ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Гапонова А.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецькі енергетичні послуги» на ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецькі енергетичні послуги» до ОСОБА_1 , про стягнення заборгованості (суддя першої інстанції Бойко О.М.),

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Донецькі енергетичні мережі» звернулось до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідачка на користь Товариства суму боргу в розмірі 70 388,48 грн. за спожиту у грудні 2024 року та січні-лютому 2025 року електричну енергію, суму боргу 3% річних у розмірі 424,94 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 626,44 грн та судовий збір 2422, 40 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року провадження у справі закрито.

Із вказаною ухвалою суду не погодився представник ТОВ «Донецькі енергетичні послуги» - Полінський В.А., та подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що вона постановлена з порушенням норм процесуального права, а також без належного дослідження наявних доказів у справі.

Скарга мотивована тим, що між ТОВ «Донецькі енергетичні послуги» та малим непобутовим споживачем ОСОБА_1 саме як фізичною особою 15.10.2024 року укладений договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг № 2328.

У даній справі Товариство з обмеженою відповідальністю «Донецькі енергетичні послуги» звернулося до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з ОСОБА_1 як з фізичної особи заборгованості за спожиту електричну енергію.

В оскаржуваній ухвалі, єдиним обґрунтуванням зазначено: «При дослідженні матеріалів позовної заяви вбачається, що матеріали позовної заяви мають спір щодо стягнення заборгованості за несплату електричної енергії малим непобутовим споживачем фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 за договором №2328 від 15.10.2024 року для Готельного комплексу», а ні у позовній заяві, а ні у наданих додатках Позивач жодним чином не зазначав, що Відповідач має статус фізичної особи-підприємця.

ОСОБА_2 просив оскаржувану ухвалу суду від 09 грудня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Від відповідачки відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Представник ТОВ «Донецькі енергетичні послуги» - Полінський В.А. у судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги просив задовольнити її у повному обсязі на направити справу для продовження розгляду до місцевого суду.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилась, про час, дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Закриваючи провадження у справі, на підставіп.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд першої інстанції виходив з того, що вона не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції .

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 ст. 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Тобто, в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.

З дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Відповідно до ст. 4 ГПК України право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи у господарському суді, до юрисдикції якого вона віднесена законом. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Відповідно до статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах, що виникають з відносин, пов`язаних із захистом економічної конкуренції, обмеженням монополізму в господарській діяльності, захистом від недобросовісної конкуренції, в тому числі у спорах, пов`язаних з оскарженням рішень Антимонопольного комітету України, а також справи за заявами органів Антимонопольного комітету України з питань, віднесених законом до їх компетенції, крім спорів, які віднесені до юрисдикції Вищого суду з питань інтелектуальної власності; інші справи у спорах між суб`єктами господарювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 ГК України суб`єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов`язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов`язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ «Донецькі енергетичні послуги» та мал. не побутовим споживачем ОСОБА_1 , 15.10.2024 року було укладено договір про постачання електричної енергії № 2328.

Також матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 була укладена з позивачем заява-приєднання до договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг (крім індивідуальних побутових споживачів)

З вищезазначеної заяви вбачається що відповідачкою була обрана комерційна пропозиції КП «Універсальна» щодо постачання електроенергії до Готельного комплексу, який розташований у АДРЕСА_1 , та який належить відповідачці на підставі права власності №12995943 від 21.12.2006 року.

Також, позивачем до позову було надано Акти приймання-передавання товарної продукції (електроенергії) між ТОВ «Донецькі енергетичні послуги та ФО ОСОБА_1 , згідно яких, електрична енергія постачалась Готельному комплексу за тарифами не побутових споживачів.

Крім того, матеріалами справи було встановлено, що Директором ТОВ «Донецькі енергетичні послуги» - Черномашинцевою О.Б. на адресу ОСОБА_1 було направлено претензію щодо сплати суми боргу у розмірі 70535,72 грн.

У вказаній претензії було вказано, що відповідно до умов п.5.1. Договору Споживач розраховується з Постачальником за спожиту електричну енергію за цінами (тарифами), що визначаються відповідно до методики (порядку), затвердженої Регулятором, згідно з обраною Споживачем комерційною пропозицією, яка є додатком до цього Договору.

Згідно п. 5.10. Договору оплата рахунка Постачальника за цим Договором має бути здійснена Споживачем у строки, визначені в рахунку, але не менше 5 робочих днів від дати отримання Споживачем цього рахунка, або протягом 5 робочих днів від строку оплати, зазначеного в комерційній пропозиції, прийнятої Споживачем.

Також у претензії було зазначено, що у випадку неперерахування суми заборгованості Товариство буде вимушено звернутись до господарського суду для примусового стягнення заборгованості.

Отже, постачальник електричної енергії фактично вже у досудовій претензії визначився, що відносини між Товариством та ОСОБА_3 носять комерційний характер, щодо постачання електричної енергії до не побутового споживача, який здійснює господарську діяльність, а отже колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд обґрунтовано закрив провадження у даній справі, з тих підстав, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Інші наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновкам суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись статтями 367, 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Донецькі енергетичні послуги» залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складено 18 лютого 2026 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи