грн (0,8*1816,80 грн).

ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору як подання позову так і за подання апеляційної скарги.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу задоволено, скасовано рішення суду першої інстанції, позовні вимоги задоволено в повному обсязі, тому з ОСОБА_2 слід стягнути в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1211,20 грн та апеляційної скарги у розмірі 1453,44 грн (разом 2664,64 грн).

У поданій представником ОСОБА_1 - адвокатом Созанською Т.І. до суду першої інстанції відповіді на відзив остання вказувала про те, що позивачка понесла витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8000,00 грн. Докази будуть подані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Зважаючи на те, що сторона позивача до закінчення судових дебатів та протягом протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду першої інстанції не подала доказів понесення витрат на професійну правничу допомогу, тому вимоги в частині стягнення таких витрат слід залишити без розгляду.

На підставі наведеного та керуючись ст. ст. 141, 367, 376, 382-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Созанської Тетяни Іванівни задовольнити.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 4 вересня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 ; РНОКПП НОМЕР_4 ) неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання повнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 60 172,48 грн (шістдесят тисяч сто сімдесят дві гривні та сорок вісім копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 за подання позовної заяви та апеляційної скарги 2664,64 грн (дві тисячі шістсот шістдесят чотири гривні та шістдесят чотири копійки) судового збору в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню у касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 9 лютого 2026 року.

Головуюча Хома М.В.

Судді Гірський Б.О.

Костів О.З.