Справа № 463/1700/21 Головуючий у 1 інстанції: Галайко Н. М
Провадження № 22-ц/811/3291/25 Доповідач в 2-й інстанції: Савуляк Р. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

Головуючого судді: Савуляка Р.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Шандри М.М.

секретаря: Заяць Я.І.

з участю: прокурора Кульчицького Є.Г., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2022 року та постанову Львівського апеляційного суду від 12 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_1 .

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

На виконання вищезазначеного рішення суду Залізничним районним судом 26 грудня 2024 року видано виконавчий лист № 463/1700/21.

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про встановлення судового контролю за виконанням судового рішення.

Заяву мотивувала тим, що рішення суду не виконано в повному обсязі, що є підставою для встановлення судового контролю за його виконанням.

З наведених підстав просила встановити судовий контроль за виконанням постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 463/1700/21 шляхом зобов`язання відповідачів подати до суду звіт про виконання рішення у встановлений законом строк, а у разі неподання звіту застосувати заходи процесуального примусу, передбачені ЦПК України.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про здійснення судового контролю за виконанням рішення суду в цивільній справі № 463/1700/24 за позовною заявою ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури, Державної казначейської служби України, Міністерства внутрішніх справ України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду відмовлено.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2025 року оскаржила ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі покликається на те, що постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 463/1700/21 стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Однак Державна казначейська служба України, визначивши, що виконання рішення суду про стягнення на її користь з Державного бюджету України 10 000 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди буде здійснено в порядку черговості виконання судових рішень під № 990, фактично допустила бездіяльність, що призвела до невиконання рішення суду, чим порушено її права.

Факт затягування виконання рішення суду та порушення її прав є підставою для здійснення судового контролю.

Просить ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2025 року скасувати та направити справу на новий розгляд, зобов`язавши суд першої інстанції здійснити судовий контроль над виконанням рішення суду у справі № 463/1700/21.

ОСОБА_1 , Міністерство внутрішніх справ України та Державна казначейська служба України належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 5 а.с. 21) та довідками про доставку в електронному вигляді судових повісток-повідомлень до електронних кабінетів (т. 5 а.с. 18, 20), однак в судове засідання не з`явилися.

02 лютого 2025 року ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення розгляду справи, мотивуючи його перебуванням на стаціонарному лікуванні, надавши на підтвердження зазначених обставин медичні документи про проходження медичних оглядів 23 січня 2026 року та 29 січня 2026 року, однак такі лише підтверджують проходження медичних оглядів та не свідчать про перебування ОСОБА_1 на стаціонарному лікуванні, відтак колегія суддів вважає, що клопотання не підлягає до задоволення.

Оскільки учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, враховуючи те, що явка в суд апеляційної інстанції не є обов`язковою, а матеріалів справи достатньо для ухвалення судового рішення по суті спору, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора Кульчицького Є.Г. на заперечення щодо доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження у даній категорії справ не відкривається, тому відсутні підстави для здійснення судового контролю за виконанням рішення суду.

Колегія суддів з таким висновком суду першої інстанції погодитися не може з огляду на таке.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є однією з основних засад судочинства.

Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Згідно з ч. 1 ст. 453-1 ЦПК України суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, за письмовою заявою стягувача може зобов`язати боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення в цивільних справах: 1) що виникають із трудових правовідносин; 2) що виникають із сімейних правовідносин; 3) щодо відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, чи шкоди, заподіяної внаслідок вчинення кримінального правопорушення; 4) щодо відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду; 5) щодо відшкодування моральної шкоди; 6) щодо захисту прав споживачів; 7) щодо захисту честі, гідності та ділової репутації; 8) в інших спорах немайнового характеру.

Стягувач може звернутися до суду із заявою, передбаченою частиною першою цієї статті, в разі невиконання боржником судового рішення та за умови відкриття виконавчого провадження (ч. 2 ст. 453-1 ЦПК України).

Частиною 5 статті 453-1 ЦПК України передбачено, що якщо відповідачем є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального сектору економіки, суд під час ухвалення рішення суду за письмовою заявою позивача може зобов`язати такого відповідача подати у встановлений судом строк звіт про виконання такого рішення незалежно від характеру спору.

Конституційний Суд України у рішенні від 30.06.2009 № 16-рп/2009 зазначив, що метою судового контролю є своєчасне забезпечення захисту та охорони прав і свобод людини і громадянина, та наголосив, що виконання всіма суб`єктами правовідносин приписів, викладених у рішеннях суду, які набрали законної сили, утверджує авторитет держави як правової (абз. 1 пп. 3.2 п. 3, абз. 2 п. 4 мотивувальної частини). Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20.07.2004 зазначив, що право на судовий захист, передбачене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, що остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося. Одним з механізмів, спрямованих назабезпечення ефективності судового рішення, тобто на його виконання, є судовий контроль.

Неможливість суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (рішення ЄСПЛ від 08 листопада 2005 року у справі № 36655/02 «Смірнова проти України», рішення ЄСПЛ від 27 квітня 2000 року у справі № 30979/96 «Фрідлендер проти Франції» (Frydlender v. France)). Роль національних судів полягає у швидкому та ефективному розгляді справ (рішення ЄСПЛ від 30 листопада 2006 року у справі «Красношапка проти України»).

Держава несе відповідальність за виконання остаточних рішень, якщо чинники, які затримують чи перешкоджають їх повному й вчасному виконанню, перебувають у межах контролю органів влади (рішення у справі «Сокур проти України» (Sokur v. Ukraine), № 29439/02, від 26 квітня 2005 року, та у справі «Крищук проти України» (Kryshchuk v. Ukraine), № 1811/06, від 19 лютого 2009 року). Невиконанням рішення суду, яке набуло законної сили, підривається як авторитет судової гілки влади, так і авторитет демократичної держави в цілому. Виконання рішення суду забезпечує довіру суспільства до суду, оскільки довіра людини до суду формується не тільки через призму справедливого судового рішення, а й зокрема через виконання цього рішення.

Невиконання рішення суду формує недовіру людини до суду, що недопустимо в демократичній державі. Водночас, суб`єкт владних повноважень, який є стороною у справі, має бути зразком для громадськості щодо належного виконання рішення суду, не чекаючи при цьому примусового виконання такого рішення суду або встановлення судового контролю щодо виконання рішення суду.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 за заявою № 31443/96 у справі «Броньовський проти Польщі» зазначив, що принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя.

Ухвалюючи рішення, суд керується усталеною практикою Європейського суду з прав людини, право на виконання рішення, яке виніс суд, є невід`ємною частиною «права на суд», а ефективний захист сторони у справі, а отже, і відновлення справедливості, передбачає зобов`язання адміністративних органів виконувати рішення (наприклад, пункт 40 рішення від 19 березня 1997 року у справі «Горнсбі проти Греції»).

Судовий контроль є одним з найефективніших способів забезпечення виконання судових рішень, оскільки є гарантією дотримання закону та прав інших суб`єктів; дозволяє мінімізувати можливість зловживань; стимулює зобов`язану особу виконувати судові рішення добровільно та без застосування до неї відповідних санкцій; передбачає можливість застосування додаткових заходів для виявлення реальних перешкод у виконанні судового рішення, зокрема шляхом реагування на це окремими судовими рішеннями; сприяє підвищенню рівня довіри суспільства до судової системи.

Схожі праві висновки зроблені Конституційним Судом України у рішенні у справі за конституційною скаргою Приватного підприємства «Генеральний будівельний менеджмент» про відповідність Конституції України (конституційність) пункту 2 частини другої, частини третьої статті 321 Господарського процесуального кодексу України (щодо гарантування захисту прав і свобод особи за рішенням Європейського суду з прав людини) від 14 лютого 2024 року № 1-р(ІІ)/2024.

Судом встановлено, що постановою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року у справі № 463/1700/21стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди 10 000 грн.

Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Виконання рішення суду про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для виконання рішень суду, що гарантовані державою, відповідальним виконавцем якої він є. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. У разі якщо стягувач подав не всі необхідні для перерахування коштів документи та відомості, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом п`яти днів з дня надходження заяви повідомляє в установленому порядку про це стягувача. У разі неподання стягувачем документів та відомостей у місячний строк з дня отримання ним повідомлення центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повертає заяву стягувачу. Стягувач має право повторно звернутися до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання рішення суду у визначені частиною другою цієї статті строки, перебіг яких починається з дня отримання стягувачем повідомлення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Перерахування коштів стягувачу здійснюється у тримісячний строк з дня надходження до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, необхідних для цього документів та відомостей.

Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що виконавче провадження з примусового виконання зазначеного судового рішення не відкривалося, у зв`язку з чим, відсутні підстави для зобов`язання боржника подати звіт в порядку ст. 453-1 ЦПК України.

Разом з тим, частина 5 статті 453-1 ЦПК України не ставить у залежність відкриття виконавчого провадження для подання заяви про зобов`язання подати звіт про виконання судового рішення, якщо відповідачем є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального сектору економіки.

У даній справі виконання судового рішення здійснює Державна казначейська служба України, тобто виконавче провадження не відкривається, тому висновок суду про відмову в задоволені заяви є передчасним.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що відмовивши в задоволенні заяви ОСОБА_1 про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення у справі № 463/1700/21, суд першої інстанції залишив поза увагою, що у даній справі видано виконавчий лист, відповідачами є Львівська обласна прокуратура, Державна казначейська служба України, Міністерство внутрішніх справ України, а вимоги частини 5 статті 453-1 ЦПК України не вимагають відкриття виконавчого провадження для подання заяви про зобов`язання боржника подати звіт про виконання судового рішення, якщо відповідачем є орган державної влади, орган місцевого самоврядування, суб`єкт господарювання державного або комунального сектору економіки, тому ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2025 року не можна вважати законною та обґрунтованою.

Оскільки процесуальний закон покладає обов`язок з розгляду питання про зобов`язання боржника подати у встановлений судом строк звіт про виконання судового рішення саме на суд, який розглянув справу як суд першої інстанції, колегія суддів вважає, що оскаржувану ухвалу слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п 6 ч.1 ст. 374, ст.ст. 379, 381, 382, 384, 389 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 27 серпня 2025 року скасувати, направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Головуючий: Савуляк Р.В.

Судді: Мікуш Ю.Р.

Шандра М.М.