Справа № 202/8947/24
Провадження № 2-з/201/39/2026
УХВАЛА

про забезпечення позову

27 лютого 2026 року суддя Соборного районного суду міста Дніпра Наумова О.С., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову по цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні суду перебуває дана цивільна справа.

26.02.2026 ОСОБА_1 подав заяву про забезпечення зустрічного позову, в обґрунтування якої вказав, що у період з 10.03.2024 по 27.12.2025 дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , постійно проживала разом з батьком у м. Кишинів (Республіка Молдова), де має постійне місце проживання разом за адресою: АДРЕСА_1 . У цей період дитина виховувалась обома батьками та перебувала у стабільному соціальному та освітньому середовищі.

Наприкінці грудня 2025 року відповідачка без його згоди змінила країну перебування дитини, вивізши її до Федеративної Республіки Німеччини. Заявник зазначає, що не надавав згоди ані на зміну місця проживання, ані на зміну країни перебування, ані на зміну навчального закладу.

Також заявник посилається на фактичне обмеження його у спілкуванні з дитиною, відсутність інформації про точне місце проживання, відсутність підтвердження системного навчання дитини, втручання матері у телефонні розмови, що, на його думку, свідчить про ризик розриву психоемоційного зв`язку між ним та дитиною.

Крім того, заявник зазначає, що рішенням Індустріального районного суду м. Дніпра від 04.11.2025 з матері стягнуто аліменти, відкрито виконавче провадження, а зміна місця перебування дитини ускладнює виконання зазначеного рішення.

В обґрунтування заяви заявник посилається на наявність ризиків утруднення або неможливості виконання майбутнього рішення суду у справі про визначення місця проживання дитини, а також на положення Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року.

Просить врахувати, що за результатами проведеного діагностичного психологічного дослідження спеціалістом надано висновок із рекомендацією щодо доцільності проживання дитини разом із батьком з огляду на обставини, викладені у відповідному висновку. Крім того, компетентною службою захисту дітей Республіки Молдова раніше (за ініціативою матері дитини) проводилася перевірка умов проживання батька та дитини за місцем їх фактичного проживання у м. Кишинів, за результатами якої складено відповідний акт (висновок). Наведені обставини додатково підтверджують належність умов проживання дитини з батьком, стабільність створеного для неї середовища та підлягають урахуванню судом під час вирішення питання про забезпечення позову з огляду на принцип найкращих інтересів дитини.

Ураховуючи вищевикладене, просив заборонити ОСОБА_2 до вирішення спору по суті без нотаріально посвідченої згоди батька або дозволу суду змінювати дитині ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 фактичне місце проживання, країну перебування (або переміщати дитину до третіх держав), навчальний заклад;

встановити тимчасовий порядок участі батька у спілкуванні з дитиною шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод дистанційному спілкуванню батька ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 не рідше 5 разів на тиждень; не менше 30 хвилин; через відеозв`язок, засобами: WhatsApp / Telegram або інший узгоджений застосунок; з 18:00 до 20:00 за місцем перебування дитини із забезпеченням можливості конфіденційного спілкування без стороннього втручання;

зобов`язати ОСОБА_2 протягом трьох днів з моменту винесення рішення повідомити ОСОБА_1 про точну адресу проживання дитини, навчальний заклад і форму навчання, контакти навчального закладу, номер телефону дитини (для зв`язку із батьком).

Дослідивши матеріали заяви, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Згідно з частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 2, 3, 10 ч. 1 ст. 150 ЦПК України позов забезпечується забороною вчиняти певні дії, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин, іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно із ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Під забезпеченням позову необхідно розуміти вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують реальне виконання судового рішення, прийнятого за його позовом.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Аналогічні норми містяться у ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», відповідно до якої висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Верховний Суд у постанові від 15.01.2025 у справі № 369/7253/23 (провадження № 61-15450св24) переглядав в касаційному порядку заяву про забезпечення позову у справі про визначення місця проживання дитини.

