ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року

м. Київ

справа № 509/2196/15

провадження № 61-15026св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,

Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач (відповідач за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на постанову Одеського апеляційного суду

від 24 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Дришлюка А. І., Драгомерецького М. М., Громіка Р. Д.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що у період шлюбу за спільні кошти були придбані житловий будинок, земельна ділянка та транспортні засоби. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 08 травня 2015 року шлюб розірвано.

На підставі викладеного просила:

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку (літ. «А-2»): Тамбур «1-1», пл. 1,2 кв. м, кухню «1-2», пл. 18,7 кв. м, коридор «1-3», пл. 21,7 кв. м, прихожу «1-7» пл. 7,7 кв. м, коридор «1-8, пл. 13,0 кв. м, ванну «1-9» пл. 9,6 кв. м, житлову «1-10» пл. 24,6 кв. м, частину гардеробної «1-11» пл. 4,1 кв. м. В мансарді (літ. «А»): Сходову «1-14» пл. 5,4 кв. м, частину кімнати відпочинку «1-15» площею 46,8 кв. м, ганок (літ. «а»), яму вигрібну «№1», каналізацію № 7, частину вимощення «І» площею 25,5 кв. м;

визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 пл. 316,4 кв. м, в тому числі ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами;

визнати за нею право власності на 1/2 частину транспортних засобів: напівпричіп SCHMITZ SPR27, державний знак НОМЕР_1 ; напівпричіп SCHMITZ SPR24, державний знак НОМЕР_2 ; напівпричіп SCHMITZ SCS24, державний знак НОМЕР_3 ; напівпричіп 99982, державний знак НОМЕР_4 ; напівпричіп BURG, державний знак НОМЕР_5 ; сідловий тягач DAF, державний знак НОМЕР_6 ; сідловий тягач VOLVO F12, державний знак НОМЕР_7 ; сідловий тягач VOLVO F12, державний знак НОМЕР_8 .

У липні 2019 року ОСОБА_2 звернувся з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 про поділ майна, що є спільною власністю подружжя.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначив, що після припинення шлюбних відносин у власності ОСОБА_1 залишилося майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя та яке підлягає поділу. Крім того вказав, що під час шлюбу були придбані та оформлені на ОСОБА_1 транспортні засоби LEXUS LS, д/н НОМЕР_9 , LANDCRUISER, д/н НОМЕР_10 , RENAULT 340Т1.

В подальшому ОСОБА_1 продала вказані транспортні засоби без згоди ОСОБА_2 . Таким чином ОСОБА_2 має право на отримання компенсації вартості відчуженого без його згоди та не в інтересах сім`ї майна, а саме стягнення з ОСОБА_1 половини вартості відчужених транспортних засобів.

На підставі викладеного просив:

визнати 1/2 частину станції технічного обслуговування (далі - СТО), яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241 кв. м та земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 ;

здійснити поділ спільного майна подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 шляхом визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/4 частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241,9 кв. м;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину станції технічного обслуговування, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241,9 кв. м;

визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 ;

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію вартості відчуженого без його згоди на те інтересах сім`ї майна, а саме половини вартості відчужених транспортних засобів LEXUS LS, д/н НОМЕР_9 , LANDCRUISER, д/н НОМЕР_10 , RENAULT 340Т1, що становить 526 110,00 грн.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа судами переглядалась неодноразово

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 первісний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: в житловому будинку (літ. «А-2»): тамбур «1-1», пл. 1,2 кв.м, кухню «1-2», пл. 18,7 кв.м, коридор «1-3», пл. 21,7 кв.м, прихожу «1-7», пл. 7,7 кв.м, коридор «1-8», пл. 13,0 кв.м, ванну «1-9», пл. 9,6 кв.м, житлову «1-10»,

пл. 24,6 кв.м, частину гардеробної «1-11», пл. 4,1 кв.м; в мансарді (літ. «А»): сходову «1-14», пл. 5,4 кв.м, частину кімнати відпочинку «1-15», пл. 46,8 кв.м, ганок (літ. «а»), яму вигрібну «№1», каналізацію «№7», частину вимощення «І», площею 25,5 кв.м; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , площею

316,4 кв.м, в тому числі ділянка під особисте користування під належними будівлями і спорудами, прилеглі до них і не зайняті під забудовами. В задоволенні іншої частини позовних вимог первісного позову вирішено відмовити. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 вирішено відмовити у повному обсязі.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідно до декларації про готовність об`єкту до експлуатації житловий будинок, розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , закінчений будівництвом та готовий до експлуатації, а висновок судової будівельно-технічної експертизи №12/18 від 30 серпня

