Провадження № 2/761/4669/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Притула Н.Г., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області», Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

18.08.2025 до Оболонського районного суду м.Києва надійшла зазначена позовна заява в якій позивач просить стягнути із вказаних відповідачів на його користь: заподіяну йому матеріальну шкоду у розмірі 5 692,47 грн; заподіяну моральну шкоду у розмірі 10 000,00 грн.

Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що у зв`язку з розглядом адміністративними судами судової справи за його позовом, ним було понесено грошові витрати, які у повній мірі після постановлення судом рішення йому не компенсовано. Так, Сьомим апеляційним адміністративним судом у справі №560/15475/24 винесено постанову, згідно з якою його позов було задоволено частково, рішення МВЛК ДУ «ТМО МВС України по Хмельницькій області», а також бездіяльність ЦМ ВЛК МВС України визнано протиправними, а на його користь стягнуто половину від усіх сплачених ним судових витрат, а саме: 4087,80 грн судового збору. Оскільки, повний розмір сплаченого ним судового збору у цій справі становив 8 175,60грн, витрати у розмірі 4087,80 грн залишились не відшкодованими, а тому утворили матеріальну шкоду у вигляді понесених ним збитків на відновлення порушеного права.

Крім того, протягом розгляду справи №560/15475/24 ним також було понесено витрати на вимушене листування з Відповідачем 1, Відповідачем 2, адміністративними судами, загальна сума яких становить 1 604,67 грн (послуги Укрпошти за направлення листів, вартість конвертів).

Таким чином, загальний розмір матеріальної шкоди позивача, як зазначено у позові, складає 5 692,47 грн.

Щодо розміру моральної шкоди, позивач зазначає, що моральна шкода спричинена постійними нервовими переживаннями, душевними стражданнями, фізичним розладом здоров`я, які сталися у результаті протиправних рішень відповідачів. Зокрема, у позивача повністю порушився сон, він втратив апетит, добрий настрій, погіршились стосунки з близькими, з`явилось почуття розгубленості, розпочались мігрені та підвищився тиск. У зв`язку з цим мали місце звернення до лікарів за медичною допомогою 03.09.2024 (проведене лікування 10 днів), 14.11.2024 (проведене лікування 4 дні), зокрема серед діагнозів вказано «гіпертонію неускладнену», «есенціальну (первинну) гіпертонію». Заподіяну йому моральну шкоду позивач оцінює у 10 000,00 грн.

16.09.2025 року надійшла зазначена позовна заява за підсудністю до Шевченківського районного суду м.Києва.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 24.09.2025 відкрито провадження у справі та визначено проводити її розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

21.11.2025 до суду через систему Електронний суд від Відповідача 1 - ДУ «ТМО МВС України по Хмельницькій області», надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Як зазначено у відзиві, Сьомим апеляційним адміністративним судом за результатами перегляду справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 здійснено розподіл судового збору між сторонами з урахуванням саме часткового задоволення позовних вимог. Сплата судового збору є необхідною умовою для звернення до суду, тому вона не є матеріальною шкодою. Щодо моральної шкоди, то позивачем не наведено у чому саме полягає вина заподіювачів та інші обставини, які мають значення для вирішення спору по суті. Долучені до позову документи підтверджують, що позивач хворіє гіпертонічною хворобою близько 2 років, тобто прояви гіпертонічної хвороби були ще до прийняття рішення Медичною ВЛК 24.06.2024 про придатність його до військової служби, а тому відсутній причинно-наслідковий зв`язок між рішеннями ВЛК і встановленим йому діагнозом.

26.11.2025 до суду через систему Електронний суд надійшов відзив на позовну заяву від Державної установи «Головний медичний клінічний центр Міністерства внутрішніх справ України» (далі - ДУ «ГМКЦ МВС України»), у якому вказано, що «Центральна медична (військово-лікарська) комісія», що визначена позивачем як самостійний відповідач у справі, не є самостійною юридичною особою. Саме ДУ «ГМКЦ МВС України» має у своєму складі Центральну медичну (військово-лікарську) комісію. Підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Вирішення питання про судові витрати, включаючи витрати на поштові послуги, належить до повноважень суду, який розглядав справу по суті. Звернуто увагу на те, що позивач у червні 2025 року звертався до Сьомого апеляційного адміністративного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення, проте судом відмовлено у її задоволенні. Судом було досліджено та вказано в ухвалі суми, сплаченого позивачем судового збору при зверненні до суду з позовом, із заявою про забезпечення позову, з апеляційною скаргою на ухвалу щодо забезпечення позову. Щодо моральної шкоди, заявленої позивачем, то у відзиві вказано, що підстави для її задоволення також відсутні.

16.12.2025 до суду надійшла Відповідь на відзиви Відповідачів 1 та 2 від позивача ОСОБА_1 від 03.12.2025, у якій він просить уважати необґрунтованою інформацію, викладену у відзивах, а зроблені відповідачами висновки - безпідставними, неправдивими й такими, що не спростовують, викладених ним у позові висновків. Наголошує на тому, що вимога до відповідачів про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не була частиною адміністративного провадження у справі №560/15475/24 і не розглядалась у ньому взагалі. Предметом позову у даній цивільній справі не є питання розподілу судових витрат. Витрати, про які йдеться, хоча і є судовими витратами по формі, за своїм правовим змістом, ураховуючи їх контекст у рамках цивільного позову, мають абсолютно інший статус - статус матеріальної шкоди. Такі витрати стали для позивача майновими збитками через вимушений їх характер. Сплата судового збору в рамках адміністративної справи була для позивача вимушеною і здійснювалася виключно для того щоб забезпечити його право на захист від протиправних рішень відповідачів. Якби відповідачі не порушили його право через свою протиправну поведінку, у зверненні до адміністративного суду не було б підстав, а відповідно у позивача не було б необхідності витрачати власні гроші на сплату судового збору. Витрати на листування з відповідачами також були вимушеними і здійснені виключно для захисту його порушеного права в ході розгляду адміністративної справи, тому для нього такі витрати також є збитками. Щодо моральної шкоди, позивач ще раз акцентує увагу на тому, що факт заподіяння йому такої шкоди відповідачами презюмується і не потребує доведення через встановлення факту їх протиправної поведінки. Тривала процедура оскарження позивачем протиправних рішень відповідачів призвела до постійних переживань та хвилювань, що призвело до погіршення здоров`я. Жодним наявним у матеріалах справи документом не підтверджується, що він звертався за медичною допомогою та лікувався від гіпертонії раніше ніж було порушеного його право.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України).

Оцінивши надані суду докази, врахувавши процесуальні заяви сторін, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав.

Згідно зі ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст.56 Конституції України).

Згідно із ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 ст.22 ЦК України).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (ч.1, ч.2 ст. 1166 ЦК України).

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібно довести наявність елементів складу цивільного правопорушення, а саме: 1) наявність протиправної поведінки, 2) факт понесення збитків, 3) причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, 4) вини.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ч.1 ст.1173 ЦК України).

Як становлено судом, постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі 560/15475/24 частково задоволено позов ОСОБА_1 до МВЛК ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області та ЦМ ВЛК МВС України про визнання протиправною та скасування постанови, визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії. Так, згідно з постановою суду: - визнано протиправною та скасовано постанову МВЛК ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області від 24.06.2024, оформлену довідкою ВЛК від 24.06.2024 за № 3350; - визнано протиправною бездіяльність ЦМ ВЛК МВС України щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 про скасування рішення М(ВЛ)К ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області; - зобов`язано ЦМ ВЛК МВС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про скасування рішення М(ВЛ)К ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області та прийняти відповідне рішення (постанову) з урахуванням висновків суду, викладених у цій справі, а в іншій частині позову - відмовлено.

При цьому судом вирішено питання судових витрат. Стягнуто з відповідачів на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань по 2043,90 грн з кожного судових витрат, понесених ним на сплату судового збору, що сумарно становить 4087,80 грн.

У мотивувальній частині постанови суду наведено обґрунтування щодо стягнутих на користь позивача судових витрат. Апеляційний суд зазначив: «Згідно матеріалів справи позивачем сплачено 8 175,60 грн судового збору за розгляд справи згідно квитанції від 10.10.2024 на суму 2422,40 грн, квитанції від 18.02.2025 на суму 908,40 грн, квитанції від 10.03.2025 на суму 3028,00 грн, від 10.03.2025 на суму 1816,80 грн. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню частково, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів в рівних частинах підлягає стягненню 4087,80 грн. судового збору.».

Позивач наголошує на тому, що стягнуті на його користь судові витрати за цим судовим рішенням становлять лише половину від усіх його витрат по сплаті судового збору, а отже сума 4087,80 грн, як залишилась невідшкодованою, утворила матеріальну шкоду у виді понесених ним збитків на відновлення його порушеного права.

Також позивач вказує, що до числа збитків, які утворились протягом розгляду справи №560/15475/24 і є витратами, пов`язаними з відновленням його порушеного права, є витрати не лише на судовий збір, а й витрати на вимушене листування з МВЛК, ЦМВЛК, а також адміністративними судами, що ухвалювали судові рішення.

Так, долученими до позову документами підтверджується, що відправником ОСОБА_1 через Укрпошту направлялись рекомендовані цінні листи, а саме:

- 11.07.2024 лист на адресу одержувача Центральної МВЛК МВС України, плата за пересилання якого склала 136,00 грн (копії фіскального чека №311268, накладної №945);

- 14.08.2024 лист на адресу одержувача Центральної МВЛК МВС України, плата за пересилання якого склала 126,00 грн (копії фіскального чека №469616 (пересилання листа 121,00 грн, конверт 5,00 грн), накладної Укрпошти №301);

- 17.10.2024 лист на адресу одержувача Хмельницького окружного адміністративного суду, плата за пересилання якого склала 117,50 грн (фіскальний номером реєстратора розрахункових операцій - ФН ПРРО № (пересилання листа 111,00 грн, конверт 6,50 грн), накладною Укрпошти №145);

- 04.11.2024 лист на адресу одержувача Хмельницького окружного адміністративного суду, як вказує позивач направлялась виправлена позовна заява, плата за пересилання якого склала загальну суму 114,50 грн (копія фіскального чека №312634 (направлення листа 108,00 грн, конверт 6,50 грн);

- 09.12.2024 лист на адресу одержувача МВЛК ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області, плата за пересилання якого склала 121,00 грн (копії фіскального чека №285907, накладної №428);

- 09.12.2024 лист на адресу одержувача Центральної МВЛК МВС України, плата за пересилання якого склала 136,00 грн (копії фіскального чека №285906, накладної №410);

- 13.12.2024 лист на адресу одержувача ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області, плата за пересилання якого склала 121,00 грн (копії фіскального чека №285916, накладної №480);

- 13.12.2024 лист на адресу одержувача Центральної МВЛК МВС України, плата за пересилання якого склала 136,00 грн (копії фіскального чека №285915, накладної №471);

- 19.02.2025 лист на адресу одержувача ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області, плата за пересилання якого склала 80,00 грн (копії фіскального чека №286086, накладної №956);

- 19.02.2025 лист на адресу одержувача Центральної МВЛК МВС України, плата за пересилання якого склала 95,00 грн (копії фіскального чека №286085, накладної №948);

- 10.03.2025 лист на адресу одержувача Сьомого апеляційного адміністративного суду, плата за пересилання якого склала 100,00 грн (копії фіскального чека №420485, накладної №553);

- 14.04.2025 лист на адресу одержувача Сьомого апеляційного адміністративного суду, плата за пересилання якого склала 40,00 грн (копії фіскального чека №291182), проте, відправника не вказано.

Крім того, до позову долучено копії фіскальних чеків про направлення листів, у яких не вказано відправника, а у деяких і отримувача: чек від 09.12.2024 за № 285908 на суму 72,00 грн (додаток №7); чек від 13.12.2024 за № 285917 на суму 72,00 грн (додаток №10); чек від 19.02.2025 за №286087 на суму 40,00 грн (додаток №13).

Також до позову у додатку №15 долучено копії квитанцій про сплату ОСОБА_1 судового збору у справі № 560/15475/24, а саме: квитанція на переказ готівки від 10.10.2024 №2 - судовий збір 2 422,40 грн; квитанція на переказ готівки від 18.02.2025 №25 - судовий збір 908,40 грн; квитанція на переказ готівки від 10.03.2025 №9 - судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення 1816,80 грн; квитанція на переказ готівки від 10.03.2025 №10 - судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу 3 028,00 грн.

