КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-з/824/125/2026
У Х В А Л А

Іменем України

02 лютого 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року у справі за апеляційними скаргами адвоката Маслової Вікторії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 березня 2023 року та додаткове рішення Печерського районного суду м. Києва від 27 липня 2023 року, ухвалені у складі судді Хайнацького Є.С. в м. Київ у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», третя особа Кабінет Міністрів України про стягнення заробітної плати,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся у суд із позовом до АТ «Державний ощадний банк України», у якому просив стягнути з відповідача на свою користь 2 005 820 грн. заборгованості із заробітної плати та судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 04 грудня 2014 року між ПАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 було укладено контракт, яким врегульовано трудові відносини між сторонами щодо виконання позивачем роботи на посаді заступника голови Правління АТ «Ощадбанк». До цього контракту в подальшому було укладено додаткові угоди від 03 серпня2017 року, від 03 грудня 2019 року та від 29 липня 2020 року.

Згідно з п. 3.1 вказаного контракту у редакції від 03 серпня 2017 року посадовий оклад позивача становив 256 000 грн., у подальшому при зміні розміру мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України, розмір посадового окладу позивача мав перераховуватись та встановлюватись у сумі, кратній восьмидесяті розмірам мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України.

05 квітня 2021 року контракт було припинено, позивача звільнено з АТ «Ощадбанк».

Зазначав, що в період з квітня 2020 року по вересень 2020 року відповідач виплатив йому посадовий оклад у розмірі 47 230 грн. за кожний місяць роботи, що за вказаний період часу є меншим ніж сума посадового окладу, яка підлягала сплаті позивачу відповідно до умов контракту, на 2 005 820 грн.

Вважав, що відповідач не мав права самостійно зменшувати його посадовий оклад без внесення відповідних змін до контракту, укладеного між сторонами, у якому визначено цей посадовий оклад.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року в позові ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року заяву АТ «Державний ощадний банк України» про ухвалення додаткового рішення та про приєднання доказів фактично понесених судових витрат, пов`язаних із розглядом справи задоволено. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь АТ «Державний ощадний банк України» 307 200 грн. витрат на правову допомогу.

В апеляційній скарзі адвокат Маслова В.С. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов. Вирішити питання судових витрат.

В апеляційній скарзі адвокат Маслова В.С. в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року просила скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Маслової В.С. в інтересах ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року задоволено. Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 березня 2023 року скасовано та ухвалено по справі нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 заробітну плату в розмірі 1 505 554,93 грн. У задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

Апеляційну скаргу адвоката Маслової В.С. в інтересах ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року задоволено частково.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 липня 2023 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким заяву АТ «Державний ощадний банк України» про стягнення витрат на правову допомогу залишено без розгляду.

29 грудня 2025 року до апеляційного суду надійшла заява АТ «Державний ощадний банк України» про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, у якій заявник, посилаючись на правові висновки Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року у справі № 757/27799/21-ц, від 06 листопада 2024 року в справі № 359/6714/23, просив роз`яснити постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року в частині, чи включає присуджена до стягнення сума 1 505 554 грн. податок на доходи фізичних осіб (ПДФО) та військовий збір, чи зазначена сума визначена без урахування зазначених обов`язкових платежів.

Відповідно до ч. 3 ст. 271 ЦПК України суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів з дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розглядові заяви про роз`яснення рішення.

В судове засідання з`явився представник АТ «Державний ощадний банк України» Головко Ю.А., який підтримав заяву та просив її задовольнити.

Перевіривши матеріали справи та доводи заяви про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, апеляційний суд приходить до висновку, що заява АТ «Державний ощадний банк України» задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 271 ЦПК України за заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання.

Діюче процесуальне законодавство визначає, що рішення суду повинно бути зрозумілим, яке полягає в тому, що його резолютивна частина не припускає кілька варіантів тлумачення. В силу зазначеної норми процесуального права, роз`яснення судового рішення зумовлено його нечіткістю, якщо воно є неясним та незрозумілим для осіб, щодо яких воно постановлене, так і тих, що будуть здійснювати його виконання.

Суть роз`яснення полягає в тому, що суд не повинен давати відповіді на нові та невирішені ним вимоги, він лише має роз`яснити положення постановленого ним рішення, які нечітко ним сформульовані, що позбавляє можливості його реалізації.