2018 року передбачає можливість поділу спірного будинку. Тому суд першої інстанції вважав за можливе задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку. Задовольняючи вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину земельної ділянки, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з частиною четвертою статті 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Що стосується позовних вимог за первісним позовом про визнання права власності на 1/2 частину транспортних засобів, суд першої інстанції вирішив, що вони задоволенню не підлягають, оскільки суду не надано будь-яких доказів їх існування та належності. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом, суд першої інстанції зазначив, що вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідач ОСОБА_2 пропустив позовну давність для звернення до суду за захистом порушених прав та не навів належних і допустимих доказів поважності причин її пропуску.

Постановою Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , залишено без задоволення. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що місцевий суд зробив обґрунтований висновок про те, що побудований у період перебування сторін у шлюбі будинок є об`єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя і підлягає поділу як будинок між колишнім подружжям.

Із зустрічним позовом ОСОБА_2 звернувся 09 липня 2019 року, однак з моменту подання клопотання про витребування доказів (31 липня 2015 року) був обізнаний про порушення його прав, тобто відповідачем була пропущена позовна давність, тому суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у задоволенні зустрічного позову.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 березня 2024 року касаційну скаргу

ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 листопада 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ будинку та земельної ділянки залишено без змін. Постанову Одеського апеляційного суду від 27 березня 2023 року в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя скасовано та передано справу у цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд, погоджуючись з висновками місцевого суду про відмову в задоволенні зустрічного позову про поділ майна подружжя за спливом позовної давності, за заявою, яка зроблена відповідачкою, дійшов передчасного висновку про те, що ОСОБА_2 про порушене право дізнався 31 липня 2015 року (після відкриття провадження у цій справі за первісним позовом та його зверненням із клопотанням про витребування доказів), а до суду з вказаним позовом звернувся 09 липня 2019 року, тобто після спливу трьох років. Висновок апеляційного суду про те, що початок перебігу позовної давності повинен обраховуватись з моменту звернення ОСОБА_2 з клопотанням про витребування доказів є помилковим, оскільки суперечить положенням статті 72 СК України та загальним положенням про позовну давність, передбаченим статтею 261 ЦК України, так як не свідчить про наявність заперечень ОСОБА_1 щодо розподілу спірного майна, про поділ якого звернувся до суду ОСОБА_2 . Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Оскільки момент, з якого ОСОБА_2 дізнався про порушення своїх прав, у справі не встановлено, а суд касаційної інстанції позбавлений можливості встановлювати нові обставини, судове рішення апеляційного суду в частині вирішення зустрічних позовних вимог підлягає скасуванню, з направленням в цій частині справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Разом із тим, апеляційний суд не перевірив доводів щодо обґрунтованості позову й не зробив відповідного висновку, тобто не перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову по суті спору в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Короткий зміст оскарженої постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2025 року апеляційну скаргу адвоката Племениченка Г. В., представника ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області

від 25 листопада 2020 року в частині зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 змінено та викладено мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В іншій частині рішення в частині зустрічних позовних вимог залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що ОСОБА_1 отримала земельну ділянку за АДРЕСА_3 площею 0,0767 га на підставі рішення сільської ради про безкоштовну передачу у власність. Отже, вона є особистою власністю ОСОБА_1 та поділу не підлягає, а тому суд апеляційної інстанції змінив рішення суду першої інстанції в цій частині та відмовив у задоволенні цих позовних вимог за необґрунтованістю.

Про порушення свого права стосовно автомобілів ОСОБА_2 дізнався після надходження до суду інформації, яка була витребувана за його клопотанням від центру надання послуг 01 вересня 2015 року, а з приводу станції технічного обслуговування ОСОБА_2 дізнався 16 березня 2016 року, надавши сам інформаційні довідки до суду.