Отже, вказані документи підтверджують, що витрати, які понесені ОСОБА_1 , стосуються саме оскарження рішення МВЛК ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області до Центральної МВЛК МВС України, а також оскарження рішень, дій, бездіяльності обох цих установ до адміністративних судів першої та апеляційної інстанцій.

У відзиві на позов ДУ ГМКЦ МВС України зазначено, що позивач у червні 2025 року звертався до апеляційного адміністративного суду з заявою про ухвалення додаткового рішення у справі №560/15475/24 і в ухвалі суду досліджено питання сплачених позивачем судових витрат, у тому числі судового збору за заяву про забезпечення позову та апеляційну скаргу.

Судом досліджено в Єдиному державному реєстрі судових рішень за номером справи №560/15475/24 текст ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2025, з якої вбачається, що апеляційним судом у порядку письмового провадження було розглянуто заяву ОСОБА_1 про винесення додаткового судового рішення. Зокрема в ухвалі суду вказано, що «Позивач, як підставу для ухвалення додаткової постанови, зазначає те, що апеляційним судом не вирішено питання про судові витрати, зокрема не стягнуто на його користь судовий збір за подання заяви про забезпечення позову та апеляційної скарги на ухвалу про відмову в задоволенні цієї ж заяви. Однак, колегія суддів зазначає, що суд апеляційної інстанції, приймаючи постанову за результатами апеляційного перегляду справи по суті, вирішив всі питання зазначені позивачем в позові, заяві про забезпечення позову та поданих ним апеляціях, зокрема вирішив питання розподілу судових витрат, - компенсації сплаченого судового збору, в т.ч. за подання позову, заяви про забезпечення позову та апеляцій на ухвалу про відмову в забезпеченні позову та рішення по суті спору.».

У тексті ухвали апеляційного адміністративного суду від 24.06.2025 також вказано: «… Враховуючи, що позов задоволено частково, суд дійшов висновку, що на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів в рівних частинах підлягає стягненню 4087,80 грн судового збору, що включає в себе судові витрати позивача понесені на сплату судового збору за розгляд справи по суті в суді першої та апеляційної інстанцій, так і за вирішення заяви про забезпечення позову в суді першої та апеляційної інстанцій.

При цьому із заяви позивача слідує, що він не згоден саме із розподілом судових витрат у справі.

Вказано обставина може бути підставою для касаційного оскарження судового рішення в цій частині, проте не є підставою для ухвалення додаткової постанови.».

З урахуванням зазначеного вище, апеляційний суд дійшов висновку, що підстави для задоволення заяви позивача щодо ухвалення додаткового рішення у справі відсутні.

При розгляді даної цивільної справи в частині вимог позивача про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди, суд приходить до висновку, що фактично така шкода складає судові витрати, понесені позивачем по адміністративній справі №560/15475/24 і їх відшкодування мало бути проведено саме в рамках вказаної справи.

Суд погоджується з позивачем з приводу того, що саме в результаті оскарження до Відповідача2 рішення/довідки Відповідача1, звернення з позовом до суду, ним було здійснено витрати по оплаті конвертів та пересилання кореспонденції Укрпоштою, а також витрати по сплаті судового збору. Тобто такі витрати він мусив зробити для відновлення свого порушеного права. Разом з тим, чинне законодавство України визначає, що такі витрати, є судовими витратами, розподіл яких між сторонами здійснюється відповідно до процесуального кодексу в рамках конкретної судової справи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував на тому, що право на доступ до суду не є абсолютним, а може підлягати обмеженням; вони допускаються непрямим чином, оскільки право на доступ до суду за своєю природою вимагає регулювання з боку держави, яке може змінюватися в часі та на місці відповідно до потреб і можливостей суспільства та окремих осіб. Встановлюючи таке регулювання, Договірні держави користуються певною свободою розсуду.

Питання щодо судового збору в Україні регулюється відповідними процесуальними кодексами та Законом України «Про судовий збір».

Відповідно до ч.1, п.5 ч.3 ст.132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема: - пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Питання розподілу судових витрат у адміністративному процесі врегульовано у ст.139 КАС України.

З дослідженого судом тексту постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 та ухвали цього ж суду від 24.06.2025 у справі № 560/15475/24 вбачається, що судом апеляційної інстанції вирішувалось питання розподілу судових витрат, зокрема компенсації суми судового збору, сплаченого позивачем. Щодо того чи заявлялись позивачем до відшкодування судові витрати, пов`язані з розглядом справи у вигляді послуг Укрпошти з пересилання кореспонденції та конвертів, ні з тексту постанови апеляційного суду, ні з тексту ухвали суду не вбачається.

Отже, дослідженими судом у даній цивільній справі доказами підтверджується, що апеляційним адміністративним судом в рамках задоволених позовних вимог було вирішено питання компенсації судових витрат у адміністративній справі, заявлених до стягнення позивачем. Доказів про оскарження постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 та ухвали від 24.06.2026 суду не надано.

Натомість, з тексту ухвали Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.06.2025 у справі №560/15475/24 можна дійти висновку про те, що позивач не згоден саме із розподілом судових витрат у справі.

Враховуючи, що позивач не надав доказів обґрунтування збитків саме у розумінні ст.22 ЦК України, судові витрати не є збитками в розумінні діючого законодавства, тому суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 у частині вимог про стягнення з відповідачів матеріальної шкоди.

Щодо вимоги позивача про стягнення на його користь моральної шкоди, то вона також не підлягає задоволенню і суд виходить з наступного.

Загальні підстави покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду передбачені нормою ст.1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами визначені статтями 1173, 1174 ЦК України.

Так, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст.1174 ЦК України).

Таким чином ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення обов`язку відшкодувати завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

У ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень, сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

Вирішуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди судам слід надавати оцінку тому, чим саме підтверджується факт заподіяння моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, чи існує причинний зв`язок, чи обґрунтовано грошовий вираз заявленої шкоди та інші обставини, що мають значення для вирішення спору в цій частині. Ці обставини входять до предмету доказування у справі.

На необхідність встановлення судами зазначених обставин звернуто увагу і у постанові КАС ВС від 25.04.2024 у справі № 160/3517/21 (провадження № К/990/34532/23).

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Отже, суд, оцінивши обставини справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

При цьому у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування ЄСПЛ виходить із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання ЄСПЛ існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15.10.2009 у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Іvanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15.10.2009 у справі «Бурдов проти росії» (№ 2) (Burdov v. russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди».

Аналогічна позиція викладена у рішенні від 27.07.2004 у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Такі висновки викладено в постанові Верховного Суду від 04.10.2023 у справі № 607/11835/22 (провадження № 61-6708св23), а також у постанові КЦС ВС від 04.06.2025 у справі № 761/7222/22 (провадж. № 61-5744св24).

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення моральної шкоди в рамках розгляду цієї справи в розмірі 10 000,00 грн, позивач вказав про те, що моральна шкода спричинена постійними нервовими переживаннями, душевними стражданнями, фізичним розладом здоров`я, які сталися у результаті протиправних рішень відповідачів. У результаті протиправних дій відповідачів у нього розпочались мігрені та підвищився тиск, він звертався за медичною допомогою та проходив лікування, зокрема 03.09.2024 (проведене лікування 10 днів), 14.11.2024 (проведене лікування 4 дні), а серед діагнозів було вказано «гіпертонію неускладнену», «есенціальну (первинну) гіпертонію». На підтвердження звернення за медичною допомогою позивач долучив до позову копії роздруківок та копію виписки з його медичної картки.

Як встановлено судом з тексту постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 у справі №560/15475/24 вказаним судом було частково задоволено позов ОСОБА_1 : - визнано протиправною та скасовано постанову МВЛК ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області від 24.06.2024, оформлену довідкою ВЛК від 24.06.2024 за № 3350; - визнано протиправною бездіяльність ЦМ ВЛК МВС України щодо неналежного розгляду заяви ОСОБА_1 про скасування рішення М(ВЛ)К ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області; - зобов`язано ЦМ ВЛК МВС України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про скасування рішення М(ВЛ)К ДУ ТМО МВС України по Хмельницькій області та прийняти відповідне рішення (постанову) з урахуванням висновків суду, викладених у цій справі, а в іншій частині позову - відмовлено.

Наведені обставини підтверджують те, що з моменту винесення Відповідачем1 постанови, оформленої у формі довідки від 24.06.2024, до моменту винесення постанови апеляційним судом - 10.06.2025, пройшло трохи менше 1 року, що з урахуванням навантаження судів, не свідчить про надмірну тривалість провадження.

Жодних доказів того, що це рішення апеляційного адміністративного суду від 10.06.2025 відповідачами не виконано суду не надано.

З долучених позивачем до позову документів на підтвердження його звернення за медичною допомогою, у тому числі копій роздруківок та виписки з його медичної картки, зокрема вбачається, що дата підписання медичної декларації із зазначеним у роздруківках лікарем, 20.06.2024, у переважній більшості дані зафіксованих звернень: «тип епізоду - лікування», «пріоритет взаємодії - плановий», а згідно з записом у виписці проходив амбулаторне лікування з 03.09.-13.09.2024, з 14.11.-18.11.2024, діагноз «гіпертонічна хвороба первинна», короткий анамнез… - «хворіє останніх два роки».

Отже, наведені у вказаних документах відомості свідчать про те, що позивач мав прояви гіпертонічної хвороби раніше, а обстеження і лікування у 2024 році розпочав після підписання, з указаним у документах лікарем, медичної декларації.

За таких обставин, документи не свідчать виключно про безпосереднє погіршення здоров`я позивача через винесення Відповідачем1 оскаржуваної постанови, оформленої довідкою ВЛК від 24.06.2024.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що визнання протиправними дій суб`єкта владних повноважень вже саме по собі може бути підставою для відшкодування моральної шкоди, проте, як неодноразово зазначав Верховний Суд у своїх постановах, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінивши обставини справи, у зв`язку з якими позивач просить стягнути з відповідачів на його користь моральну шкоду, суд не може не погодитись з тим, що протиправні дії Відповідача1 та фактична бездіяльність Відповідача2 не могли не здійснити на позивача негативний вплив та не викликати у нього негативних емоцій.

Разом з тим, з урахуванням підстав часткового задоволення Сьомим апеляційним адміністративним судом адміністративного позову ОСОБА_1 , визнання протиправними дій Відповідача1 та бездіяльності Відповідача2, тривалості розгляду адміністративної справи №560/15475/24, що склало трохи менше 1 року, відсутності даних про невиконання відповідачами рішення суду, відсутності систематичності та повторюваності порушення відповідачами прав позивача, суд приходить до висновку, що у даному випадку рівень негативних емоцій позивача не досяг рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Тут слід зазначити, що навіть встановлення ЄСПЛ порушення права, гарантованого Європейською конвенцією з прав людини чи її Протоколами не призводить до автоматичного присудження справедливої сатисфакції. Це чітко зазначено у статті 41 Конвенції, яка передбачає призначення Судом справедливої сатисфакції тільки якщо внутрішнє право не дозволяє повного відшкодування, і навіть в такому випадку - лише "в разі необхідності". Суд може вирішити, що стосовно певних скарг визнання порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію. ЄСПЛ зважає на всі особливості кожної справи.

При цьому, з огляду на обставини даної справи, суд приходить до висновку про те, що посилання ОСОБА_1 на п.37 рішення ЄСПЛ у справі «Недайборщ проти російської федерації» є некоректним, оскільки ЄСПЛ у цій справі встановив порушення ст.3 Конвенції через нелюдські та принижуючі гідність умови утримання заявника в СІЗО м. Копейськ та визначив саме у зв`язку з цим заявнику розмір компенсації. Умови утримання заявника в умовах СІЗО наведені у тексті рішення ЄСПЛ. Обставини справи ЄСПЛ не є аналогічними як з обставинами даної цивільної справи, так і з обставинами адміністративної справи за позовом ОСОБА_1 .

З урахуванням наведеного, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд виснує, що позовна заява ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст.7, 10, 76-82, 244-245, 259, 263-265, 354-355 ЦПК України, суд

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до Медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Хмельницькій області», Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя: Н.Г.Притула