Провадження № 2/369/6811/26
У Х В А Л А

І М Е Н ЕМ У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року Києво-Святошинський районний суд Київської області у складі:

судді Лапченко О.М.,

за участі секретаря Дубицької М.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, -

встановив:

представник ОСОБА_3 , яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , звернулась до суду з заявою, згідно якої просить скасувати заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 жовтня 2025 року по справі № 369/19127/25, а саме - зняти арешт з квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 .

В обґрунтування своєї заяви представник відповідача зазначає, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.10.2025 року частково задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову у цивільній справі № 369/19127/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 100597,00 грн., завданої внаслідок залиття квартири, моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн., 64075,00 грн. упущеної вигоди від недотриманої плати за оренду квартири, 4900,00 грн. витрат, пов`язаних зі складанням звіту про оцінку майна, 5000,00 грн. витрат., пов`язаних зі складанням звіту про оцінку розміру упущеної вигоди від недоотримання плати за оренду квартири, 3000,00 грн. витрат на правничі послуги, та накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 до набрання законної сили рішення суду по даній справі. У даній справі вжито заходи забезпечення позову на підставі того, що відчуження квартири відповідача може призвести до утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову про стягнення 184 672 грн. на користь ОСОБА_1 . Разом з тим, судом під час розгляду клопотання про забезпечення позову не було належним чином перевірено та підтверджено наявність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову, оскільки відповідач будь-яких оголошень про продаж спірної квартири в мережі Інтернет не розміщував та не має намірів відчужити належну їй квартиру. У даному ж випадку позивачем не надано жодного доказу наявності реальної загрози, яка може унеможливити або істотно ускладнити виконання рішення суду в майбутньому. Сам по собі факт перебування відповідача поза межами України не є доказом ухилення від виконання судового рішення чи наміру відчужити майно і не свідчить про наявність ризику невиконання можливого рішення суду та не може вважатися безумовною підставою для застосування заходів забезпечення позову. Крім того, відповідно до звіту про оцінку майна (квартири, загальною площею 40,4 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ) від 04.11.2025 року, здійснену суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 (сертифікат ФДМУ № 408/2024 суб`єкта оціночної діяльності від 29.08.2024 року), ринкова вартість об`єкта оцінки (вказаної квартири) складає 2 208 000 (два мільйона двісті вісім тисяч) гривень, без урахування ПДВ. Отже, як вбачається зі звіту про оцінку майна, ринкова вартість квартири відповідача у дванадцять разів перевищує заявлену ціну позову, що є неспівмірним із заявленими позовними вимогами. Таким чином, застосований захід забезпечення позову у вигляді арешту квартири є надмірним, необґрунтованим та таким, що порушує принцип співмірності, передбачений статтею 150 ЦПК України, норма якої імперативно встановлює, що види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позовними вимогами. Отже, накладення арешту на квартиру є надмірним заходом, що необґрунтовано обмежує право власності відповідача та суперечить меті забезпечення позову. Окрім того, розмір заявлених позивачем вимог є спірним та не може розглядатися судом як беззаперечний доказ розміру матеріальних збитків, на які посилається позивач. Враховуючи вищезазначене, на даний час відсутні підстави для подальшого збереження заходів забезпечення позову - накладення арешту, оскільки накладення арешту на нерухоме майно застосовано лише на підставі припущень щодо можливого невиконання рішення суду, без надання позивачем належних доказів існування реальної загрози відчуження майна, справу по суті ще не розглянуто, а розмір заявлених вимог є спірним і не підтверджений судовим рішенням, відповідач не вчиняла жодних дій, спрямованих на відчуження спірного майна, вартість нерухомого майна, на яке накладено арешт, є неспівмірною із заявленими позовними вимогами. У зв`язку з викладеним, заходи забезпечення позову у вигляді арешту квартири є необґрунтованими та такими, що підлягають скасуванню.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи, надала суду заяву, згідно якої вказала, що проти задоволення заяви про скасування арешту заперечує, просить не скасовувати заходи забезпечення позову до вирішення справи по суті.

Представник відповідача адвокат Ільчук О.С. в судовому засіданні просила задовольнити заяву та скасувати заходи забезпечення позову.

Дослідивши матеріали заяви, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до такого висновку.

Згідно ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду (ч. 2 ст. 149 ЦПК України).

Пунктом 1 частини 1 ст. 150 ЦПК України передбачений такий вид забезпечення позову як накладення арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 22.02.2005 року у справі «Новоселецький проти України» зазначив, що стаття 1 Протоколу № 1, яка спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу приймати деякі необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (див. рішення "Броньовський проти Польщі" [GC], N 31443/96, п. 143, CEDH 2004-...). У кожній справі, в якій іде мова про порушення вищезгаданого права, Суд повинен перевірити дії чи бездіяльність держави з огляду на дотримання балансу між потребами загальної суспільної потреби та потребами збереження фундаментальних прав особи, особливо враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та непомірний тягар (див. рішення "Спорронг та Лонрот проти Швеції" ( 980_098 ), від 23 вересня 1982 року, серія А, N 52, стор. 26, п.69).