Виходячи із змісту положень зазначених норм, суд може роз`яснити судове рішення у разі, якщо нечітким або незрозумілим є зміст його резолютивної частини, як для осіб, щодо яких воно ухвалене, так і для осіб, які будуть здійснювати його примусове виконання.

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі №904/2526/18 (провадження №12-272гс18) зазначено, що «роз`яснення судового рішення - це засіб виправлення недоліків судового акта, який полягає в усунення неясності судового документа. Тобто йдеться про викладення судового рішення у більш ясній і зрозумілій формі. Необхідність такого роз`яснення випливає з обставин неоднозначного розуміння рішення суду з метою його виконання. Здійснюючи роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушуються питання про зміну рішення, або про внесення до нього нових даних, або про роз`яснення мотивів прийняття рішення, або фактично про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд відмовляє в роз`ясненні рішення. Частиною другою статті 245 ГПК України встановлено, що подання заяви про роз`яснення судового рішення допускається, якщо судове рішення ще не виконане або не закінчився строк, протягом якого рішення може бути пред`явлене до примусового виконання. Із зазначеної норми вбачається, що роз`ясненню підлягають не всі судові рішення, а лише ті, які підлягають виконанню, порядок здійснення якого визначено Законом України від 02 червня 2016 року №1404-VIII «Про виконавче провадження».

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2023 року в справі № 522/11079/21 (провадження № 61-2104св23) вказано, що «незрозумілим є рішення суду, в якому припускається декілька варіантів тлумачення. Отже, приводом для роз`яснення рішення суду є утруднення чи неможливість його виконання. Якщо фактично порушено питання про зміну рішення або внесення в нього нових даних, у тому числі й роз`яснення мотивів ухваленого рішення, суд ухвалою відмовляє в роз`ясненні рішення».

У постанові Верховного Суду від 27 січня 2025 року в справі № 175/5292/21 (провадження № 61-10810св24) викладено правові висновки, згідно яких, як свідчить тлумачення частин першої та другої статті 271 ЦПК України роз`яснення рішення суду можливе тоді, коли воно є незрозумілим, і це ускладнює його реалізацію. При здійсненні роз`яснення судового рішення, суд викладає більш повно і зрозуміло ті частини рішення, розуміння яких викликає труднощі, не вносячи змін до рішення по суті і не торкаючись тих питань, які не були предметом судового розгляду. Якщо фактично порушується питання про зміну рішення, або про внесення до нього нових даних, або про роз`яснення мотивів прийняття рішення, або фактично про встановлення чи зміну способу і порядку виконання рішення, суд відмовляє в роз`ясненні рішення.

При цьому не підлягають роз`ясненню судові рішення, ухвалені судом у межах наданих йому повноважень з процесуальних питань, які вказують на вчинення тієї чи іншої процесуальної дії.

Частково задовольняючи позов, апеляційний суд виходив із того, що з урахуванням умов Контракту, фактично відпрацьованих днів, а також виплаченої заробітної плати, у період з квітня по вересень 2020 року недоплата заробітної плати ОСОБА_1 становить загальну суму 1 505 554,93 грн.

При цьому апеляційний суд встановив, що за квітень 2020 позивач отримав заробітну плату у повному обсязі, виходячи із попереднього розміру окладу з урахуванням відпрацьованих 8 робочих днів.

У травні 2020 року ОСОБА_1 мав 14 робочих днів, у зв`язку з чим недоплата становить 243 607 грн. 43 коп. (377840/19=19886,32 *14 = 278408,48 - 34801,05 (фактично нарахованої і виплаченої з/пл з урахуванням податків і зборів) = 243607,43).

У серпні 2020 року позивач відпрацював 15 робочих днів, а тому підлягає до виплати 247 957 грн. 50 коп. (377840/20 = 18892 *15 = 283380 - 35422,5 (фактично нарахованої і виплаченої з/пл з урахуванням податків та зборів) = 247 957,5).

Установлено, що в червні, липні та вересні 2020 року позивач працював повний місяць.

Отже, недоплата заробітної плати позивачу за червень 2020 становить 330 610 грн. (377840(4723*80) - 47230 фактично нарахованої і виплаченої з/пл з урахуванням податків та зборів) = 330610);

- за липень 2020 - 330 610 грн. (377840(4723*80) - 47230 фактично нарахованої і виплаченої з/пл з урахуванням податків та зборів) = 330610);

- за вересень 2020 - 352 770 грн. ( 400000 (5000*80) - 47230 фактично нарахованої і виплаченої з/пл з урахуванням податків та зборів) = 352770).

Податковий кодекс України регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема встановлює вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Відповідно до статті 18 ПК України, податковим агентом визнається особа, на яку цим Кодексом покладається обов`язок з обчислення, утримання з доходів, що нараховуються (виплачуються, надаються) платнику, та перерахування податків до відповідного бюджету від імені та за рахунок коштів платника податків. Податкові агенти прирівнюються до платників податку і мають права та виконують обов`язки, встановлені цим Кодексом для платників податків.

У пункті 164.6 статті 164 ПК України, яка визначає базу оподаткування, зазначено, що під час нарахування доходів у формі заробітної плати база оподаткування визначається як нарахована заробітна плата, зменшена на суму страхових внесків до Накопичувального фонду, а у випадках, передбачених законом, - обов`язкових страхових внесків до недержавного пенсійного фонду, які відповідно до закону сплачуються за рахунок заробітної плати працівника, а також на суму податкової соціальної пільги за її наявності.

Системний аналіз пункту 3 Порядку № 100 та пункту 164.6 статті 164 ПК України дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

Відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 %).

Отже, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Такі висновки сформульовано в пунктах 86-90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19 (провадження № 11-43заі21).

Справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону є роботодавець, однак суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що обов`язково вказує в резолютивній частині рішення (постанови Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від 18 жовтня 2024 року в справі № 757/27799/21-ц (провадження № 61-11515св24), від 06 листопада 2024 року в справі № 359/6714/23(провадження № 61-8920св24)), від 19 березня 2025 року в справі № 537/4740/20 (провадження № 61-15747св23).

Отже, усталена практика Верховного Суду свідчить про уніфікований підхід щодо функцій роботодавця як податкового агента під час виконання рішення суду про стягнення сум на користь працівника.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2025 року у справі № 990/317/23 викладено правові висновки, згідно яких при вирішенні спору із стягнення винагороди за працю (заробітної плати) суд виходить із встановлених у справі обставин щодо розміру винагороди (заробітної плати), на отримання якої працівник має право відповідно до закону та/або умов трудового договору (контракту). Роботодавець із нарахованої працівнику винагороди (заробітної плати), в тому числі стягнутої за рішенням суду, як податковий агент в силу підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 Податкового кодексу України зобов`язаний утримати й перерахувати до відповідного бюджету встановлену законом суму податку (обов`язкового платежу). Правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податку (обов`язкового платежу) із належної працівникові відповідно до умов трудового договору (закону) винагороди (заробітної плати) знаходяться у площині податкових, а не трудових відносин, а тому суд при вирішенні спору про стягнення винагороди (заробітної плати) не вирішує питання про належні до сплати податки (обов`язкові платежі).

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податку (обов`язкового платежу) зі стягнутої судом суми заборгованості по заробітній платі, яка підлягає стягненню з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 , знаходяться у площині податкових, а не трудових відносин, а тому суд при вирішенні спору про стягнення заборгованості по заробітній платі не вирішує питання про належні до сплати податки (обов`язкові платежі).

У резолютивній частині постанови Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року зазначено суму заробітної плати, яка підлягає стягненню з АТ «Державний ощадний банк України» на користь ОСОБА_1 , резолютивна частина рішення суду є цілком зрозумілою, не містить суперечностей, неточностей або кількох можливих варіантів тлумачення, заявник у поданій ним заяві про роз`яснення рішення суду не зазначив, у чому саме полягає незрозумілість рішення Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року, а фактично просив роз`яснити застосування податкового законодавства при виконанні рішення суду, що не є підставою для роз`яснення рішення суду в розумінні вимог ст. 271 ЦПК України.

Апеляційний суд звертає увагу, що постанова суду апеляційної інстанції є чіткою та зрозумілою, у ній викладені мотиви, в мотивувальній частині постанови викладено обґрунтований розрахунок сум, що підлягають стягненню, наведено висновок із посиланням на відповідні норми права, який не є незрозумілим, а відтак постанова Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року жодних роз`яснень не потребує.

За таких обставин, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення заяви АТ «Державний ощадний банк України» про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року.

Керуючись ст. 271 ЦПК України, суд,

у х в а л и в :

У задоволенні заяви Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» про роз`яснення постанови Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2025 року відмовити.

Ухвала апеляційного суду може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст ухвали складено 02 лютого 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.