ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року

м. Київ

справа № 293/1763/24

провадження № 61-14191св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Калараша А. А.,

суддів Грушицького А. І., Литвиненко І. В., Петрова Є. В., Ситнік О. М.,

учасники справи:

заявник - ОСОБА_1 ,

заінтересована особа - ОСОБА_2 ,

розглянувши у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , на постанову Житомирського районного суду від 27 жовтня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів Павицької Т. М., Шевчук А. М., Григорусь Н. Й.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

1. У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою, у якій просив встановити факт відсутності кровного споріднення та родинних відносин між ним та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

2. Заяву мотивував тим, що 01 лютого 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 зареєстрували шлюб. 07 листопада 2002 року шлюб розірвано. Від шлюбу народився ОСОБА_2 . Заявник вважав себе батьком дитини та після розірвання шлюбу продовжував виконувати батьківські обов`язки. Висновком Медико-генетичного центру «МАМА ПАПА» від 15 листопада 2024 року встановлено ймовірність 0% того, що ОСОБА_1 є батьком ОСОБА_2 . В зв`язку з цим заявник з метою захисту приватного інтересу та «приватного життя» чоловіка відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також захисту в майбутньому своїх прав як спадкодавця просив суд встановити факт відсутності кровного споріднення та родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

3. Рішенням від 22 квітня 2025 року Черняхівський районний суд Житомирської області заяву задовольнив. Встановив факт відсутності кровного споріднення та родинних відносин між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Суд першої інстанції керувався тим, що заявник не є батьком ОСОБА_2 відповідно до висновку молекулярно-генетичної експертизи.

5. Житомирський апеляційний суд постановою від 27 жовтня 2025 року скасував рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2025 року та ухвалив нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні заяви.

6. Суд апеляційної інстанції керувався тим, що заявник вибрав неналежний спосіб захисту, що є окремою підставою для відмови у задоволенні заяви. Суд вважав, що факт, який просив встановити заявник, є лише підставою для вирішення інших вимог, іншої справи, однак не є вимогою, яка забезпечить ефективний захист його прав, а його інтереси можуть бути захищені шляхом пред`явлення позову про оспорювання батьківства та виключення відомостей про батьківство з актового запису від 16 травня 1997 року про народження ОСОБА_2 .

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

7. 13 листопада 2025 року представник ОСОБА_3 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , за допомогою підсистеми «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову Житомирського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року скасувати та залишити в силі рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2025 року.

8. Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні заяви, оскільки не мав законних підстав застосовувати доктрину належного способу захисту у справі, де відсутній спір про право. Вважає, що у такий спосіб суд апеляційної інстанції вийшов за межі апеляційного перегляду, а правовий висновок Верховного Суду щодо застосування доктрини належного способу захисту у справах окремого провадження відсутній (пункт 3 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

9. Також заявник посилається на те, що суд апеляційної інстанції застосував правові висновки Верховного Суду, які є нерелевантними (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

10. Крім того, заявник вважає, що суд апеляційної інстанції помилково поновив ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження, оскільки не надав належної оцінки доказам у справі щодо належного повідомлення ОСОБА_2 про слухання справи в суді першої інстанції (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Доводи інших учасників справи

11. Правом на подання відзиву на касаційну скаргу інший учасник справи не скористався.

Провадження у суді касаційної інстанції

12. Ухвалою від 17 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження, витребував справу з суду першої інстанції.

13. Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування доктрини належного захисту у справах окремого провадження (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України). Також вважає, що суд апеляційної інстанції застосував нерелевантні правові висновки Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

14. Крім того, касаційна скарга містить зауваження щодо помилкового поновлення судом апеляційної інстанції строку на апеляційне провадження з огляду на ненадання судом оцінки доказам у справі (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

15. Ухвалою Верховного Суду від 13 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини справи

16. Суди першої та апеляційної інстанцій встановили, що 01лютого1997 року Черняхівським районним відділом реєстрації актів цивільного стану зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 (актовий запис № 12, складений Черняхівським районним відділом реєстрації актів цивільного стану).

17. У шлюбі у подружжя ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дитина - ОСОБА_2 .

18. Згідно з висновком молекулярно-генетичного експертного дослідження від 15 листопада 2024 року № 45458 Медико-генетичного центру «МАМА ПАПА» ймовірність біологічного батьківства ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в межах проведеного дослідження складає 0%.

Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, якими керується суд при ухваленні постанови

19. Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах підстав касаційного оскарження, колегія суддів дійшла такого висновку.

20. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про відмову у задоволенні заяви, суд апеляційної інстанції керувався тим, що право заявника може бути захищене виключно шляхом пред`явлення позову про визнання батьківства та скасування запису про батьківство стосовно ОСОБА_2 .

21. Правове питання, яке є предметом спірних правовідносин, стосується реалізації особою, щодо якої внесено запис в акт про народження дитини як про батька, на оспорювання внесених відомостей.

22. Відповідно до вимог статті 136 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

23. Згідно з вимогами частин першої та другої статті 5 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

24. Відомості про батьківство ОСОБА_1 в запис про народження ОСОБА_2 внесені 25 квітня 1997 року, тобто на цей час був чинним Кодекс України про шлюб та сім`ю (далі - КпШС), а отже до правовідносин про оспорювання наявності кровного споріднення слід застосовувати норми законодавчого акта, чинного на час виникнення правовідносин.

25. Частиною першою статті 56 КпШС України встановлено, що особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис. Якщо до цього часу особа, записана як батько або як мати, була неповнолітньою, річний строк обчислюється з часу досягнення нею вісімнадцяти років.

26. Походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків (стаття 52 КпШС у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

27. Батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі записів народжень за заявою будь-кого з них (стаття 54 КпШС у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

28. Особа, записана як батько або як мати дитини в книзі записів народжень, або особа, яка фактично є батьком дитини, в разі смерті матері чи позбавлення її батьківських прав має право оспорити проведений запис протягом року з того часу, коли їй стало або повинно було стати відомо про проведений запис (частина перша статті 56 КпШС у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

29. Верховний Суд у постанові від 30 листопада 2023 року у справі № 161/17012/21 роз`яснив, що законодавство про шлюб та сім`ю передбачало презумпцію про те, що батьком дитини жінки, яка перебуває у шлюбі, є не хтось інший, а її чоловік та допускало оспорювання запису в якості батька дитини для виправлення можливих помилок. В інтересах дитини, стаття 56 КпШС встановлювала нетривалий річний строк для оспорювання вказаного запису, обчислюваний з того часу, коли особі стало або повинно було стати відомо про проведений запис та не пов`язувала право на оспорювання батьківства з досягненням дитиною повноліття; в КпШС не було передбачено заборону на оспорювання актового запису після досягнення дитиною повноліття.

30. Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини 30 основоположних свобод та практику Суду як джерело права.

31. Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

32. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 18 лютого 2014 року у справі «А.Л. проти Польщі» (A.L. v. Poland) (заява № 28609/08) роз`яснив, що провадження щодо встановлення батьківства або його оспорювання стосуються «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності. Основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, натомість до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви № 40660/08 та № 60641/08, пункт 98, ЄСПЛ 2012). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 Конвенції не підлягає чіткому визначенню; проте застосовні принципи є подібними. В обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (рішення від 14 грудня 2018 року у справі «Якушев проти України», заява № 15978/09, § 16, 21, 22, ЄСПЛ).

33. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17).

34. У доктрині процесуального права позови про визнання поділяються на позитивні та негативні; по своїй суті позов особи, яка записана як батько, про оспорення запису в книзі записів народжень є негативним, в якому позивач стверджує, що в нього відсутні батьківські обов`язки. За допомогою такого позову відбувається захист приватного інтересу та «приватного життя» чоловіка відповідно до статті 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності.

35. Такий висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 30 листопада 2023 року у справі № 161/17012/21.

36. У цій справі ОСОБА_1 оспорює факт свого батьківства щодо ОСОБА_2 у порядку окремого провадження шляхом подання заяви.

37. Колегія суддів зауважує, що Главою 9 КпШС визначено поняття сім`ї, її складу та взаємних прав та обов`язків її членів, зокрема відповідно до статті 51 КпШС взаємні права та обов`язки батьків і дітей ґрунтуються на походженні дітей, засвідченому у встановленому законом порядку.

38. Взаємні права та обов`язки членів сім`ї полягають, зокрема, у матеріальному забезпеченні батьками процесу існування членів сім`ї, участі у вихованні дитини (дітей). Також діти мають, зокрема, право на спадкування майна після смерті їх батьків як спадкоємці першої черги.

39. Згідно з загальною правовою концепцією, покладеною в основу права на оспорювання батьківства, наслідки розгляду вимоги особи, щодо якої як батька внесено відомості до запису про народження дитини, щодо встановлення факту відсутності кровного споріднення між нею та дитиною, а також вимоги про скасування запису про батьківство неопосередковано впливають на обсяг прав та обов`язків інших членів сім`ї, які в свою чергу необмежені у праві висловлювати незгоду щодо позитивного вирішення такого правового питання. Такі обставини свідчать про наявність спору про право, який згідно з чинним цивільним процесуальним законодавством вирішується виключно у порядку позовного провадження шляхом подання до суду відповідного позову з визначенням кола відповідачів, тобто осіб, прав, обов`язків свобод та інтересів яких стосується предмет позову. На наявність спору у такого роду правовідносинах та можливість вирішення спору шляхом пред`явлення відповідного позову вказують також лінгвістичні конструкції, застосовані законодавцем як у статті 136 СК України, так і у статті 56 КпШС, а саме вказівка на право батька оспорити відомості у актовому записі про народження дитини. Окреме провадження призначене для встановлення неоспорюваного факту, натомість для розгляду спорів з тих чи інших правових питань законодавець імперативно визначив виключно позовне провадження.

40. У частині другій статті 19 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку:

1) наказного провадження;

2) позовного провадження (загального або спрощеного);

3) окремого провадження.

41. Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо (частина третя статті 19 ЦПК України).

42. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду:

1) малозначних справ;

2) справ, що виникають з трудових відносин;

3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд;

4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

43. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

44. Відповідно до частини сьомої статті 19 ЦПК України окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Аналогічне визначення містить частина перша статті 293 ЦПК України.

45. Тобто характерною особливістю справ, розгляд яких законодавець визначив у порядку окремого провадження, є факт саме неоспорюваностіправ.

46. Згідно з частинами третьою та п`ятою статті 293 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Справи окремого провадження не можуть бути передані на розгляд третейського суду і не можуть бути закриті у зв`язку з укладенням мирової угоди.

47. Принцип змагальності цивільного судочинства є визначальною ознакою справ, які розглядаються в порядку спрощеного або загального позовного провадження, та являє собою модель, за якої сторони спору, прав та обов`язків яких стосується предмет спору, мають як правило діаметрально протилежні позиції щодо результату розгляду спору та в контексті статей 12, 81 ЦПК України можуть надавати докази на підтвердження своїх вимог чи заперечень. Тобто, відповідно до цього принципу між особами існує спір про право щодо предмета спору. Однак, відповідно до частини третьої статті 293 ЦПК України цей принцип не застосовується у справах, розгляд яких законодавець відніс до окремого провадження.

48. Відповідно до частини першої статті 207 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на підставі взаємних поступок і має стосуватися лише прав та обов`язків сторін. У мировій угоді сторони можуть вийти за межі предмета спору за умови, що мирова угода не порушує прав чи охоронюваних законом інтересів третіх осіб.

49. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку, що мирова угода укладається у справах, які розглядаються в порядку позовного провадження, в яких вирішується спір про право, а угода є результатом консенсусу сторін спору. Згідно з частиною четвертою статті 207 ЦПК України суд, затверджуючи мирову угоду між сторонами, закриває провадження у справі.

50. Визначення законодавцем неможливості закриття провадження у справі, розгляд якої провадиться в порядку окремого провадження, у зв`язку з укладенням мирової угоди також свідчить про відсутність спору про право у справах окремого провадження.

51. Частина шоста статті 294 ЦПК України містить імперативну вимогу, згідно з якою якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

52. Аналіз зазначених норм права та правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 30 листопада 2023 року у справі № 161/17012/21 дає підстави для висновку про те, що оспорювання ОСОБА_1 факту батьківства стосовно ОСОБА_2 та скасування запису про батьківство в актовому записі про народження ОСОБА_2 може розглядатися виключно в порядку позовного провадження з залученням необхідного кола учасників справи, прав та обов`язків яких стосується предмет спору, оскільки такі вимоги заявника з огляду на нормативно-правове регулювання свідчать про безумовну наявність спору про право, а отже не можуть розглядатися в окремому провадженні.

53. Крім того, на наявності спору про право внаслідок незгоди з заявою ОСОБА_1 наголошував син ОСОБА_2 , оскаржуючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, та зазначивши у апеляційній скарзі, що вважає ОСОБА_1 своїм батьком, поданий його батьком висновок молекулярно-генетичної експертизи вважає неналежним та висловив намір проведення повторної експертизи у спеціалізованій установі та з забором зразків крові.

54. Суд апеляційної інстанції у своїй постанові правильно вказав на те, що права заявника можуть бути захищені шляхом подання відповідного позову, однак дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви у зв`язку з застосуванням неналежного способу захисту, оскільки не взяв до уваги вимоги частини шостої статті 294 ЦПК України.

55. Колегія суддів не надає оцінку іншим доводам касаційної скарги, оскільки вони спрямовані виключно на обґрунтування підстав для скасування постанови суду апеляційної інстанції та залишення в силі рішення суду першої інстанції, про задоволення заяви, однак наявність спору про право у спірних правовідносинах унеможливлює досягнення такого результату касаційного перегляду оскаржуваних судових рішень.

56. З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень з ухваленням нового судового рішення про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 відповідно до вимог частини шостої статті 294 ЦПК України.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

57. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

58. Згідно з частинами першою, другою статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

59. Колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Скасувати рішення Черняхівського районного суду Житомирської області від 22 квітня 2025 року тапостанову Житомирського районного суду від 27 жовтня 2025 року.

Заяву ОСОБА_1 про встановлення факту відсутності кровного споріднення та родинних відносин залишити без розгляду.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач А. А. Калараш

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров

О. М. Ситнік