Справа № 527/3371/25
провадження 2/527/169/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Глобине

Глобинський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді - Свістєльнік Ю.М.,

за участю секретаря судового засідання Мороз Ю.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Глобине цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу,-

ВСТАНОВИВ:

17 листопада 2025 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом у якому прохала ухвалити судове рішення, яким визнати дійсним договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна: нежитлового приміщення складу площею 266.8 кв.м, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладеного 17 травня 2007 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Маяк», як продавцем.

В обґрунтування позову вказала, що між нею та приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Маяк» (ПСП «Агрофірма «Маяк») 17 травня 2007 року було укладено в письмовій формі договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна - нежитлового приміщення складу площею 300 кв.м, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до умов договору, продавець передає у власність вказане вище приміщення, на яке покупець набуває право власності після повної сплати його вартості через касу підприємства; передача приміщення оформлюється актом приймання-передачі. Вартість приміщення на момент його купівлі складала за договором 4692 гривні, що підтверджується довідкою про балансову вартість приміщення від 22.05.2007 року вих.номер 138.

Вказала, що нею в день укладення договору було сплачено в касу продавця його повна вартість, що підтверджується розрахунковим документом - накладною №11, в якій вказано про сплату нею грошових коштів в сумі 4692.00 грн. за приміщення складу. Накладна містить дату складання, підписи директора та головного бухгалтера ПСП «Агрофірма «Маяк», штамп «получено», тощо. В цей же день, після оплати вартості, їй продавцем було передано приміщення складу за актом приймання-передачі. Акт підписаний нею, як покупцем, про приймання складу, та директором ПСП «Агрофірма «Маяк», як повноважним представником продавця. Оплативши вартість складу та набувши його за актом приймання-передачі, вона вважала, що всі необхідні документи на складське приміщення оформлені; про те, що такий договір як об`єкт нерухомості, потребує нотаріального посвідчення, вона не знала та їй при його укладенні сторона продавця не повідомляла, тому вважала, що договір оформлено у відповідності до діючого законодавства і він більше не потребує ніяких дій.

Вказаний вище письмовий договір містить всі істотні умови, необхідні для договорів купівлі-продажу майна.

У договорі купівлі-продажу та в акті приймання-передачі складського приміщення його площа вказана в розмірі 300 кв.м. Але під час проведення технічної інвентаризації складу, виготовлення технічного паспорта 23.09.2025 року, працівниками БТІ було проведено обміри складу, і його дійсна площа становить 266.8 кв.м.

Куплене нею приміщення складу 1940 року забудови, побудоване з цегли, має цегляний фундамент, стіни цегляні, перекриття дерев`яне, дах дерев`яний, покрівля шиферна, його площа складає 266.8 кв.м. Вказані обставини підтверджуються технічним паспортом на приміщення, виготовленим на її замовлення Кременчуцьким відділенням Полтавської торгово-промислової палати; його ринкова вартість на час звернення до суду, складає 91104.00 гривень, що підтверджується висновком судового експерта Маківського М.В. №92-25, складеного 24.10.2025 року. За виготовлення висновку нею сплачено 3000.00 гривень.

Зазначила, що складом вона користується до цього часу і вважає його своєю власністю. В 2025 році вона прийняла рішення подарувати цю нерухомість своєму синові. Нотаріус їй пояснив, що він не може вчинити ніякі дії по вказаному майну, оскільки право власності на нього не зареєстроване, а сам договір нотаріально не посвідчений, тому їй потрібно вирішити з продавцем нерухомості питання про посвідчення договору купівлі-продажу складу нотаріально.

Однак, така можливість на даний час втрачена. 03.12.2010 року ПСП «Агрофірма «Маяк» було припинено, реєстраційний номер запису 8000569, що підтверджується Детальною інформацією про юрособу ПСП «Агрофірма «Маяк» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізосіб-підприємців та громадських формувань Мін`юсту України. Підставою для припинення ПСП «Агрофірма «Маяк» вказано на судове рішення господарського суду Полтавської області у справі №18/94 у зв`язку з його ліквідацією внаслідок визнанням банкрутом.

Внаслідок припинення ПСП «Агрофірма «Маяк», з 03.12.2010 року подальше нотаріальне посвідчення укладеного між нею, як покупцем, та ПСП «Агрофірма «Маяк», як продавцем, письмового договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна виявилося неможливим.

Отже, з припиненням юридичної особи продавця власника об`єкту нерухомості безповоротно втрачено будь-яку можливість для нотаріального посвідчення укладеного договору. В такому разі, з метою захисту її майнових прав та інтересів, вона і змушена виключно в судовому порядку захистити свої майнові права на придбаний мною об`єкт нерухомості у спосіб, що визначений в даній позовній заяві.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 01.12.2025, справа надійшла у провадження судді Свістєльнік Ю.М.

Ухвалою суду від 02 грудня 2025 року відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 24 грудня 2025 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 та її представник Гольдінов Ю.Л. не з`явилися, в наданій суду заяві представник прохав суд розглядати справу за їх відсутності.

У судове засідання відповідач представник Градизької селищної радине з`явився, надав заяву про розгляд справи за відсутності представника. Також вказав, що при винесенні рішення покладається на розсуд суду.

Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, дослідивши докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, доходить наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках; збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ч.1 ст. 79 ЦПК України).

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Як встановлено судом, позивач ОСОБА_1 є власником нежитлового приміщення складу площею 266.8 кв.м, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , згідно укладеного 17 травня 2007 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Маяк», як продавцем договору купівлі-продажу об`єкту вказаного нерухомого майна (а.с.11-14).

Умовою п.1.2. договору вказано, що покупець набуває право власності на придбане нежитлове приміщення тільки після повної сплати вартості предмета договору через касу підприємства.

Згідно Технічного паспорта, виготовленого на замовлення позивача Кременчуцьким відділенням Полтавської торгово-промислової палати, приміщення складу 1940 року забудови, побудоване з цегли, має цегляний фундамент, стіни цегляні, перекриття дерев`яне, дах дерев`яний, покрівля шиферна, його площа складає 266.8 кв.м. (а.с.19-28).

Згідно Висновку експерта № 92-25 за результатами проведення оціночно-будівельного дослідження приміщення складу, розташованого в АДРЕСА_1 , ринкова вартість приміщення складу складає 91104.00 грн(а.с.29-34).

Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не забороняються законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплати за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Згідно з ст. 655 Цивільного кодексу України, істотними умовами договору купівлі-продажу є найменування майна, що продається, та його ціна.

Як вбачається із матеріалів справи, сторонами за договором було здійснено повне виконання усіх істотних умов, а саме: позивач сплатила кошти за складське приміщення, а відповідач фактично передав позивачеві у володіння та користування вказану будівлю тощо.

У відповідності з ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися про всі істотні умови договору, що підтверджуються письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна зі сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Відповідно до ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Відповідно до статті 1 протоколу 1 Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном.

Поняття "майна" включає в себе в тому числі і будинок (рішення ЄСПЛ від 23.09.1982 р. у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції").

Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 06 вересня 2017 року в цивільній справі № 6-1288цс17, однією з умов застосування ч.2 ст.220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

Що стосується питання права власності продавця будівлі, слід врахувати наступне. У договорі, текст якого був складений ПСП «Агрофірма «Маяк», зазначено, що приміщення, яке є предметом купівлі-продажу, на час укладення договору нікому не продано, не подаровано, не перебуває під заставою (п.1.4.).

В довідці від 22.05.2007 року №138, складеною продавцем (яка є додатком до договору) зазначено про балансову вартість складського приміщення на час його продажу. Тобто, приміщення складу, як майно підприємства, на час продажу, було відображено в його балансі, в розділі активи - в частині бухгалтерського балансу ПСП «Агрофірма «Маяк», що відображає на певну дату всі наявні на даному підприємстві матеріальні цінності, кошти, борги різних осіб та установ у грошовому виразі.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Проте, згідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав.

Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 5 6, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами).

Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди та іншу нерухомість не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Право власності відповідно до згаданих нормативних актів, залежало лише від законності набуття такого права.

Крім того, відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі. За таких обставин, слід вважати що продавець складського приміщення правомірно володів ним, обліковуючи цю будівлю в господарському балансі активів та зобов`язань в якості активу підприємства.

Як вбачається з матеріалів справи, спірним приміщенням складу з 1990-х років користувався ОСОБА_2 батько позивача, колишній колгоспник колгоспу «Маяк», працівник ПСП «Агрофірма «Маяк», який орендував його ще в колгоспі «Маяк». 26.12.2001 року Бугаївською сільською радою ОСОБА_2 було видане Свідоцтво про право власності на майновий пай члена КСП (майновий сертифікат) серія ПО №137788, за яким він мав право на майновий пай колективного сільськогосподарського підприємства агрофірма «Маяк» ПСП «Агрофірма «Маяк» село Бугаївка Глобинського району Полтавської області; загальна вартість пайового фонду на 1.12.2001 року становила 1181308 гривень 75 коп.; частка ОСОБА_2 визначена в розмірі 4018 гривень. Згідно Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28.08.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Градизької державної нотаріальної контори, реєстровий номер 1870, позивач успадкувала майновий пай, однак майно на пай не отримувала, сертифікат залишився нереалізованим (а.с.39-44).

Як стверджує у наданому позові позивач, вона продовжувала користуватися приміщенням складу і оскільки питання про розподіл майна за майновим сертифікатом не вирішувалося, то в 2007 році вона купила його у ПСП «Агрофірма «Маяк» за вказаним вище договором.

Судом встановлено, що 03.12.2010 року ПСП «Агрофірма «Маяк» було припинено, реєстраційний номер запису 8000569, що підтверджується Детальною інформацією про юрособу ПСП «Агрофірма «Маяк» з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізосіб-підприемців та громадських формувань Мінюсту України. Підставою для припинення ПСП «Агрофірма «Маяк» вказано на судове рішення господарського суду Полтавської області у справі №18/94 у зв`язку з його ліквідацією внаслідок визнанням банкрутом (а.с.15-18).

Внаслідок припинення ПСП «Агрофірма «Маяк», з 03.12.2010 року подальше нотаріальне посвідчення укладеного між мною, як покупцем, та ПСП «Агрофірма «Маяк», як продавцем, письмового договору купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна виявилося неможливим.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 80, ч.1 ст.81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, в ході судового розгляду справи судом встановлено, що у зв`язку з припиненням юридичної особи - продавця нерухомого майна, позивачем безповоротно втрачено будь-яку можливість для нотаріального посвідчення укладеного договору.

У вказаній справі, з огляду на характер спірних правовідносин, встановлені судом обставини, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги з якими звернулася позивач є такими що підлягають до задоволення, оскільки позивач має непорушне право на мирне володіння своїм майном, позовні вимоги є правомірними та такими, що ґрунтуються на нормах законодавства та не порушують права та інтереси третіх осіб.

Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 57, 60, 81, 247, 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області про визнання дійсним договору купівлі-продажу задовольнити.

Визнати дійсним договір купівлі-продажу об`єкту нерухомого майна: нежитлового приміщення складу площею 266.8 кв.м, яке знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , укладеного 17 травня 2007 року між ОСОБА_1 , як покупцем, та приватним сільськогосподарським підприємством «Агрофірма «Маяк», , як продавцем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Повне найменування учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 (адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , рнокпп: НОМЕР_1 );

Представник позивача: ОСОБА_3 (адреса: Полтавська область, м. Кременчук);

Відповідач: Градизька селищна рада Кременчуцького району Полтавської області (місцезнаходження: 39070, Полтавська область, Кременчуцький район, с-ще Градизьк, вул. Київська, 51, ).

Суддя Ю. М. Свістєльнік