КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/1752/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року місто Київ

справа №372/4480/24

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Рейнарт І.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року та на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року, ухвалені під головуванням судді Висоцької Г.В., у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Українська міська рада Обухівського району Київської області, приватний нотаріус Щур Надія Романівна, Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, ФОП ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, скасування права власності, державної реєстрації земельної ділянки та кадастрового номера,-

В С Т А Н О В И В:

В серпні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просила:

визнати недійсним та скасувати право власності та державну реєстрацію, а також закрити Поземельну книгу із скасуванням кадастрового номера, на земельну ділянку з кадастровим номером :01:057:0039, площею 0,1342 га що нині належить ОСОБА_2 , яка розташована в с. Трипілля Обухівського району Київської області;

визнати недійсним договір дарування від 22 травня 2024 року №15069, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що їй на підставі рішення Трипільської сільської ради передано у приватну власність земельні ділянки в загальному розмірі 0,684 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,434 га, та для будівництва і обслуговування жилого будинку, госп.будівель і споруд - 0,25 га, що підтверджується Державним актом серії Р1 №242373 та знаходяться по АДРЕСА_1 .

Зазначала, що вказані земельні ділянки використовувались та використовуються нею за призначенням, мають зовнішні межі, відповідні межові знаки. Будь-яких претензій з приводу користування та володіння зазначених земельних ділянок суміжними землевласниками не висувалося.

Вказувала, що у2024 році вона звернулась до інженера-землевпорядника для виготовлення технічної документації, присвоєння кадастрового номеру та внесення відомостей до Державного земельного кадастру.

Посилалася на те, що щодо земельної ділянки розміром 0,2050 га державним кадастровим реєстратором прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, зокрема, з підстав розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, з кадастровим номером :01:057:0039. Площа перетину (накладення) становить 42,3432 %.

Вважає, що наявність реєстрації згаданої вище земельної ділянки у Державному земельному кадастрі порушує права щодо вільного володіння та користування земельною ділянкою для ведення особистого селянського господарства площею 0,2050 га.

Вказувала, що можливо припустити, що оскільки під час розроблення технічної документації із землеустрою щодо проведення інвентаризації земель не було враховано наявність на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області належної їй земельної ділянки, право власності на яку у встановленому законом порядку вона набула у 2002 році, то внаслідок такої помилки була неправильно сформована земельна ділянка площею 0,1342 га відповідачаОСОБА_1 .

Зазначала, що зметою досудового врегулювання спору неюздійснено в травні 2024 року спочатку усне, а потім в липні 2024 року письмове звернення до ОСОБА_1 , який не лише проігнорував таке звернення, а й не повідомив про укладення відповідного договору дарування та зміну власника з нього на іншу особу, а саме відповідача ОСОБА_2 .

Позивач вважає, що укладений відповідачами договір дарування земельної ділянки, право власності на яку могло б бути скасованим рішенням суду в інтересах позивача, є нічим іншим, як фраудаторним правочином, оскільки він вчинений відповідачами на шкоду її інтересам, а, відтак, є таким що порушує публічний порядок.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 16 червня 2025 рокупозов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано недійсним та скасувати право власності та державну реєстрацію, а також закрито Поземельну книгу із скасуванням кадастрового номера, на земельну ділянку з кадастровим номером :01:057:0039, площею 0,1342 га, що нині належить на праві власності ОСОБА_2 , яка розташована в с. Трипілля Обухівського району Київської області.

Визнано недійсним договір дарування від 22 травня 2024 року №1506, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р.

Стягнуто із ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 2422,40 грн. по 1211,20 грн. з кожного.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу у розмірі 20000 грн. по 10000 грн. з кожного.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями суду першої інстанції, представник відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив: скасувати рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі; скасувати додаткове рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення відмовити.

На обґрунтування вимог посилався на те, що позивач неправильно визначив коло відповідачів, а саме: не зазначив відповідачем орган місцевого самоврядування, який ухвалив рішення щодо затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; не скасовано рішення цього ж органу місцевого самоврядування, яким виникло право власності на земельну ділянку, що, як наслідок, є неналежним способом захисту, який визначений ч.10 ст.24 Закону України «Про Державний земельний кадастр».

Вказував, що пред`явлення позову до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є передчасним та не ґрунтується на вимогах закону, адже рішення Трипільської сільської ради від 21 березня 2019 року №13 «Про затвердження Проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) гр. ОСОБА_1 » є чинним, навіть у разі визнання такого рішення нечинним (скасування органом місцевого самоврядування), усі збитки мають бути компенсовані цим суб`єктом публічної адміністрації (його правонаступником), який ухвалив рішення, а не ОСОБА_1 , який законно отримав земельну ділянку як військовослужбовець, та ОСОБА_2 , яка є сьогоднішнім власником земельної ділянки.