В рішенні від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що втручання у право особи, захищене статтею 1 Першого протоколу, має бути виправданим. У цьому зв`язку Суд знову наголошує на необхідності підтримання "справедливої рівноваги" між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе "особистий і надмірний тягар" (див. рішення у справі Брумареску, п. 78).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18 висловила висновки щодо застосування норм права, згідно яких співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2024 у справі № 754/5683/22 також зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Жодних обмежень щодо застосування такого виду забезпечення позову, як накладення арешту на майно (грошові кошти), лише у сфері майнових спорів або заборони його застосування при вирішенні немайнового спору цивільне процесуальне законодавство не містить. Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення у конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Таким чином, виходячи з вказаних висновків щодо застосування норм права Велика Палата Верховного Суду зазначає, що суди під час вирішення питання про вжиття заходів забезпечення позову повинні, в тому числі, зважати на вартість майна, на яке позивач просить накласти арешт з метою забезпечення позовних вимог.

Позивач звернулась до суду з позовом, згідно якого просить стягнути із відповідача ОСОБА_2 матеріальну шкоду у розмірі 100 597,00 грн., завдану внаслідок залиття квартири, моральну шкоду у розмірі 20 000, 00 грн., 64 075,00 грн. упущеної вигоди від недоотриманої плати оренди квартири, витрати, пов`язані зі складанням звіту про оцінку матеріального збитку у розмірі 4 900,00 грн., витрати, пов`язані зі складанням звіту про оцінку розміру упущеної вигоди від недоотримання плати за оренду квартири у розмірі 5000,00 грн., витрати на правничі послуги у розмірі 3 000,00 грн., стягнути із відповідача судовий збір за подання позову у розмірі 1 846,72 грн. та судовий збір за клопотання про забезпечення позову у розмірі 605,60 грн.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.10.2025 року заяву про забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, було задоволено частково. Накладено арешт на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_2 , до набрання законної сили рішення суду по даній справі. В решті заяви про забезпечення позову відмовлено.

Представник відповідача просить суд скасувати арешт вказаної квартири, посилаючись на те, що ринкова вартість квартири відповідача у дванадцять разів перевищує заявлену ціну позову, що є неспівмірним із заявленими позовними вимогами.

З доданих до заяви про скасування заходів забезпечення позову документів вбачається, що відповідно до звіту про оцінку майна (квартири, загальною площею 40,4 кв. м., що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ) від 04.11.2025 року, здійснену суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою підприємцем ОСОБА_4 (сертифікат ФДМУ № 408/2024 суб`єкта оціночної діяльності від 29.08.2024 року) ринкова вартість об`єкта оцінки (вказаної квартири) складає 2 208 000 (два мільйона двісті вісім тисяч) гривень, без урахування ПДВ.

Ухвалюючи рішення про забезпечення позову, суд в ухвалі констатував, що позивач в рамках розгляду клопотання про забезпечення позову позбавлена можливості надати суду докази вартості квартири відповідача, на яку вона просить накласти арешт. На момент розгляду такого клопотання суд також був позбавлений можливості перевірити вартість вказаної квартири. Між тим на момент ухвалення рішення про арешт квартири, суд вважав, що такий вид забезпечення позову як арешт майна, буде достатнім заходом забезпечення позову і при цьому право володіння та користування майном відповідача не обмежується. При цьому суд роз`яснив, що відповідач не позбавлена права звернення до суду з клопотанням про зняття арешту з квартири за наявності відповідних підстав.

Предметом цього спору є стягнення суми відшкодування витрат в загальному розмірі 184 672 гр.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Між тим, судом встановлено, що вартість квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 становить 2 208 000 гр., що є очевидно неспівмірним із заявленими позовними вимогами.

Забезпечення позову повинно застосовуватися із врахуванням принципу рівноправності сторін у спорі і не повинно призводити до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, так як справа по суті ще не вирішена та факт порушення законних прав позивача не встановлений.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Такої позиції притримується Верховний Суд у своїй Постанові 17 жовтня 2018 року, справа № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів особи у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання в майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

Як вбачається з матеріалів справи відповідачем з часу подання позову не вчинено жодної дії, яка б свідчила про намір здійснити продаж квартири, або вчинено дію, спрямовану на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги, що могло б призвести до утруднення виконання можливого судового рішення.

Сам факт звернення з позовом до суду не може бути підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Однак, суду не надано доказів та матеріали справи не містять доказів того, що існують реальні ризики можливого відчуження спірного майна до вирішення спору по суті.

Таким чином, проаналізувавши зміст заяви, поданої заявником, суд вважає, що вказана заява підлягає задоволенню, оскільки, на переконання суду, наявність арешту на квартиру відповідача буде невиправданим втручанням у право власності, тобто, у право особи на мирне володіння своїм майном, яке захищене статтею 1 Протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Окрім цього, судом встановлено, що заходи забезпечення позову є неспівмірними до ціни позову, а позивачем не доведено суду той факт, що невжиття саме таких заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Враховуючи викладене, суд вважає, що заходи забезпечення позову слід скасувати.

На підставі викладеного та керуючись ст. 158, 260, 261 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

заяву представника ОСОБА_3 , яка діє в інтересах відповідача ОСОБА_2 , у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, про скасування заходів забезпечення позову задовольнити.

Скасувати заходи забезпечення позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок залиття квартири, застосовані на підставі ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.10.2025 року про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_3 .

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії цієї ухвали.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя - О.М. Лапченко