Справа № 642/7993/25
Провадження № 2/642/439/26
Холодногірський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого - судді Гримайло А.М.
за участю секретаря - Антонян А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду м. Харкова в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав,
12.12.2025 до Холодногірського районного суду м. Харкова звернувся представник Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 , з позовною заявою до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що ОСОБА_3 перебуває на обліку в Службі у справах дітей по Холодногірському району Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради (далі - Служба у справах дітей по Холодногірському району) як дитина, позбавлена батьківського піклування.
Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07.10.2024 малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було відібрано від матері, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення батьківських прав, дитину взято на первинний облік як дитину, позбавлену батьківського піклування, за місцем походження, а також надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

ОСОБА_4 було влаштовано під опіку ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які разом з дитиною мешкають за адресою: АДРЕСА_1 .

За час перебування дитини під опікою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , мати, ОСОБА_2 до Служби у справах дітей по Холодногірському району з питань повернення малолітньої до неї на виховання чи з інших питань, що стосуються дитини, не зверталась, на зв`язок жодним чином не виходила, місце її перебування невідоме.

Працівниками Служби у справах дітей по Холодногірському району 22.10.2025 здійснено вихід за місцем реєстрації ОСОБА_2 та встановлено, що мати дитини за адресою: АДРЕСА_2 , не проживає, будинок має значні руйнування, не пов`язані з воєнними діями, та не придатний до проживання;

ОСОБА_2 до Служби у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області щодо повернення дитини на виховання та спільне проживання не зверталась, долею дитини не цікавилась; опікуни дитини одноосібно займаються вихованням та матеріальним утриманням ОСОБА_7 , її біологічна мати не бере участі у вихованні дитини, жодного разу її не навідувала, не вчиняла спроб встановити зв`язок з опікунами, матеріальної допомоги не надавала.

Отже, після відібрання дитини ОСОБА_2 висновків не зробила, ставлення до виконання батьківських обов`язків не змінила, на даний час донькою не опікується, матеріально її не забезпечує, вихованням та розвитком не займається, бажання повернути дитину на виховання не виявляє, у зв`язку з чим Департамент служб у справах дітей Харківської міської ради змушений звернутися до суду із зазначеним позовом.

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 15.12.2025 відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження, у справі призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Холодногірського районного суду м. Харкова від 28.01.2026 підготовче судове засідання закрито, справа призначена до розгляду по суті.

У судове засідання представник позивача Масленнікова К.С. не з`явилася, звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечувала.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку шляхом направлення судової повістки на адресу зареєстрованого місця проживання, а також шляхом розміщення оголошення про виклик до суду, правом на подачу відзиву на позов не скористалася.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов`язані, зокрема, сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б).

Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі „Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що учасник справи зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки розгляд справи проводився за відсутності його учасників.

Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Як вбачається зі свідоцтва про народження НОМЕР_1 від 28.11.2023, виданого Чугуївським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Чугуївському районі Харківської області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 8).

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження із зазначенням відомостей про батька № 2 від 28.11.2023, відомості про батька дитини ОСОБА_1 внесені до актового запису про народження відповідно до частини першої статті 135 СК України (а. с. 9).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 07.10.2024 малолітню ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , було відібрано від матері ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , без позбавлення батьківських прав та стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 03.06.2024 і до досягнення дитиною повноліття (а. с. 10-12).

Рішенням Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради від 27.11.2024 № 161 малолітній ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 було надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а. с. 13).

Наказом Чугуївської міської військової адміністрації Чугуївського району Харківської області № 1749 від 16.12.2024 ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було призначено опікунами над малолітньою ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 14).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади від 26.12.2023 та довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 13.11.2025 ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а. с. 16-17).

За час перебування дитини ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під опікою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , мати ОСОБА_2 зв`язок з опікунами не підтримувала, жодного разу дитину не відвідала, не телефонувала, матеріальної допомоги не надавала, подарунків та смаколиків дитині не надсилала, до Служби у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради з питання повернення дитини на виховання та спільне проживання не зверталася, що підтверджується інфіормацією Служби у справах дітей виконавчого комітету Чугуївської міської ради Харківської області від 16.10.2025 (а. с. 18).

З письмових пояснень опікунів дитини ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , наданих до Служби у справах дітей по Холодногірському району 16.10.2025, вбачається, що вони одноосібно займаються вихованням та матеріальним утриманням малолітньої ОСОБА_1 ; з 20.12.2024 дитина проживає разом з ними за адресою: АДРЕСА_1 ; біологічна мати не бере участі у вихованні дитини, жодного разу її не навідувала, не вчиняла спроб встановити зв`язок з опікунами, матеріальної допомоги не надавала (а. с. 19).

Відповідно до інформації Чугуївського закладу дошкільної освіти (ясла-садок) № 12 комбінованого типу Чугуївської міської ради Харківської області від 10.10.2025, до якого зарахована ОСОБА_3 , за час перебування дитини у закладі дошкільної освіти саме опікун ОСОБА_5 забезпечує необхідні умови для розвитку, навчання та виховання дитини, активно спілкується з педагогами, отримує консультації. Біологічна мати дитини ОСОБА_2 до закладу не зверталась, контакт із педагогами не підтримує, участі у вихованні та житті дитини не бере (а. с. 25).

22.10.2025 працівниками Служби у справах дітей по Холодногірському району ДССД ХМР здійснено вихід за місцем реєстрації ОСОБА_2 та встановлено, що мати дитини за адресою: АДРЕСА_2 не проживає, будинок має значні руйнування, не пов`язані з воєнними діями, та непридатний до проживання, що підтверджується актом обстеження умов проживання (а. с. 26).

Відповідно до довідки, наданої сімейним лікарем КП «Чугуївський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» Чугуївської міської ради від 08.10.2025, дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , опікуються ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ; мати дитини станом здоров`я дитини не цікавилась (а. с. 27).

З інформації наданої Центром соціальних служб Чугуївської міської ради від 07.10.2025 вбачається, що ОСОБА_2 у період з 27.11.2024 та до теперішнього часу, жодного разу не зверталась до фахівців центру по допомогу в усуненні причин, що призвели до відібрання у неї малолітньої дитини та додатково зазначили, що соціальна робота з громадянкою ОСОБА_2 не проводилась (а. с. 28).

Відповідно до довідки-інформації, наданої головою вуличного комітету № 20 «Чайка» від 10.10.2025 за час відібрання дитини від матері, ОСОБА_2 , жодного разу не з`являлась за місцем проживання опікунів, дитиною опікуються ОСОБА_6 та ОСОБА_5 ; місце перебування матері дитини керівному органу вуличного комітету невідоме (а. с. 29).

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст.13 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держава вживає усіх необхідних заходів з метою захисту дитини від відсутності піклування або недбалого ставлення до неї з боку батьків.

За приписами ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частин 8, 9, 10 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно з ч. 2 та ч. 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зі ст. ст. 150, 180 СК України вбачається, що батьки зобов`язані виховувати дитину у дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; зобов`язані забезпечити здобуття дитиною загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до ст. 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Чинне законодавство зазначає, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини.

Способи та методи ухилення від обов`язку з виховання та утримання дитини зазначено у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 в п. 16: «Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори як кожен окремо, так і в сукупності, треба розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками».

У постанові від 04.03.2021 в справі № 756/6112/18, провадження № 61-12087св20 Верховний Суд вказав, що тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

За змістом роз`яснень п. п. 15, 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов`язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших незалежних від неї причин. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно з вимогами ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання.

Як зауважив Європейський Суд з прав людини у ряді рішень з цього приводу, визначаючи, чи був такий захід, як позбавлення батьківських прав, «необхідним у демократичному суспільстві», слід проаналізувати, чи може він найкраще задовольняти інтереси дитини. Водночас ЄСПЛ нагадує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага.

Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10.01.2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04).

11.07.2017 Європейським Судом з прав людини було ухвалено рішення у справі «М.С. проти України», у якому суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, зокрема, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Згідно ст. 9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-12, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Судом встановлено, що відповідачка протягом тривалого часу, а саме з моменту народження дитини систематично, свідомо, без поважних причин, не виконує належним чином своїх батьківських обов`язків по відношенню до доньки, не цікавиться її життям, станом здоров`я, не спілкується з дитиною, участі у її вихованні та розвитку не приймає, матеріально не забезпечує, що підтверджується доказами, долученими до матеріалів справи.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини (ст.166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав суд враховує, що з моменту народження дитини відповідачка самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків, відмовлялася годувати дитину, жодної участі у житті доньки не приймає, не дбає про її фізичний, моральний та психологічний розвиток, матеріально не забезпечує, не спілкується з дитиною, надала органам у справах дітей заяву про влаштування доньки до опікунської сім`ї, а тому вважає, що має місце тривале ухилення її від виконання батьківських обов`язків відносно малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та керується тим, що позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у її долі.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

ЄСПЛ указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Pronina v. Ukraine») від 18 липня 2006 року, заява № 63566/00, § 23).

Згідно з висновками Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 № 303А, п. 2958 суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин суд дійшов висновку щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а тому позов підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачки належить стягнути судовий збір на користь державного бюджету.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 6, 10, 13, 43, 76-81, 89, 141, 178, 263-265, 280, 353, 430 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Позовні вимоги Департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради, що діє в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення відповідно до вимог ст. ст. 284-285 ЦПК України.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення може бути оскаржене позивачем до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом зазначених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повний текст рішення виготовлений 23.02.2026.

Суддя - А. М. Гримайло