Звертаючись з зустрічним позовом 09 липня 2019 року, ОСОБА_2 пропустив позовну давність.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_2 в частині позовних вимог про стягнення компенсації за продаж автомобілів та визнання спільною власністю СТО, визнання права власності на 1/4 частину СТО є обґрунтованими, однак заявлені з порушенням позовної давності, колегія суддів погодилась в цій частині з рішенням суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за пропуском позовної давності.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У листопаді 2024 року ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_3 , подав касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд апеляційної інстанції проігнорував висновок Верховного Суду, який став підставою для скасування попереднього рішення суду апеляційної інстанції, що є безумовною підставою для скасування рішення суду апеляційної інстанції;

Верховний Суд у постанові від 27 березня 2024 року вказав, що необхідно встановити початок відліку позовної давності, а саме момент заперечень ОСОБА_1 щодо поділу спірного майна, про поділ якого звернувся до суду ОСОБА_2 , а висновок про те, що початок перебігу позовної давності повинен обраховуватись з моменту звернення ОСОБА_2 з клопотанням про витребування доказів є помилковим;

зазначені апеляційним судом обставини жодним чином не вказують на наявність заперечень ОСОБА_1 щодо поділу спірного майна, про поділ якого звернувся до суду ОСОБА_2 і тому вони не можуть бути початком відліку позовної давності;

позовна давність обчислюється не з моменту розірвання шлюбу, а з моменту коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ним;

обов`язковою умовою можливості застосування позовної давності є наявність доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно. І саме з таким моментом пов`язується початок позовної давності;

суд апеляційної інстанції послався на клопотання про витребування доказів від 31 липня 2015 року, відповідно до якого просив витребувати інформацію щодо транспортних засобів, які були зареєстровані за ОСОБА_1 та об`єктів нерухомого майна. В той же час, під час розгляду вказаного клопотання ані сторона позивача ОСОБА_1 , ані особисто ОСОБА_1 (в усному чи письмовому вигляді) не висувала заперечень щодо поділу спільного майна подружжя та не висувала заперечень щодо витребування відповідних доказів. Таким чином, ОСОБА_1 жодним чином не вчиняла дій, які були б направлені на заперечення права ОСОБА_2 на спільне майно подружжя.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У грудні 2024 року від ОСОБА_1 надійшов відзив, у якому вона просила залишити касаційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а оскаржувану постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Відзив обґрунтований тим, що 24 червня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням у якому зазначив, що 23 червня 2015 року між ним та адвокатом Соловйовим В. В. укладений договір, надано довіреність та заявлено про намір звернутись з зустрічним позовом.

16 березня 2015 року відповідач ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про долучення до матеріалів справи доказів про скасування права власності на житловий будинок розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

За таких підстав, суд законно та обґрунтовано визнав, що про порушення своїх прав відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом

ОСОБА_2 дізнався 23 червня 2015 року, при цьому зустрічний позов

ОСОБА_2 до ОСОБА_1 заявив лише 09 липня 2019 року, тобто через чотири роки після того, як дізнався про порушення його прав.

Суд законно та обґрунтовано визнав, що ОСОБА_2 пропустив позовну давність, не навів належних та допустимих доказів поважності причин її пропуску, а відповідно у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 обґрунтовано відмовив.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі № 509/2196/15 та витребувано справу з суду першої інстанції.

У грудні 2024 року матеріали справи № 509/2196/15 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 18 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 19 листопада 2024 року зазначено, що касаційна скарга містить передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України підстави для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 584/1319/16-ц, від 21 травня 2020 року у справі № 375/1429/17, від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 та у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15 та судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суд установив, що 30 червня 1992 року між позивачкою та відповідачем, Прилиманською сільською радою, Овідіопольського району, Одеської області зареєстровано шлюб, який розірвано 08 травня 2015 року за рішенням суду.

У рішенні про розірвання шлюбу у справі № 509/1665/15-ц встановлено, що сторони спільне проживання припинили з 19 червня 2012 року.

Відповідно до рішення Прилиманської сільської ради VI скликання VI сесії від 05 квітня 2011 року, ОСОБА_1 отримала дозвіл на розробку проекту землеустрію щодо відведення земельної ділянки за

АДРЕСА_3 .

У березні 2014 року ОСОБА_1 , як замовник зробила проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки за АДРЕСА_3 у власність.

31 жовтня 2014 року рішенням Прилиманської сільської ради ХХХІІ сесія VI скликання ОСОБА_1 затверджено проект із землеустрію та передано безкоштовно у власність земельну ділянку площею 0,0767 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за АДРЕСА_3 .

ОСОБА_1 належить земельна ділянка за

АДРЕСА_3 площею 0,0767 га, цільове призначення - будівництво та обслуговування жилого будинку, на підставі свідоцтва про право власності від 05 березня 2015 року.