Зазначав, що сторона позивача була зобов`язана надіслати докази понесених витрат сторонам, у тому числі відповідачам. Проте відповідачі не отримували таких доказів понесених витрат (доказів надсилання не додано до електронного суду), що є самостійною підставою для відмови у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідачів підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.

Представник позивача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Треті особи: Українська міська рада Обухівського району Київської області, приватний нотаріус Щур Н.Р., Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, ФОП ОСОБА_5 в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

А відтак, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явилися в судове засідання, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, щопри виділенні відповідачу ОСОБА_1 земельної ділянки, органом місцевого самоврядування було порушено порядок та умови виділення такої, та не враховано наявність на території Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області належної позивачці земельної ділянки, право власності на яку у встановленому законом порядку вона набула у 2002 році, і як наслідок - неправильно сформована земельна ділянка площею 0,1342 га відповідача ОСОБА_6 .

Зважаючи на встановлення протиправності рішення про створення земельної ділянки :01:057:0039, до складу якої включено земельну ділянку, належну позивачці, відновлення порушених прав позивачки можливо лише шляхом скасування державної реєстрації речового права на нерухоме майно та шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :01:057:0039, а також шляхом закриття Поземельної книги із скасуванням кадастрового номера.

Дійшов висновку про те, що частина земельної ділянки вибула з володіння позивачки поза її волею і тим самим зі сторони відповідачів було порушено право власності позивача на спірну земельну ділянку. Порушене право власності підлягає захисту в судовому порядку.

В зв`язку із тим, що суд раніше в цьому рішення вже прийшов до висновку про порушення органом місцевого самоврядування порядку та умов виділення земельної ділянки відповідачу ОСОБА_1 , то очевидно, що всі наступні правочини, вчинені після, є недійсними.

Відповідно до вимог законодавства, суд вважав за можливе визнати недійсним та скасувати право власності та державну реєстрацію, а також закрити Поземельну книгу із скасуванням кадастрового номера, на земельну ділянку з кадастровим номером :01:057:0039, площею 0,1342 га, що нині належить ОСОБА_2 , яка розташована в с. Трипілля Обухівського району Київської області, а також визнати недійсним договір дарування від 22 травня 2024 року № 15069, укладений між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р.

На думку суду першої інстанції, позивачка обрала належний спосіб захисту порушеного права власності на спірну земельну ділянку.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 на підставі рішення Трипільської сільської Ради народних депутатів 2 сесії XXIV скликання від 21 червня 2002 року № 8/61 передано в приватну власність земельні ділянки в загальному розмірі 0,684 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,434 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, госп. будівель і споруд - 0,25 га, що підтверджується державним актом серії Р1 № 242373, які знаходяться на АДРЕСА_1 .

Починаючи з 2002 року у позивачки виникло право приватної власності на земельні ділянки загнальною площею 0,684 га, з них: для ведення особистого селянського господарства - 0,434 га, для будівництва і обслуговування жилого будинку, госп. будівель і споруд - 0,25 га.

Як зазначено позивачкою, ці земельні ділянкі використовувались та використовуються за призначенням, мають зовнішні межі та відповідні межові знаки (паркани). Будь-яких претензій з приводу користування та володіння зазначеними земельними ділянками суміжні землевласниками не висували.

У травні 2024 року ОСОБА_4 звернулася до спеціаліста інженера-землевпорядника ФОП ОСОБА_5 з метою виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок внатурі на місцевості, присвоєння кадастрових номерів та внесення відомостей до Державного земельного кадастру.

Земельній ділянці 0,25 га з призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, госп. будівель і споруд та земельній ділянці 0,2295 га для ведення особистого селянського господарства присвоєно відповідні кадастрові номера: :01:057:0044 та :01:060:0029.

Рішенням від 27 червня 2024 року № РВ-024 державний кадастровий реєстратор відділу № 5 Управління забезпечення реалізації державної політики у сфері земельних відносин Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області за результатами розгляду заяви про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 17 червня 2024 року (реєстраційний ЗВ-024) разом з доданими до неї документами та відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру прийняв рішення відмовив у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, зокрема, з підстав розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати розміром 0,2050 га, іншої земельної ділянки або її частини, з кадастровим номером :01:057:0039.

Площа перетину (накладення) становить 42,3432 %, що підтверджується висновком щодо перевірки електронного документа державного кадастрового реєстратора та його рішенням про відмову від 27 червня 2024 року № РВ-024.

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:057:0039 на момент прийняття рішення державного кадастрового реєстратора про відмову від 27 червня 2024 року № РВ-024 перебувала у власності ОСОБА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка площею 0,1342 га з кадастровим номером :01:057:0039 18 лютого 2019 року зареєстрована за ОСОБА_1 Відділом в Обухівському районі Головного управління Держгеокадастру у Київській області у Державному земельному кадастрі.