У цій справі мати (позивачка) звернулася до суду апеляційної інстанції із заявою про забезпечення позову, у якій просила: зобов`язати батька надавати їй можливість безперешкодного спілкування, побачення та спільного проведення часу з малолітнім сином, без присутності батька, та привозити сина до місця проживання його матері, для проживання з нею у певний період часу до набрання рішенням у справі законної сили; зобов`язати відповідача батька не чинити їй перешкод у спілкуванні з малолітнім сином до набрання рішенням у справі законної сили; заборонити виїзд за межі України дитини без згоди матері у супроводі батька та будь-яких інших осіб за його довіреністю, до набрання рішенням у справі законної сили.

Заява обґрунтована була тим, що після ухвалення судом першої інстанції рішення відповідач почав вчиняти дії, спрямовані на перешкоджання їй у спілкуванні з дитиною. Без її згоди змінив навчальний заклад сина, оформив йому новий паспорт для виїзду за кордон.

З огляду на те, що вся родина відповідача проживає за кордоном, зазначене може свідчити про те, що відповідач має намір вивезти сина на постійне місце проживання за кордон без згоди матері.

У зв`язку зі змінами до постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 від «Правила перетинання державного кордону громадянами України» (далі - Правила перетинання державного кордону) на період існування режиму воєнного стану у відповідача немає жодних перешкод для вивезення дитини за кордон, без згоди матері дитини та вирішення судом спору щодо визначення місця проживання дитини.

Вважала, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити або унеможливити виконання судового рішення.

Ухвалою апеляційного суду від 12.11.2024 у задоволенні заяви відмовлено. Ухвала суду апеляційної інстанції мотивована тим, що звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони виїзду дитини за межі України, заявниця посилається лише на те, що відповідач, на її думку, має намір вивезти їхнього спільного сина за кордон, однак доказів на підтвердження зазначеного не надала.

Також позивачка не довела, що батько є особою, яка має право на виїзд за кордон відповідно статті 23 Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

Крім того, посилаючись на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21, суд апеляційної інстанції зазначив, що за обставин цієї справи забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

Верховний Суд, переглядаючи заяву, виснував про таке.

Статтею 7 СК України передбачено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Коли сім`я руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи забезпечити інтереси дитини, щоб дитина зростала у благополучному середовищі, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення зростання дитини у найсприятливішому середовищі.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це, як правило, обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Забезпечення позову у спорах щодо визначення місця проживання малолітньої дитини має на меті гарантувати дотримання інтересів дитини, створити передумови, які унеможливлять недобросовісну поведінку батьків, забезпечать фундамент для належного виконання судового рішення.

Згідно з пунктами 3, 10 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У справах про визначення місця проживання дитини суд має право вжити таких заходів забезпечення позову, як заборона переміщення (виїзду) дитини за межі України, визначення на період розгляду спору графіка побачень дитини з тим з батьків, з яким дитина фактично не проживає (особливо у випадку відчуження дитини від іншого з батьків), встановленням обов`язку вчинити певні дії.

Як зазначав Європейський суд з прав людини, національні органи влади зобов`язані максимально сприяти спілкуванню дитини з тим з батьків, з яким дитина не проживає, при цьому мають бути враховані інтереси, а також права та свободи усіх зацікавлених осіб, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини та її правам. Зволікання у цьому, з урахуванням обставин справи, може мати непоправні наслідки для відносин дитини з тим із батьків, хто не проживає з нею (§ 79-80 рішення ЄСПЛ Mamchurv. Ukraine (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року).

Згідно з частинами третьою, десятою статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, тимчасових заходів щодо охорони інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання можливого судового рішення, якщо його буде ухвалено на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення. Суд застосовує заходи забезпечення позову у разі, якщо існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам до ухвалення рішення у справі.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача та є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

У постанові від 18 травня 2021 року у справі № 914/1570/20 Велика Палата Верховного Суду зазначала, що особам, які беруть участь у справі, надано можливість уникнути реальних ризиків щодо утруднення чи неможливості виконання рішення суду, яким буде забезпечено судовий захист законних прав, свобод та інтересів таких осіб. Важливим є момент об`єктивного існування таких ризиків, а також того факту, що застосування заходів забезпечення позову є дійсно необхідним, що без їх застосування права, свободи та законні інтереси особи (заявника клопотання) будуть порушені, на підтвердження чого є належні й допустимі докази. Також важливо, щоб особа, яка заявляє клопотання про забезпечення позову, мала на меті не зловживання своїми процесуальними правами, порушення законних прав відповідного учасника процесу, до якого зазначені заходи мають бути застосовані, а створення умов, за яких не існуватиме перешкод для виконання судового рішення. Отже, при використанні механізму забезпечення позову учасники спору повинні належним чином обґрунтовувати підстави застосування відповідного заходу забезпечення позову у конкретній справі; зазначати обставини, які свідчать про те, що неприйняття зазначеного заходу може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду; підтверджувати такі обставини належними й допустимими доказами.

Щодо забезпечення позову шляхом обмеження зміни проживання дитини, країни перебування.

Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Право на вільний вибір пересування з точки зору саме приватного, а не публічного права - це особисте немайнове правом, яке кожен громадянин, за загальним правилом, вільно, на власний розсуд може здійснювати. Діти реалізують це право за допомогою батьків. Механізм здійснення батьками права дитини на свободу пересування встановлений нормами ЦК України, СК України та іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» свобода пересування - це право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатись по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Норма статті 157 СК України визначає певні умови для реалізації права дитиною на свободу пересування, а саме, ставить це право у залежність від того з ким проживає дитина та підтвердження рішенням суду або висновком органу опіки та піклування місця проживання дитини. Ця норма говорить про умови реалізації права на свободу пересування, а не про умови, за яких воно забороняється, хоча практично може у деякий період часу обмежувати таке право.

Випадки, коли дитина, що покинула країну у супроводі одного з батьків і не повернулася підпадають під регулювання Конвенцією про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, укладеною 25.10.1980 в м. Гаазі, до якої Україна приєдналась законом України від 11.01.2006.

Однією з цілей Гаазької конвенції є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав. Гаазька конвенція запобігає самостійному одноосібному прийняттю рішення одного з батьків переміщувати дитину, змінювати країну проживання без згоди іншого. Не дивлячись на те, що Гаазька конвенція вимагає від судових органів держав-учасниць Конвенції видавати розпорядження про негайне повернення швидко - у шість тижнів із дати початку процедур, але на практиці цього може не відбутися («М.Р. та Д.Р. проти України»).

У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду 14 лютого 2022 року у справі № 754/7569/21 (провадження № 61-15886сво21) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. Саме в таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення.

В інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України не є можливим.

У постановах Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц (провадження № 61-47217св18) та від 12 лютого 2020 року у справі № 288/162/19-ц (провадження № 61-11750св19) викладено правовий висновок, що суди відповідно до статей 149, 150 ЦПК України не можуть застосовувати як спосіб забезпечення позову заборону дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України, оскільки такий захід не передбачений цивільним процесуальним законом.

Верховний Суд погодився із тим, що суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову шляхом заборони виїзду за межі України сина сторін без згоди матері у супроводі батька, та будь-яких інших осіб за його довіреністю, до набрання законної сили рішенням суду у цій справі.

Отже, обраний відповідачем спосіб забезпечення позову шляхом заборони зміни країни перебування (проживання) дитині не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, оскільки позов пред`явлений не про повернення дитини у країну проживання (не по Гаазській конвенції), а інші підстави заборони перетину дитиною кордону суперечитимуть праву дитини на свободу пересування.

Крім того, суд наголошує на тому, що інститут забезпечення позову в правовій системі є важливим механізмом, який гарантує саме виконання рішень суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів сторін у судових процесах.

У Рішенні від 31 травня 2011 року N 4-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що з метою гарантування виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог у процесуальних законах України передбачено інститут забезпечення позову (абзац п`ятий пункту 4 мотивувальної частини). Вказаний інститут є елементом права на судовий захист і спрямований на те, щоб не допустити незворотності певних наслідків відповідних дій щодо відновлення порушеного права. Він віднесений до механізму захисту прав і свобод людини, зокрема в судовому порядку, і є гарантією їх захисту та відновлення, а отже, елементом правосуддя.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийнято на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод чи інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Таким чином, забезпечення позову вживається у випадку якщо позивач має побоювання, які викликані тим, що відповідачем протягом розгляду справи по суті буде вчинено дії, що призведуть до неможливості виконання рішення суду, у разі ухвалення судом рішення про задоволенні позовних вимог.

За змістом мотивувальної частини вказаного рішення Конституційного Суду України, інститут забезпечення позову має гарантувати саме виконання рішення суду, а не забезпечувати процес розгляду справи. На відміну від інституту забезпечення позову, який гарантує виконання рішення, заходами забезпечення процесу розгляду справи є такі заходи як процесуальний примус (Глава 9 ЦПК України), заходи забезпечення доказів (параграф 8 Глави 2 ЦПК України). Тому суд, застосовуючи принцип співмірності стосовно позовних вимог і порушеного права, про яке просить позивач, має корелювати цю співмірність зі обраним позивачем способом захисту порушеного права, яке він просить відновити, а не із поведінкою учасників справи під час судового розгляду, необхідністю забезпечення (витребування) і дослідження доказів, реалізацією інших процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що зустрічі та спілкування одного з батьків із дитиною є співмірним заходом забезпечення позову про визначення місця проживання дитини (постанови Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 127/31828/19, від 24 лютого 2022 року у справі № 361/8355/21, від 05 грудня 2023 року у справі № 490/2077/23, від 22 червня 2022 року у справі № 757/33742/19-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 26 жовтня 2022 року у справі № 752/1253/22, від 15 листопада 2023 року у справі № 467/403/22).

На сьогодні Верховний Суд відхилив позицію про те, що спір про місце проживання дитини можна вирішити лише після її повернення до держави постійного місця проживання. Верховний Суд відступив від такого висновку у постанові від 11 грудня 2023 року № 607/20787/19, зазначивши, що чинне законодавство України не передбачає імперативної умови про те, що перебування дитини за межами України є підставою для відмови у задоволенні позову про визначення місця проживання такої дитини. Факт проживання дитини за кордоном на час розгляду та вирішення спору не впливає на можливість ухвалення судом рішення про визначення місця її проживання. Такий факт не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання дитини, а повернення дитини в Україну не є передумовою для можливості вирішення відповідного спору батьків. Отже, знаходження дитини за кордоном України на час розгляду справи про визначення місця її проживання з одним із батьків не є перешкодою для вирішення такого спору.

У справах про визначення місця проживання дитини забезпечення якнайкращих інтересів дитини вимагає врахування не лише умов її проживання за конкретною адресою, але й сукупності інших обставин, які дозволяють стверджувати, що забезпечення таких інтересів можливе шляхом встановлення, з ким із батьків дитині проживати краще. Такими обставинами є, зокрема, особисті якості батьків, їхня поведінка, ставлення до виконання батьківських обов`язків, урахування ними інтересів дитини, наявність взаєморозуміння з нею, характеристика її психоемоційного стану, висновки органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17).

У постанові від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц Верховний Суд виказав загальний висновок про те, що місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.

З аналізу наведених висновків Верховного Суду слідує, що у залежності від обставин справи, конкретне місце проживання для вирішення спору не має суттєвого значення, адже спір батьків стосується не адреси проживання дитини, а взагалі - проживання її з одним із батьків - хоча б це місце буде і за кордоном.

Відтак, у забезпеченні позову шляхом заборони зміни країни перебування (проживання) дитини слід відмовити, оскільки це суперечитимуть праву дитини на свободу пересування.

Щодо забезпечення позову шляхом встановлення порядку участі батька у спілкуванні та зобов`язання повідомляти про місцезнаходження дитини та інших даних про дитину

У заяві про забезпечення зустрічного позову заявник зазначає, що між сторонами фактично виник спір щодо визначення місця проживання дитини, порядку участі батька у її вихованні та спілкуванні. Заявник вказує, що відповідачка перешкоджає його регулярному спілкуванню з дитиною, обмежує телефонні та відеоконтакти, не надає інформацію щодо фактичного місця перебування та навчання дитини.

На підтвердження зазначених обставин заявником надано роздруківки листування сторін у месенджерах, з яких вбачається скріншоти пропущених викликів та повідомлень, заяву до органу опіки та піклування щодо втручання у конфлікт, а саме, лист Головного управління з питань захисту прав дітей муніципія Кишинів (сектор Ришкані) від 12.06.2024 № M-303/24, адресований ОСОБА_5 та доведений до відома ОСОБА_1 , з якого видно, що органом опіки 04.06.2024 здійснено виїзд за адресою: АДРЕСА_2 , дитина - ОСОБА_3 . На момент перевірки перебувала з батьком. Умови проживання: квартира орендована, площа 47,6 кв.м, санітарні умови добрі, наявне окреме місце для дитини, ігрова зона, меблі та побутова техніка, дитина відвідує дитячий садок «Elite Academia», додатково: психолог, логопед, танцювальний гурток. Батько працює, має постійний щомісячний дохід, забезпечує потреби дитини. Між батьком і дитиною - теплі відносини, батько знає вподобання дитини, комунікує з матір`ю, не перешкоджає її контактам із дитиною. Батько повідомив, що справа щодо аліментів розглядається в суді України у 2023 році після розірвання шлюбу місце проживання дитини визначено з батьком.

Заявник просить зобов`язати відповідачку забезпечити йому регулярне спілкування батька з дитиною засобами телефонного та відеозв`язку, покласти на відповідачку обов`язок утримуватися від перешкоджання такому спілкуванню.

Суд, вирішуючи заяву у цій частині, виходить із такого.

Як суд наголосив, посилаючись на відповідні висновки Верховного Суду, зустрічі одного із батьків з дитиною будуть сприяти відновленню та налагодженню емоційних стосунків матері із її малолітньою дитиною і ця обставина відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Зустрічі матері/батька з дитиною є співмірним заходом забезпечення позову, враховуючи, що цей спір виник із сімейних правовідносин.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку, однак будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі № 490/1087/21 (провадження № 61-12931св21) вказано, що судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька). Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 04 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У таких чутливих правовідносинах, враховуючи можливий тривалий судовий розгляд справи, сприяння забезпеченню відновлення відносин та емоційного контакту малолітньої дитини особисто з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити або взагалі відгородити дитину від зустрічей із батьком.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Отже, системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що батько, який на час вирішення справи проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Ураховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову у частині вимог щодо порядку спілкування та зобов`язання позивачки повідомляти про місцезнаходження дитини та інші дані, які необхідні для контакту із батьком.

У зв`язку з наведеним, заява про забезпечення зустрічного позову підлягає частковому задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149, 150, 260, 261 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Заяву ОСОБА_1 про забезпечення зустрічного позову по цивільній справі за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - Центральна адміністрація Дніпровської міської ради) про визначення місця проживання неповнолітньої дитини з батьком - задовольнити частково.

Забезпечити позов шляхом зобов`язання ОСОБА_2 не чинити перешкод дистанційному спілкуванню батька ОСОБА_1 з дитиною ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 не рідше п`яти разів на тиждень; не менше 30 хвилин; через відеозв`язок, засобами: WhatsApp / Telegram або інший узгоджений застосунок; з 18:00 до 20:00 за місцем перебування дитини із забезпеченням можливості конфіденційного спілкування без стороннього втручання, повідомити ОСОБА_1 про адресу проживання дитини, навчальний заклад і форму навчання, контакти навчального закладу, номер телефону дитини для зв`язку із батьком - до вирішення справи по суті.

У задоволенні іншої частини заяви - відмовити.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів до Дніпровського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвалу суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

В залежності від результатів вирішення спору по суті, ухвала про вжиття заходів забезпечення позову діє у строки, встановлені ч.ч. 7-10 ст. 158 ЦПК України.

Копії ухвали надіслати сторонам для відома та для виконання відповідним органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими чи службовими особами, в тому числі щодо внесення записів до відповідних реєстрів.

Строк пред`явлення ухвали до виконання, як виконавчого листа, три роки.

Ухвала підписана суддею 27 лютого 2026 року.

Адреси сторін:

Позивач:

ОСОБА_2 (адреса: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , засоби зв`язку: тел. НОМЕР_2 ).

Відповідач:

ОСОБА_1 ( АДРЕСА_4 , РНОКПП НОМЕР_3 електронна пошта: ІНФОРМАЦІЯ_2 , тел. моб. НОМЕР_4 )

Третя особа:

Центральна адміністрація Дніпровської міської ради (49006, м. Дніпро, просп. Лесі Українки, 65).

Суддя О.С. Наумова