13 травня 2004 року розпорядженням Овідіопольської районної державної реєстрації № 279 затверджено акт державної технічної комісії про готовність закінченої будівництвом станції технічного обслуговування за адресою: АДРЕСА_2 та належить приватному підприємцю ОСОБА_1

02 червня 2004 року приватний підприємець ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право власності на СТО, за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 241 кв. м.

06 грудня 2006 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_1 продала 1/2 частку СТО, розташованої по АДРЕСА_2 ОСОБА_4 , що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав.

11 лютого 2011 року за ОСОБА_1 у ВРЕР № 3 м. Іллічівськ на підставі довідки - рахунку КІМ 529376 від 10 лютого 2011 року зареєстровано автомобіль Lexus LX 470 д/н НОМЕР_9 , перереєстрований за ОСОБА_5 на підставі довідки-рахунку.

Відповідно до висновку від 16 квітня 2019 року вартість автомобіля Lexus LX 470 д/н НОМЕР_9 , складає 463 180 грн.

10 липня 2013 року на підставі рішення Одеського апеляційного суду

№ 1570/7047/2011 (перша реєстрація за ОСОБА_1 відбулась 24 листопада 2008 року) Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_10 , зареєстрований у ВРЕР № 3

м. Іллічівськ та 19 листопада 2014 року знятий з обліку для реалізації.

Відповідно до висновку від 16 квітня 2019 року вартість автомобіля Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_10 , складає 492 060 грн.

18 грудня 2001 року на підставі договору купівлі-продажу за ОСОБА_1 зареєстрований у ВРЕР № 3 м. Іллічівськ автомобіль Renault 340ТІ д/н НОМЕР_11 , який знятий з реєстрації 07 листопада 2014 року.

Відповідно до висновку від 16 квітня 2019 року вартість автомобіля Renault 340ТІ д/н НОМЕР_11 , складає 96 980 грн.

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України (частина перша статті 57 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 лютого 2023 року у справі № 201/6987/20 (провадження № 61-3915св22) зазначено, що «Законом України від 11 січня 2011 року № № 2913-VІ «Про внесення змін до статті 61 СК України щодо об`єктів права спільної сумісної власності подружжя», який набрав чинності 08 лютого 2011 року, зазначену норму було доповнено частиною п`ятою, згідно з якою об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Законом України від 17 травня 2012 року № 4766- VІ «Про внесення змін до СК України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», який набрав чинності з 13 червня 2012 року, частину п`яту статті 61 СК України виключено. Проте кодекс доповнено, зокрема пунктом 4 частини першої статті 57 СК України, згідно з яким житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. За таких обставин правильним є висновок суду першої інстанції про те, що лише у період часу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року включно житло, набуте одним з подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового Фонду, визнавалося спільною сумісною власністю подружжя. У інші періоди дії Закону України «Про приватизацію державного житлового Фонду» таке житло переходило у власність лише того з подружжя, який брав участь у приватизації».

Законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує (див., зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21)).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зроблено висновок, що «при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року № 523/14489/15-ц)».

До вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до Цивільного кодексу України, якщо інше не передбачено цим Кодексом (частини перша - друга статті 20 СК України).

Позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (стаття 72 СК України).

У постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі

№ 6-258цс15 зроблено висновок, що «згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено позовну давність, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 лютого 2020 року у справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19) зазначено: «до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними».

Згідно з частинами першою-третьою статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи (частина перша статті 417 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з зустрічним позовом ОСОБА_2 просив визнати спільною сумісною власністю 1/2 частину станції технічного обслуговування, поділити спільне майно, а саме: станцію технічного обслуговування та земельну ділянку; крім того, стягнути компенсацію вартості відчуженого без його згоди на те інтересах сім`ї майна;

відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_2 пропустив позовну давність для звернення до суду за захистом порушених прав та не навів належних і допустимих доказів поважності причин її пропуску;

змінюючи мотиви рішення суду першої інстанції в частині зустрічних позовних вимог, апеляційний суд зазначив, що земельна ділянка є особистою приватною власністю ОСОБА_1 , як отримана внаслідок приватизації, тому вимоги про її поділ є необґрунтованими, щодо інших зустрічних позовних вимог - пропущена позовна давність;

в той же час апеляційний суд не звернув уваги, що встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення, ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна;

обрання неефективного способу захисту є самостійною підставою для відмови в позові;

