Провадження № 2/355/231/26
У Х В А Л А

про залишення позовної заяви без руху

27 січня 2026 року селище Баришівка

Баришівський районний суд Київської області у складі судді Цирулевської М. В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення батьківства,

ВСТАНОВИВ:

16 вересня 2025 року до Броварського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення батьківства.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 22 вересня 2025 року матеріали вище вказаної позовної заяви, на підставі ст. 31 ЦПК України, було передано за підсудністю до Баришівського районного суду Київської області.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 жовтня 2025 року головуючою суддею у даній справі визначено суддю Баришівського районного суду Київської області Цирулевську М. В.

Як вбачається з матеріалів справи, Броварським міськрайонним судом Київської області не було вчинено передбачених ч. 6 ст. 187 ЦПК України дій щодо отримання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача.

З метою визначення територіальної підсудності справи судом направлено запит до Єдиного державного демографічного реєстру щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. З відповіді № 1958880 від 31.10.2025 слідує, що за вказаними у позовній заяві параметрами особу не знайдено. Зважаючи на означені обставини, судом, 03.11.2025 направлено запити до апарату Виконавчого комітету Баришівської селищної ради Броварського району Київської області та Державної міграційної служби України щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. З відповіді означеного вище органу місцевого самоврядування, отриманої судом 05.11.2025, слідує, що згідно з наведеними у запиті параметрами, відомості про реєстрацію місця проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутні. 24.11.2025 до суду надійшла відповідь з Державної міграційної служби України, відповідно до якої за наявними даними ДМС місце проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не встановлено.

З огляду на наведене вище, 24.11.2025 судом було повторно направлено запит до Державної міграційної служби України щодо надання інформації: у випадку, якщо вказана у запиті особа отримувала посвідку на постійне та/або тимчасове проживання на території України, про зареєстроване місце проживання такої особи.

Крім того, зважаючи на положення ч. 2 ст. 28 ЦПК України, судом було направлено запит до Державної міграційної служби України щодо зареєстрованого місця проживання позивача.

Згідно з відповіддю означеного органу державної влади від 02.12.2025, отриманої судом 03.12.2025, слідує, що за наявною в ДМС інформацією, місце проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровано 16.12.2015 за адресою: АДРЕСА_1 .

13 січня 2026 року за вхідним №394 від Державної міграційної служби України надійшла відповідь на запит суду, відповідно до якої вбачається, що за обліками територіальних органів та підрозділів ДМС та Єдиної інформаційно-аналітичної системи управління міграційними процесами ДМС, інформація стосовно документування в Україні громадянина Японії ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутня.

20 січня 2026 року за вхідним №652 від Державної міграційної служби України надійшла відповідь на запит суду, згідно якої підтверджено інформацію у вище вказаній відповіді на запит суду.

Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України у рішенні №9-зп від 25 грудня 1997 року офіційно розтлумачив цю норму та зазначив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Частиною 4 ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з рішеннями Європейського суду з прав людини від 20.05.2010 у справі "Пелевін проти України" та від 30.05.2013 у справі "Наталія Михайленко проти України", право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням, оскільки право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб те ресурсів суспільства та окремих осіб. Отже, кожна держава встановлює правила судової процедури, зокрема й процесуальної заборони та обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Отже, доступ до правосуддя здійснюється шляхом точного, послідовного і неухильного дотримання процесуального алгоритму, що передбачений, зокрема, Цивільним процесуальним кодексом України.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Вивчивши матеріали позовної заяви на предмет дотримання цивільного процесуального законодавства під час звернення до суду, суд доходить висновку, що зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху, виходячи з наступного.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати вимогам, викладеним у ст. 175 Цивільного процесуального кодексу України, а також вимогам ст. 177 цього Кодексу.

Під час прийняття позовної заяви до провадження та вирішення питання про відкриття провадження, встановлено, що вона не відповідає вимогам ст.ст.175-177ЦПК України. Так, відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України в позовній заяві зазначається повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місце знаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти, відомості про наявність або відсутність електронного кабінету.

Також, відповідно до ч. 6 ЦПК України, у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

За загальним правилом, визначеним ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Згідно з ч. 9, 10 ст. 28 ЦПК України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред`являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред`являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні.

Визначення поняття «іноземний елемент» надано в п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право», а саме іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватно правові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: а) хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; б) об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; в) юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Загальні засади регулювання правовідносин з іноземним елементом встановлені Конституцією України, статті якої гарантують забезпечення, охорону і захист прав і свобод людини. У статті 26 Конституції України закріплено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини (частина друга статті 3 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства").

Відповідно до ч. 1 ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» до питань, що виникають у сфері приватно правових відносин з іноземним елементом, цей Закон застосовується, зокрема, щодо підсудності судам України справ з іноземним елементом. Якщо міжнародним договором України передбачено інші правила, ніж встановлені цим Законом, застосовуються правила цього міжнародного договору (ч. 1 ст. 3 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Розділ XII вказаного вище Закону чітко встановлює правила підсудності.

Так, статтею 75 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися, крім випадків, передбачених у статті 76 цього Закону.

Положеннями статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Таким чином, процесуальний закон вказує на те, що підсудність справ з іноземним елементом визначається саме за місцезнаходженням майна відповідача або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. У зв`язку з цим, виходячи з аналізу ст. 27, 28 ЦПК України, місцезнаходження майна відповідача або останнє відоме зареєстроване місце його проживання чи перебування в Україні майна мають бути встановлені достеменно. У протилежному випадку суд буде позбавлений можливості виконати вимоги ст. 190 ЦПК України, які полягають в обов`язку надіслати ухвалу про відкриття провадження у справі учасникам справи, в тому числі і відповідачу.

При цьому, суд звертає увагу на те, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , стосовно якого вирішується питання про встановлення батьківства, є громадянином України, відповідач є громадянином Японії та відомості відносно якого про проживання чи реєстрацію в Україні відсутні, як і відсутні відомості щодо належності йому рухомого чи нерухомого майна; позивачкою таких доказів до суду не надано.

Також позивачем не зазначено інформацію про місце проживання відповідача в Японії, отже суд позбавлений можливості направити відповідачу копії документів та позовної заяви.

Разом з тим, позивач у позовній заяві зазначає, що останнє відоме місце проживання відповідача є АДРЕСА_2 . Однак, під час встановлення судом, шляхом направлення запитів щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання (перебування) відповідача, будь-які актуальні дані стосовно відповідача відсутні. За таких обставин, відсутність вказаних вище даних унеможливлює зробити висновок про підсудність позовної заяви Баришівському районному суду Київської області.

Таким чином, позивачу необхідно вказати зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача чи останнє таке відоме або місцезнаходження його майна із доказовим підтвердженням.

Недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) є порушенням процесуального закону, який є підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю (ч. 1 ст. 378 ЦПК України).

Відтак, враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що позивачці необхідно усунути недоліки, які має позовна заява, а саме: в позовній заяві на виконання вимог п. 2 ч. 3 ст. 175 ЦПК України та задля визначення підсудності справи зазначити та надати докази того, що останнім відомим зареєстрованим місцем проживання чи перебування в Україні відповідача ОСОБА_2 була територія, що належить до територіальної юрисдикції Баришівського районного суду Київської області, чи докази того, що місцезнаходженням майна відповідача є територія, що належить до територіальної юрисдикції Баришівського районного суду Київської області, або докази того, що місцем постійного заняття (роботи) відповідача є територія, що належить до територіальної юрисдикції Баришівського районного суду Київської області; навести обґрунтування підсудності справи Баришівському районному суду Київської області з урахуванням норм Закону України «Про міжнародне приватне право».

Згідно із ч. 1 ст. 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху також у разі, якщо позовну заяву подано особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його.

Зважаючи на все вищевикладене, керуючись ст. 175-177, 185, 260, 261, 353 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Шевченківський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення батьківства залишити без руху.

Для усунення недоліків позовної заяви встановити ОСОБА_1 десятиденний строк з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Роз`яснити позивачці, що якщо вона усуне недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява вважатиметься поданою у день первинного її подання до суду та буде прийнята до розгляду. У випадку не усунення недоліків позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява буде вважатися неподаною і повернута позивачці.

Ухвалу про залишення позовної заяви без руху надіслати ОСОБА_1 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею і оскарженню не підлягає.

Суддя

Баришівського районного суду

Київської області Марина ЦИРУЛЕВСЬКА