Рішенням Трипільської сільської ради від 21 березня 2019 року № 13 «Про затвердження проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) гр. ОСОБА_1 », між іншого передано у власність земельну ділянку площею 0,1342 га для будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Трипільської сільської ради на АДРЕСА_2 .

22 травня 2024 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування земельної ділянки кадастровий номер :01:057:0039, посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Щур Н.Р., за реєстровим № 1506.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що належним способом захисту порушеного права власності позивачки на спірну земельну ділянку буде визнання недійсним та скасування права власності та державної реєстрації, скасування кадастрового номера на земельну ділянку та визнання недійсним договору дарування.

Проте, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (близькі за змістом висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14 (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17 (пункт 55)).

Отже, спосіб захисту повинен відповідати змісту порушеного права та природі спірних правовідносин.

У справі, яка переглядається, позивач звернулася до суду з позовом про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним скасуванням кадастрового номеру, з посиланням на те, що належна на праві власності відповідачу земельна ділянка з кадастровим номером :01:057:0039 частково накладається на земельну ділянку, належну їй.

У своїх висновках Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що позивач з дотриманням правил статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння кінцевого набувача.

Для такого витребування не потрібно заявляти вимоги про визнання незаконними та недійсними рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, рішень, записів про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за незаконним володільцем, самої державної реєстрації цього права, договорів, інших правочинів щодо спірного майна, у тому числі документів (свідоцтв, державних актів тощо), що посвідчують відповідне право.

Такі вимоги є неналежними, зокрема неефективними, способами захисту права власника. Їхнє задоволення не відновить володіння позивачем його майном. Тому не допускається відмова у віндикаційному позові, наприклад, з тих мотивів, що рішення органу влади, певний документ, рішення, відомості чи запис про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не визнані незаконними або що позивач їх не оскаржив (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (пункти 99, 100), від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 86, 94, 147), від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2202/15-ц (пункти 73-76), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункти 38,39), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (пункт 10.29), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункти 148-151, 153, 154, 167, 168)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №446/478/19 (провадження № 14-90цс23) також вказала, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 74), від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц (пункт 148).

У цій справі на належну позивачу земельну ділянку частково накладається земельна ділянка, яка належить відповідачу ОСОБА_2 , право власності у якої виникло на підставі договору дарування.

У пункті 145 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначено, що «[…] у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається».

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності Особи». Отже, належним способом захисту права особи, яка позбавлена володіння земельною ділянкою, є віндикаційний позов.

За таких обставинах, в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту є позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві власності ОСОБА_4 та накладається на земельну ділянку, що знаходяться у власності відповідача.

Такий позов у цій справі не заявлено.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 червня 2025 року №363/2005/21, від 04 лютого 2026 року у справі №525/1057/19.

Обрання позивачем неналежного та неефективного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 54), від 06 квітня 2021 року у справі № 910/10011/19 (пункт 99), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (пункт 76), від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19 (пункт 6.56), від 25 січня 2022 року у справі № 143/591/20 (пункт 8.46), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (пункт 155)).

Таким чином, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про скасування державної реєстрації земельної ділянки з одночасним скасуванням кадастрового номеру земельної ділянок, а також у визнанні договору недійсним з підстав фраудаторності належить відмовити з огляду на обрання позивачем неналежного способу захисту.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.

Враховуючи викладене вище, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо задоволення позову є помилковими, а тому судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові.

Щодо додаткового рішення, колегія суддів виходить з наступного.

За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішені всі інші, зокрема й процесуальні питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також невирішення окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.

Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду 05 липня 2023 року у справі № 904/8884/21 (провадження № 12-39гс22), Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі № 925/81/21, від 09 лютого 2022 року у справі № 910/17345/20, від 15 лютого 2023 року у cправі № 911/956/17(361/6664/20), від 07 березня 2023 року у cправі № 922/3289/21.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для скасування рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року у цій справі, а відтак і додаткове рішення цього ж суду від 20 червня 2025 року теж слід скасувати.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки колегія суддів задовольняє апеляційну скаргу, скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позову, з ОСОБА_4 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2906,90 грн. на користь відповідача ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вни - ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 16 червня 2025 року та додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 20 червня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , треті особи: Українська міська рада Обухівського району Київської області, приватний нотаріус Щур Надія Романівна, Управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області, ФОП ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, скасування права власності, державної реєстрації земельної ділянки та кадастрового номера - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 на користь ОСОБА_2 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_3 , реєстраційий номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 витрати по сплаті судового збору понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 2906 грн. 90 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: