Справа № 507/2134/25
Провадження № 2/507/29/2026
Номер рядка звіту 69
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" лютого 2026 р.

Любашівський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді Дюдюна О.В.,

за участю секретаря: Сироти Я.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Любашівка Подільського району Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Губську Х.Ю., звенулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів. На підтвердження своїх вимог вказує, що рішенням Любашівського районного суду Одеської області по справі №507/1252/18 від 16.10.2018 року, вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 30.08.2018 року до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Після досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 , нові аліменти не нараховувалися, але залишився борг в сумі 138 410,50 грн., який відповідач не сплачував до травня 2025 року. В травні було ним сплачено 16736, 02 грн, в липні 2025 року - 48.00 грн.

Згідно розрахунку заборгованості від 18.07.2025 року в рамках виконавчого провадження №62639751 загальний розмір заборгованості відповідача станом на 01.07.2025 року складає 121 626 грн. 48 коп.

За її підрахунками, проведеними її представником загальна сума пені за порушення ОСОБА_2 , аліментних зобов`язань складає 2 724 053 грн. 94 коп.

Відповідно до ст. 196 СК України, з відповідача на користь позивача може бути стягнута пеня за прострочення сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 121 626 грн. 48 коп., що є не більше 100 % заборгованості.

На підставі викладеного просила стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 121 626 грн. 48 коп. та 6000 грн. судових витрат (витрати на правову допомогу).

Представник відповідача адвокат Жмурко С.Л., надала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовна давність для стягнення пені по аліментах становить один рік. Датою початку строку позовної давності є 19.09.2021 року, досягнення дитиною повноліття. На даний момент донька відповідача вже є повнолітньою та перебуває в шлюбі, змінила прізвище з ОСОБА_4 на ОСОБА_5 , у зв`язку з чим позовна давність має бути застосована в даній справі. Твердження щодо навмисного ухилення від сплати аліментів є хибним, оскільки відповідач по можливості, з урахуванням непостійного доходу, перераховував кошти на утримання доньки, що підтверджується квитанціями доданими до заперечень. Відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. Крім того вказує, що відповідач є військовим, а тому згідно п.15 ст. 14 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» звільняється від сплати пені за зобов`язаннями перед юридичними та фізичними особами під час особливого періоду, який в Україні діє із 18 березня 2014 року по даний час. Відповідно до довідки форми 5 відповідач проходить військову службу за призовом під час мобілізації з 24.02.2022 року. Щодо витрат на правову допомогу, вказала, що вказані витрати мають бути співмірними з складністю справи, часом витраченим на виконання адвокатом відповідних робіт, обсягом наданих послуг адвокатом, ціною позову та значенням справи для сторони. У зв`язку з чим просила суд поновити відповідачу строк на подачу відзиву на позовну заяву та в задоволенні позовних вимог позивачки відмовити в повному обсязі.

Сторони у судове засідання не з`явилися, про дату час і місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Представник позивача адвокат Губська Х.Ю., надіслала до суду заяву, у якій просила справу розглядати за її відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача адвокат Жмурко С.Л., в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву згідно якої просила суд розглянути справу за відсутності відповідача та його представника, у задоволенні позову просила відмовити в повному обсязі.

Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Ухвалою Любашівського районного суду від 27 жовтня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. (а.с.28).

Суд дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, заперечення представника відповідача, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив таке.

Рішенням Любашівського районного суду Одеської області по справі №507/1252/18 від 16.10.2018 року, вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/4 частки від усіх видів його доходу, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 30.08.2018 року до 19.09.2021 року.

23.07.2020 року, державним виконавцем Дніпровського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м. Київ), відкрито виконавче провадження №62639751 із примусового виконання виконавчого листа виданого 17.12.2018 Любашівським районним судом Одеської області про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . (а.с.8).

29.11.2021 відомості про ОСОБА_2 внесені до Єдиного реєстру боржників. (а.с.9).

29.11.2021 державним виконавцем було винесено постанови про арешт майна боржника, про арешт коштів боржника, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування зброєю, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання. (а.с.10-14).

10.02.2025 державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника. (а.с.14-15).

12.05.2025 державним виконавцем було винесено постанову про розшук майна боржника.(а.с.15-16).

19.05.2025 та 04.08.2025 державним виконавцем винесено постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника.(а.с.16-18).

Згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 18.07.2025 по виконавчому провадженню №62639751, загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 станом на 01.07.2025 року складає 121626,48 грн. (а.с.18-20).

Добровільно заборгованість зі сплати аліментів відповідачем не сплачено.

Мотиви з яких виходить суд та застосовані норми права.

Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Відповідно до ч. 1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів.

Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом.

Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи.

Згідно ч.3 ст.12ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься.

Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках.

Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову.

Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтями 78, 81ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

У статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, N 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 1 б липня 2015 Року). Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, N 31111 /04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, частин 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь - яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно із частиною четвертою статті 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 1 ст. 196 СК України передбачено, що у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості.

У постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 711/679/21 викладено висновок про те, «при застосуванні формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» в абзаці 1 частини 1 статті 196 СК України якщо обмежувати нарахування пені поточною заборгованістю (тобто, тією яка існує за всі місяці станом на момент пред`явлення позову чи на інший момент), то при пред`явленні позову за період коли існувало прострочення, а на момент пред`явлення позову поточна заборгованість відсутня, то і не буде межі, яку не повинна перевищувати пеня. Як наслідок, очевидно, що потрібно розмежовувати сукупну поточну заборгованість та заборгованість за аліментами за певний місяць. Оскільки пеня є змінною величиною, основою для обчислення якої є саме заборгованість за аліментами за певний місяць, то формулювання «не більше 100 відсотків заборгованості» означає, що розмір пені не повинен перевищувати розмір заборгованості, на яку вона нараховується. У разі, якщо позивач, з урахуванням принципу диспозитивності пред`явив позов про стягнення пені за декілька місяців, то розмір пені за ці місяці не повинен перевищувати сукупний розмір заборгованості, на яку вона нараховується».

Зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі ч. 1 ст. 196 СК України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане (тобто до останнього числа поточного місяця), та з урахуванням установленого обчислити розмір пені, виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму. При цьому сума заборгованості зі сплати аліментів за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались.

Такий висновок узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 25.04.2018 року у справі № 572/1762/15-ц (провадження №14- 37цс18), відступивши від правової позиції, висловленої у постанові Верховного Суду України від 01.07.2015 року у справі № 6-94цс15. Такий підхід Верховного Суду до розрахунку пені застосований також Касаційним цивільним судом в постановах від 12.09.2018 року у справі № 759/9457/15-ц, від 17.10.2018 року у справі № 359/9950/16-ц, від 05.12.2018 року у справі № 372/264/15-ц.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.04.2019 у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) зроблено висновок, що «правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі 1 % від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення полягає в тому, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів враховується розмір несплачених аліментів за кожен місяць та кількість днів прострочення за кожним платежем окремо.

Аліменти нараховуються щомісячно, тому строк виконання цього обов`язку буде різним, а отже, кількість днів прострочення сплати аліментів за кожен місяць також буде різною.

Законодавець установив розмір пені - 1% за кожен день прострочення та період, за який нараховується пеня - за кожен день, починаючи з наступного, у який мала бути здійснена сплата аліментів за відповідний місяць, але таке зобов`язання не було виконане, і до дня, у який проведена сплата заборгованості чи до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені.

Таке правило застосовується у разі прострочення виконання зобов`язання зі сплати аліментів за місяць, у який вони мали бути сплачені.

Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити та 1 відсоток.

Тобто формула така: заборгованість за місяць х кількість днів заборгованості х 1 %.

За цим правилом обраховується пеня за кожним простроченим місячним платежем.

Загальний розмір пені становить суму розмірів пені, обрахованої за кожним місячним (періодичним) платежем.

У разі виплати аліментів частинами, необхідно зазначити, що якщо такі часткові платежі вчинені протягом місяця, у якому повинні сплачуватися аліменти, і їх загальна сума становить місячний платіж, визначений у рішенні суду про стягнення аліментів, вважається, що той з батьків, який повинен сплачувати аліменти, виконав ці зобов`язання.

У разі, якщо місячний платіж сплачено не у повному розмірі, то пеня буде нараховуватися з першого дня місяця, наступного за місяцем сплати чергового платежу, на різницю між розміром, який мав бути сплачений на утримання дитини, та розміром фактично сплачених аліментів з урахуванням строку прострочення та ставки пені - 1 %.

Строк прострочення вираховується з урахуванням раніше зазначеного правила і починає перебіг з першого дня місяця, наступного за місяцем внесення періодичного платежу, до дня, який передує дню сплати заборгованості.

У разі, якщо заборгованість зі сплати аліментів погашено частково в іншому місяці, то визначення пені на заборгованість зі сплати аліментів розраховується з урахуванням розміру несплаченої частки аліментів за певний місяць з дня сплати частки місячного платежу і до дня, який передує дню погашення заборгованості за відповідним місячним платежем, помножену на 1 %.»

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

Нp=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+(Anх1%хQn), де:

Нp - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати суми аліментів, починаючи з першого дня першого місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Загальна сума пені за прострочення сплати аліментів = (з 30.08.2018р.: 3414,75 * 1% * 2498) + (вересень 2018р.: 3403,50 * 1% * 2466) + (жовтень 2018р.: 3462,50 * 1% * 2435) + (листопад 2018р.: 3474,25 * 1% * 2405) + (грудень 2018р.: 4136,50 * 1% * 2374) + (січень 2019р.: 3430,25 * 1% * 2343) + (лютий 2019р.: 3628,25 * 1% * 2315) + (березень 2019р.: 4051,75 * 1% * 2284) + (квітень 2019р.: 3969,00 * 1% * 2254) + (травень 2019р.: 3789,25 * 1% * 2223) + (червень 2019р.: 3912,50 * 1% * 2193) + (липень 2019р.: 4062,25 * 1% * 2162) + (серпень 2019р.: 3923,50 * 1% * 2131) + (вересень 2019р.: 3906,50 * 1% * 2101) + (жовтень 2019р.: 3965,50 * 1% * 2070) + (листопад 2019р.: 3993,50 * 1% * 2040) + (грудень 2019р.: 4717,25 * 1% * 2009) + (січень 2020р.: 3946,75 * 1% * 1978) + (лютий 2020р.: 4111,75 * 1% * 1949) + (березень 2020р.: 4497,50 * 1% * 1918) + (квітень 2020р.: 3819,50 * 1% * 1888) + (травень 2020р.: 3797,75 * 1% *1857) + (червень 2020р.: 4098,25 * 1% * 1827) + (липень 2020р.: 4263,25 * 1% * 1796) + (серпень 2020р.: 4198,75 * 1% *1765) + (вересень 2020р.: 4313,25 * 1% * 1735) + (жовтень 2020р.: 4373,50 * 1% * 1704) + (листопад 2020р.: 4395,50 * 1% * 1674) + (грудень 2020р.: 5453,00 * 1% * 1643) + (січень 2021р.: 4383,25 * 1% * 1612) + (лютий 2021р.: 4626,00 * 1% * 1584) + (березень 2021р.: 5033,00 * 1% * 1553) + (квітень 2021р.: 1094,50 * 1% * 1523) + (травень 2021р.: 1094,50 * 1% * 1492) + (червень 2021р.: 1094,50 * 1% * 1462) + (липень 2021р.: 1525,00 * 1% * 1431) + (серпень 2021р.: 1525,00 * 1% * 1400) + (по 19.09.2021: 1525,00 * 1% * 1381) = 2 724 053 грн. 94 коп.

Після досягнення дитиною повноліття ІНФОРМАЦІЯ_2 у відповідача залишився борг у сумі 138 410, 50 грн. У травні місяці 2025 року боржником сплачено 16736,02 грн, а у липні 2025 року 48 грн. (138 410,50-16736,02-48=121626,48) грн.

Положеннями ст. 196 СК України не передбачено звільнення платника аліментів від сплати неустойки.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги, що згідно розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 18.07.2025 по виконавчому провадженню №62639751, відповідач ОСОБА_2 , аліменти сплачував не регулярно або у меншому, ніж встановлено судовим рішенням розмірі, у зв`язку з чим станом на 01.07.2025 року має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дитини в розмірі 121626,48 грн.

Розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, проведений позивачем у розмірі 121626,48 грн., відповідачем та його представником не оспорювався.Будь-яких альтернативних розрахунків матеріали справи не містять.

Зважаючи на вказане, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, а з відповідача на користь позивача, відповідно до положень ч. 1 ст. 196 СК України, слід стягнути неустойку за прострочення сплати аліментів в сумі 121626,48 грн., що не перевищує 100 % заборгованості по сплаті аліментів.

Щодо твердження представника відповідача -адвоката Жмурко С.Л., з приводу перебігу річного строку позовної давності до вказаних спірних правовідносин, суд зазначає, що з 12.03.2020 до 01.07.2023 строки позовної давності продовжувалися на строк дії карантину, з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) (п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, доповнений Законом № 540-IX від 30.03.2020); з 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан, внаслідок чого строки позовної давності спочатку були продовжені (Законом № 2120-IX від 15.03.2022), а з 30.01.2024 зупинені (Закону № 3450-IX від 08.11.2023) (п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України), у зв`язку з чим не підлягає застосуванню строк позовної давності.

Крім того суд звертає увагу на те, що заборгованість зі сплати аліментів відповідача виникла з 30.08.2018 року по 19.09.2021 року, а мобілізований на військову службу за призовом під час мобілізації відповідач був з 24.02.2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач просила суд стягнути на її користь витрати на надання правничої допомоги у сум 6000 грн.

На підтвердження цього надала договір №971 про надання правничої допомоги від 08 травня 2025 року та рахунок до нього №201 від 21.10.2025, згідно якого позивач ОСОБА_1 , сплатила 6000 грн., за надання правничої допомоги в суді у справі про стягнення неустойки (пені) за прострочення по сплаті аліментів.

Згідно із частин 1, 3 статті 133ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу та пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до статті 133 ЦПК Україна правнича допомога є складовою судових витрат.

Частинами другою-четвертою статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат необхідно:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, розмір витрат на правничу допомогу визначається судом, виходячи з умов договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, проте, вказаний розмір може бути зменшений за клопотанням іншої сторони у разі, якщо такі витрати є неспівмірними із складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням справи для сторони.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачені такі критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, необхідність, розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи вказані у статтях 137, 141 ЦПК України критерії.

Відповідно до частин 1, 2 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Враховуючи наведені обставини, предмет спору, складність справи, виходячи із засад реальності та співмірності, суд вважає, що з ОСОБА_2 , на користь ОСОБА_1 , підлягає стягненню 6000 грн. витрат на правничу допомогу в суді.

Оскільки відповідач звільнений від сплати судового збору на підставі п.п.а, п.2 ч.1 ст. 8 Закону України «Про судовий збір», судові витрати суд відносить за рахунок держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 6, 7, 10, 12, 259-260, 264 -266, 269 ЦПК України, ст. 196 Сімейного кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення пені за прострочення сплати аліментів - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у сумі 121626 грн.48 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на правову допомогу у сумі 6000 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя: О.В. Дюдюн