за таких обставин апеляційний суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання спільною сумісною власністю 1/2 частини СТО та земельної ділянки, але помилився щодо мотивів такої відмови;

суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 30 червня 1992 року по 08 травня 2015 року перебували у шлюбі, який розірвано за рішенням суду;

31 жовтня 2014 року рішенням Прилиманської сільської ради ХХХІІ сесія VI скликання ОСОБА_1 затверджено проект із землеустрію та передано безкоштовно у власність земельну ділянку площею 0,0767 з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка розташована за

АДРЕСА_3 ;

за таких обставин, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що спірна земельна ділянка є особистою власністю ОСОБА_1 та поділу не підлягає, а тому правильним є висновок про зміну рішення суду першої інстанції в цій частині та відмови у задоволенні цих позовних вимог за необґрунтованістю;

крім того суди встановили, що під час перебування у шлюбі сторони набули у власність автомобілі Lexus LX 470 д/н НОМЕР_9 , Toyota Landcruiser д/н НОМЕР_10 , Renault 340ТІ д/н НОМЕР_11 ;

при цьому апеляційний суд встановив, що:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна 19 травня 2015 року;

31 липня 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про забезпечення доказів, в якому просив витребувати інформацію щодо транспортних засобів, які були зареєстровані за ОСОБА_1 та об`єктів нерухомого майна;

01 вересня 2015 року, на виконання ухвали суду від 03 серпня 2015 року, надана інформація з приводу належності ОСОБА_1 транспортних засобів станом на 19 червня 2012 року та на 21 серпня 2015 року;

16 березня 2016 року ОСОБА_2 звернувся до суду з клопотанням про долучення доказів, а саме інформаційної довідки з приводу належності ОСОБА_1 станції технічного обслуговування;

11 серпня 2020 року під час судового засідання ОСОБА_1 заявила про застосування позовної давності до вимог зустрічного позову;

враховуючи те, що іпро продаж автомобілів ОСОБА_2 дізнався в 2015 році, залишаючи без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні компенсації за продаж автомобілів, суд апеляційної інстанції правильно зазначив, що про порушення свого права стосовно автомобілів ОСОБА_2 дізнався після надходження до суду інформації витребуваної за його клопотанням від центру надання послуг 01 вересня 2015 року, тому звертаючись з зустрічним позовом 09 липня 2019 року, ОСОБА_2 пропустив позовну давність;

в той же час, відмовляючи ОСОБА_2 у задоволенні позову в частині визнання права власності на 1/4 частину СТО суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи;

направляючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд в постанові від 27 березня 2024 року зазначив, що висновок апеляційного суду про те, що початок перебігу позовної давності повинен обраховуватись з моменту звернення ОСОБА_2 із клопотанням про витребування доказів - є помилковим, оскільки суперечить положенням статті і 72 СК України та загальним положенням про позовну давність, передбачених статтею 261 ЦК України, так як не свідчить про наявність заперечень ОСОБА_1 щодо поділу спірного майна, про поділ якого звернувся до суду ОСОБА_2 . Отже, для правильного вирішення справи необхідно визначити початок перебігу позовної давності, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права;

апеляційний суд не звернув уваги, що під час розгляду вказаного клопотання ані сторона позивачки ОСОБА_1 , ані особисто ОСОБА_1 (в усному чи письмовому вигляді) не висували заперечень щодо поділу спільного майна подружжя та витребування відповідних доказів;

таким чином ОСОБА_1 жодним чином не вчиняла дій, які були б направлені на заперечення права ОСОБА_2 на спільне майно подружжя;

за таких обставин апеляційний суд не виконав вказівок Верховного Суду, не визначив початок перебігу позовної давності стосовно вимог про визнання права власності на 1/4 частину СТО, тобто коли позивач дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, тому зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/4 частину СТО у зв`язку з пропуском позовної давності.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова суду апеляційної інстанції частково ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, касаційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції:

в частині позовних вимог про визнання 1/2 частину СТО та земельної ділянки спільною сумісною власністю змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови;

в частині позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/4 частину СТО за кожним скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;

в іншій частини залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити частково.

Постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання 1/2 частини СТО та земельної ділянки спільною сумісною власністю змінити, викласти його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року в частині позовної вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/4 частину СТО за кожним скасувати, передати справу в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

В іншій частині постанову Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року залишити без змін.

З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Одеського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у скасованій частині втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко