КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/2800/2026
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 760/10297/21

12 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Букіної О.М. у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Вектор Плюс», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук Вікторія Юріївна, про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, -

в с т а н о в и в:

У квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 18.11.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. вчинено виконавчий напис №1694 про звернення стягнення на належну позивачу квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку із заборгованістю за договором споживчого кредиту №0 від 07.05.2008 на суму 2?369?596 грн 16 коп, з яких: борг за кредитом - 99?806,60 доларів США, борг за процентами - 89?291,66 доларів США.

26.01.2015 головним державним виконавцем Солом`янського районного управління юстиції м. Києва Кравцовою О.С. відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання зазначеного виконавчого напису на користь ПАТ «Дельта Банк» (правонаступником якого є відповідач) за рахунок звернення стягнення на квартиру.

З кінця лютого 2021 року представники ТОВ ФК «Вектор Плюс» почали телефонувати та з`являтися за місцем проживання позивачки, вимагаючи сплати боргу за договором №0 від 07.05.2008 та погрожуючи відібрати квартиру АДРЕСА_1 .

У березні 2021 році під час ознайомлення з матеріалами у Солом`янському ВДВС позивачка з`ясувала, що вказане виконавче провадження у 2016 році закривалося, у 2017 році скасовувалася постанова про повернення виконавчого напису нотаріуса стягувачу, а у 2020 році знову приймалося до виконання. При цьому жодних документів від виконавчої служби позивачка не отримувала, про арешт на квартиру не знала.

Посилається на те, що відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України дізналася про порушення своїх прав лише у березні 2021 року після ознайомлення з матеріалами провадження, тому строк позовної давності вважає не пропущено.

Вказує, що будь-яких повідомлень у формі письмової вимоги про сплату боргу за договором №0 від 07.05.2008 ні від ПАТ «Дельта Банк», ні від нотаріуса не отримувала, що ставить під сумнів законність виконавчого напису.

Позивачка посилається на положення ст. 88 Закону України «Про нотаріат», відповідно до яких нотаріус вчиняє виконавчі написи за наявності документів, що підтверджують безспірність заборгованості, та за умови дотримання строку в три роки з моменту виникнення права вимоги.

Зазначає, що виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум, а лише підтверджує наявність права, яке виникло раніше, а отже має перевірятися безспірність заборгованості.

Посилається на постанови Верховного Суду від 15.01.2020 у справі №305/2082/14-4, від 30.09.2019 у справі №357/12818/17, від 27.08.2020 у справі №554/6777/17, у яких зазначено, що неотримання боржником письмової вимоги про усунення порушень позбавляє його можливості бути вчасно поінформованим та надати заперечення.

Наголошує, що станом на 18.11.2014, тобто дату вчинення виконавчого напису, зміни до Переліку документів, затвердженого постановою КМУ №1172 від 29.06.1999, внесені постановою №662 від 26.11.2014, ще не діяли. Тому нотаріус мав керуватися старою редакцією Переліку, яка передбачала подання оригіналу нотаріально посвідченого договору або його дубліката та документів, що підтверджують безспірність боргу.

Зазначає, що для вчинення виконавчого напису були подані лише заява стягувача, розрахунок боргу, кредитний договір та договір іпотеки, що не відповідало вимогам Переліку у чинній на той час редакції.

Також посилається на те, що договором іпотеки не було передбачено права іпотекодержателя на позасудове звернення стягнення шляхом виконавчого напису без згоди іпотекодавця, а з кінця червня 2014 року діяв Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким введено тимчасовий мораторій на таке відчуження без згоди боржника.

З огляду на вище викладене просила суд визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис №1694 від 18.11.2014, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку із заборгованістю за договором №0 від 07.05.2008 на суму 2?369?596 грн 16 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ТОВ «ФК «Вектор Плюс», третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю., про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 19 вересня 2025 року позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи.

Зазначає, що не погоджується з висновками суду першої інстанції відносно того, що позивачем було пропущено строк позовної давності, оскільки оскарження дій державного виконавця ОСОБА_1. не свідчить про її ознайомлення із текстом Виконавчого напису. Ухвала Солом?янського, районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року у справі № 760/3077/15-ц, на яку посилається суд першої інстанції, є знеособленою. З тексту наведеної ухвали незрозуміло, хто саме оскаржував дії державного виконавця - ОСОБА_1

М.Г. або її представник, відповідно, судом першої інстанції безпідставно зроблено висновки про обізнаність саме ОСОБА_1 із повним текстом

виконавчого напису.

Вважає, що судом першої інстанції при винесенні рішення не враховано та не надано правової оцінки заяві представника позивача про поновлення строку на

звернення до суду з даним позовом, як такий, що пропущений з поважних

причин, яку аргументовано незадовільним станом здоров?я позивачки, у тому числі, психічного здоров?я, докази чого наявні у матеріалах справи.

Звертає увагу на те, що у період з 2014 року і по цей час позивачка лікувалася від психічних захворювань та перенесла оперативні втручання, що негативно вплинуло на її здатність критично сприймати оточуючу дійсність, розуміти наслідки своїх дій та вчиняти належні дії у передбачені законом строки.

30 жовтня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника ТОВ «ФК «Вектор Плюс» адвоката Янчук А.А. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому представник зазначав, що відповідно до сайту судової влади за запитом зробленому у розділі "Стан розгляду справ" вбачається, що склад учасників по справі № 760/3077/15-ц був наступним: заінтересована особа: Головний державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Солом`янського РУЮ у м. Києві Кравцова Олена Сергіївна, скаржник: ОСОБА_1 .

Вказує на те, що інститут представництва, що діє в країні визначає, що представник діє в інтересах довірителя, а не інакше. Отже, ОСОБА_1 М.Г. та її представники достеменно знали про виконавчий напис ще раніше ніж подали позов до суду. Суд першої інстанції вірно застосував позовну давність. Твердження апелянта про психічні проблеми належним чином нічим не підтверджено. При цьому якщо особа має хвороби, то яким чином вона укладає договори про надання правової допомоги, окрім того, питання про проведення психіатричної експертизи апелянт не порушує.

З огляду на вище викладене просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

В судове засідання з`явились представники позивача ОСОБА_1 адвокат Коновал О.В. та Полонський О.Ю., які підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «ФК «Вектор Плюс» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявною в матеріалах справи розпискою.

Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась засобами поштового зв`язку. 13 січня 2026 року до Київського апеляційного суду поштова кореспонденція повернулась без вручення, причина- «адресат відсутній за вказаною адресою».

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.

Судом встановлено, що 18.11.2014 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ярощук В.Ю. вчинено виконавчий напис №1694 про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 у зв`язку із заборгованістю за договором споживчого кредиту №0 від 07.05.2008 на суму 2?369?596,16 грн, з яких: борг за кредитом - 99?806,60 дол. США, а борг за процентами - 89?291,66 дол. США.

Строк за який проводиться стягнення становив з 19.12.2011-04.09.2014, а розмір плати за вчинення виконавчого напису становив 2500, 00грн.

Вказаний вище виконавчий напис, як вбачається з матеріалів справи було пред`явлено до примусового виконання 22.01.2015.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції посилався на те, що виконавчий напис №1694 від 18.11.2014 вчинено з порушенням вимог Закону України «Про нотаріат», Порядку вчинення нотаріальних дій та Переліку документів, чинного на дату його вчинення. Відповідачем не надано належного обґрунтування та доказів щодо безспірності вимог та законності вчинення спірного виконавчого напису. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання виконавчого напису №1694 від 18.11.2014 таким, що не підлягає виконанню.

Разом з тим, представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності у даній справі посилаючись на те, що позивач була обізнана про порушення своїх прав внаслідок вчинення оспорюваного виконавчого напису ще у лютому 2015 року.

Суд першої інстанції з урахуванням наявних у матеріалах справи доказів, прийшов до висновку про те, що позивачка ОСОБА_1 була обізнана про існування виконавчого напису №?1694 від 18.11.2014 щонайменше з 13 лютому 2015 року - дати її звернення зі скаргою до суду щодо незаконності дій держвиконавця про відкриття виконавчого провадження на підставі цього напису.

Відтак суд вважав доведеним, що початок перебігу позовної давності у даному випадку слід обчислювати з 13 лютого 2015 року та відповідно трирічний строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом сплив 13 лютого 2018 року. Даний позов до суду позивачем подано 21 квітня 2021 року, тобто більш ніж через три роки після спливу строку позовної давності, а тому суд приходить до висновку, що позивачем пропущено встановлений законом строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом та підстав для його поновлення суд не вбачав, оскільки доказів, які б свідчили про те, що даний строк пропущено позивачем з поважних причин суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 18 ЦК України).

Для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України (стаття 87 Закону України «Про нотаріат»).

У частині першій статті 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Відповідно до абзацу 7 частини першої статті 89 Закону України «Про нотаріат» у виконавчому написі повинні зазначатися розмір плати, сума державного мита, сплачуваного стягувачем, або мита, яке підлягає стягненню з боржника.

На дату вчинення виконавчого напису (18.11.2014) діяв Перелік документів, затверджений постановою Кабінетом Міністрів України №1172 від 29.06.1999 (у редакції постанови від 29.11.2001), який передбачав, що для одержання виконавчого напису за нотаріально посвідченими угодами подавалися оригінал нотаріально посвідченої угоди та документи, що підтверджують безспірність заборгованості.

Зміни до Переліку, внесені постановою Кабінетом Міністрів України №662 від 26.11.2014, набули чинності після дати вчинення спірного виконавчого напису.

Крім того, ці зміни були визнані незаконними та нечинними постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017.

Таким чином, застосуванню підлягала редакція Переліку станом на 18.11.2014, яка не передбачала можливості вчинення виконавчих написів на підставі простого письмового кредитного договору, що не є нотаріально посвідченим.

З матеріалів справи вбачається, що для вчинення спірного виконавчого напису були подані кредитний договір №0 від 07.05.2008, розрахунок заборгованості та договір іпотеки.

Підпунктом 5.1. пункту 5 глави 16 "Вчинення виконавчих написів" розділу ІІ "Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій" Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22 лютого 2012 року, встановлено, що виконавчий напис вчинюється на оригіналі документа (дублікаті документа, що має силу оригіналу), що встановлює заборгованість.

Відповідачем не доведено, що нотаріусу були подані документи, передбачені Переліком у редакції, чинній на дату вчинення напису.

Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в справі № 750/1627/18/ провадження № 61-43895 св 18/ від 06 червня 2019 року, яка, з точки зору ч.4 ст.263 ЦПК України, має враховуватися судом, при здійсненні своєї діяльності нотаріус не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права.

Так само Верховний Суд у постанові від 23.01.2018 у справі №310/9293/15 зазначив, що розрахунок заборгованості, зроблений стягувачем, не є достатнім доказом безспірності. Належними доказами можуть бути лише первинні документи бухгалтерського обліку.

Як правильно зазначив суд першої інстанції, матеріалами справи не містять доказів надання первинних документів бухгалтерського обліку в підтвердження розміру заборгованості, так як наслідок безспірності кредитної заборгованості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц (провадження № 14-84цс19) зазначено, що «для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19) зазначено, що «вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню».

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що 11.09.2014 кредитором було направлено лист боржнику про необхідність погашення кредитної заборгованості, який було відправлено 16.09.2014 на адресу ОСОБА_1 .

Проте, вказаний лист містить вимоги щодо погашення заборгованості у розмірі 114245, 89 дол.США, що не відповідає розміру заборгованості вказаному у оспорюваному виконавчому написі.

З урахуванням вище викладеного суд першої інстанції прийшов до правильного та обґрунтованого висновку, що розмір кредитної заборгованості не є безспірним, а тому позовні вимоги є обґрунтованими та підтверджуються належними та допустимими доказами.

Представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності у даній справі посилаючись на те, що позивач була обізнана про порушення своїх прав внаслідок вчинення оспорюваного виконавчого напису ще у лютому 2015 року.

В обґрунтування поданої заяви представник відповідача посилався на те, що 13 лютого 2015 року ОСОБА_1 звернулася із скаргою до Солом?янського районного суду м. Києва на дії головного державного виконавця Солом?янського ВДВС у виконавчому провадженні НОМЕР_1 про скасування постанови про відкриття виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису нотаріуса за № 1694 від 18.11.2014.

Ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року у справі №?760/3077/15-ц, яка доступна в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/43081051 у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 відмовлено.

Дана ухвала набрала чинності та ОСОБА_1 не оскаржувалася.

Таким чином, представник відповідача вважає, що вказані обставини спростовують доводи позивача зазначені у позові про те, що про існування оспорюваного виконавчого напису №?1694 від 18.11.2014 їй стало відомо лише у березні 2021 року, тобто під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження.

У судовому засіданні представник позивача звернувся до суду з клопотанням про поновлення строку на звернення до суду з даним позовом, як такий, що пропущений з поважних причин.

При цьому, представник позивача вважав, що строк на звернення до суду з даним позовом позивачем не пропущено, оскільки позивач дізналася про порушення своїх прав лише у березні 2021 року.

Дослідивши подану заяву відповідача про застосування строку позовної давності та протилежні позиції представників позивача щодо наявності підстав для поновлення відповідного строку, суд першої інстанції прийшов до висновку, що початок перебігу позовної давності у даному випадку слід обчислювати з 13 лютого 2015 року та відповідно трирічний строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом сплив 13 лютого 2018 року. Даний позов до суду позивачем подано 21 квітня 2021 року, тобто більш ніж через три роки після спливу строку позовної давності, а тому суд приходить до висновку, що позивачем пропущено встановлений законом строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом та підстав для його поновлення суд не вбачав, оскільки доказів, які б свідчили про те, що даний строк пропущено позивачем з поважних причин суду не надано.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки.

Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).

Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.

Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Тлумачення частини першої статті 261 ЦК України свідчить про те, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частини п`ятої статті 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності.

При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин.

У пункті 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року справі № 904/3405/19 (провадження № 12-50гс20) вказано, що питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності, тобто наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Аналіз норм права щодо інституту позовної давності у сукупності із нормами ЦПК України, що обмежують повноваження касаційного суду в частині здійснення додаткової оцінки доказів та обставин, не дають Верховному Суду підстав та можливостей для самостійного визначення обставин дати початку перебігу строку позовної давності (див. постанову Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 916/2128/18).

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що про порушення своїх прав позивач дізналася принаймні у лютому 2015 року, оскільки нею було ініційовано звернення до суду зі скаргою про оскарження дій держвиконавця про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання виконавчого нотаріуса за № 1694 від 18.11.2014 , що підтверджується ухвалою Солом?янського районного суду м. Києва від 18 лютого 2015 року у справі №?760/3077/15-ц, яка доступна в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/43081051.

Зі змісту вказаної ухвали суду від 18.02.2015, якою ОСОБА_1 було відмовлено у відкритті провадження за даною скаргою вбачається, що позивач була обізнана про наявність відкритого виконавчого провадження щодо виконання виконавчого напису нотаріуса за № 1694 від 18.11.2014 , який є предметом розгляду у даній справі.

Та обставина, що позивач не погоджувалася зі спірним виконавчим написом, які випливають внаслідок його вчинення, свідчить подання останньою скарги 13.02.2015 в порядку оскарження виконавчих дій щодо його примусового виконання.

Виходячи з вимог ч.5 ст. 261 ЦК України та враховуючи наявні у справі докази є очевидним, що позивач у лютому 2015 року довідалася про наявність оспорюваного виконавчого напису та відповідно могла звернутися до суду за захистом порушених, оспорюваних чи невизнаних прав в межах строку, визначеного ст.257 ЦК України.

Доводи представника позивача про те, що скарга у лютому 2015 році подавалась адвокатом позивача без її відома, суд вважає необґрунтованими.

Як вбачається зі змісту ухвали суду від 18 лютого 2015 року, така скарга була подана ОСОБА_1 .

Інших доказів на підтвердження того, що цю скаргу подавав адвокат від її імені та без її відома чи з порушенням вимог чинного законодавства, суду не надано.

З урахуванням вище викладеного колегія суддів вважає правильними та обгрунтованими висновки суду першої інстанції відносно того, що позовні вимоги є обгрунтваними та наявні підстави для задоволення позовних вимог, разом з тим, позивачем було пропущено строк позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції. Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 04 вересня 2025 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року

Головуючий Судді