Провадження № 2/752/2463/26
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 лютого 2026 року Голосіївський районний суд м. Києва в складі: головуючого - судді - Машкевич К.В., за участю секретаря - Касаткіної А.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Комунального підприємства «Керуюча компанія з обсоговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, суд

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом і просить стягнути з відповідачки 38 982, 30 грн. заборгованості за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій.

Посилається в позові на те, що відповідачка на підставі договору дарування від 25 липня 2013 року є власником квартири АДРЕСА_1 .

КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» з 01 травня 2015 року надає послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій в даному будинку, тобто між ним та відповідачкою виникли зобов`язальні правовідносини, однак ввідповідачка знехтувала обов`язком щодо укладення договору, а тому відповідно до статті 633 ЦК України діє уніфікований публічний Договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №529 від 20 травня 2009 року.

Отримуючи щомісяця рахунки на оплату наданих послуг відповідачка їх не сплачує, в зв`язку з чим за період часу з 01 липня 2019 року до 01 березня 2025 року утворилася заборгованість у розмірі 38 982, 30 грн, з яких:

-32 439, 18 грн. основного боргу;

-4 975, 62 грн. інфляційних втрат;

-1 567, 50 грн. річних.

Позов був зареєстрований судом 13 жовтня 2025 року та відповідно до статті 33 ЦПК України було визначено склад суду.

Ухвалою суду від 14 жовтня 2025 року в справі було відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Сторонам було направлено копію ухвали про відкриття провадження, відповідачці копію позовної заяви з додатками.

Відповідно до статті 78 ЦПК України відповідачці був наданий строк для подання відзиву.

04 грудня 2025 року представник відповідачки подав відзив, яким проти позову заперечує.

Посилається на те, що позивачем не надано доказів наявності зобов`язальних відносин з відповідачкою, а приведені в позові твердження вважає припущенням.

Крім того, вимоги позивача охоплюються періодом з 2019 року, тобто позов подано з пропуском строку позовної давності.

Зазначив також, що відповідачка лише місяць назад досягла повноліття, тобто позов пред`явлено до неналежного відповідача.

Просить у позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`зана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Судом встановлено, що відповідачка на підставі договору дарування від від 25 липня 2013 року є власником квартири АДРЕСА_1 .

З розрахунку позивача вбачається, що з липня 2019 року до лютого 2025 року по квартирі не вносилася плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, в зв`язку з чим утворилася заборгованість у розмірі 32 439, 18 грн.

Основним законом у сфері плати за комунальні послуги є Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875.

Відповідно до частини 2 статті 19 Закону учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник.

За змістом частин 1 та 2 статті 12 Закону України «Про житлово - комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

Позивач є виконавцем послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій у будинку АДРЕСА_2 .

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту.

Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відповідно до статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років.

Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до

вісімнадцяти років.

Згідно із статтею 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи.

Частиною 1 статті 30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними.

Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

Відповідно до статті 31 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років (малолітня особа), має право: самостійно вчиняти дрібні побутові правочини; здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом.

Правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.

За змістом частин 1 та 2 статті 32 ЦК України крім правочинів, передбачених статтею 31 цього Кодексу, фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (неповнолітня особа) має право:самостійно розпоряджатися своїм заробітком, стипендією або іншими доходами;самостійно здійснювати права на результати інтелектуальної, творчої діяльності, що охороняються законом; бути учасником (засновником) юридичних осіб, якщо це не заборонено законом або установчими документами юридичної особи;самостійно укладати договір банківського вкладу (рахунку) та розпоряджатися вкладом, внесеним нею на своє ім`я (грошовими коштами на рахунку);самостійно укладати договір про отримання електронних довірчих послуг.

Неповнолітня особа вчиняє інші правочини за згодою батьків (усиновлювачів) або піклувальників.

Відповідно до частини 1 статті 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Таким чином, на момент виникнення спору в 2019 році і весь час існування заборгованості за надані послуги, відповідачка не мала повної цивільної дієздатності та не могла залучатися позивачем до відповідальності за виникнення заборгованості.

Статтею 59 ЦПК України передбачено, що права, свободи та інтереси неповнолітніх осіб віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також осіб, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть захищати у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом.

Статтею 99.2 Податкового кодексу України визначено, що грошові зобов`язання малолітніх/неповнолітніх осіб виконуються їх батьками (усиновителями), опікунами (піклувальниками) до набуття малолітніми/ неповнолітніми особами цивільної дієздатності в повному обсязі.

Судом встановлено і про це ж зазначено позивачем у позові, відповідачка ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто досягла повноліття лише в вересні 2025 року, а на момент виникнення заборгованості була малолітньою.

Таким чином, з точки зору закону, на момент виникнення спору в 2019 році і весь час існування заборгованості за надані послуги, відповідачка не мала повної цивільної дієздатності та не могла залучатися позивачем до відповідальності за виникнення заборгованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Звертаючись до суду, зазначаючи дату народження відповідачки, позивач свідомо визначився з відповідальною особою, якою порушені його права, і в порядку, визначеному частиною 3 статті 279 ЦПК України, з клопотанням про заміну відповідача не звертався.

З урахуванням цього, пред`явлення позову до неналежного неповнолітнього відповідача, суд приходить до висновку про відмову в позові.

Керуючись статтями 15, 16, 28, 31, 32, 34, 59, 322, 509 ЦК України, статтями 4, 5, 12, 13, 76 - 82, 141, 259, 263 - 265, 268, 273 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові Комунального підприємства «Керуюча компанія з обсоговування житлового фонду Голосіївського району м.Києва» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя К.В. Машкевич