УХВАЛА

23 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 564/3919/25

провадження № 61-1759ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу Державної іпотечної установи на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2025 року

та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2026 року у справі

за заявою Державної іпотечної установи про заміну сторони стягувача в судовому рішенні у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року Державна іпотечна установа звернулася до суду із заявою про заміну стягувача в судовому рішенні.

Заяву обґрунтовано тим, що 29 листопада 2010 року Костопільським районним судом Рівненської області було ухвалено рішення у справі № 2-260/2010 за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит»

(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором.

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого Державна іпотечна установа стала новим кредитором за кредитним договором від 06 грудня 2006 № Ф1-06/50098-1221.

01 лютого 2013 року між Банком та боржниками під час примусового виконання рішення суду у справі № 2-260/10 в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 укладено мирову угоду.

Станом на 01 вересня 2025 року мирова угода не виконана.

У зв`язку із цим подано заяву про заміну стягувача у справі № 2-260/2010 з ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на Державну іпотечну установу та просила заяву задовольнити.

Ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 15 жовтня

2025 року, залишеною без змін постановою Рівненського апеляційного суду

від 15 січня 2026 року, у задоволенні заяви Державної іпотечної установи про заміну сторони у судовому рішенні відмовлено.

У лютому 2026 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга Державної іпотечної установи на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області від 15 жовтня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2026 року. У касаційній скарзі, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, заявник просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким заяву задовольнити.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суди помилково ототожнюють подану заяву про заміну сторони стягувача судовому рішенні із заміною сторони виконавчого провадження, не надаючи правового обґрунтування неможливості заміни сторони стягувача в судовому рішенні, натомість заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (пункт 1 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 цього Кодексу).

Частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» перебачено, що у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Відповідно до частин першої та другої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець.

Згідно із частиною другою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» сторони у процесі виконання рішення відповідно до процесуального законодавства мають право укласти мирову угоду, що затверджується (визнається) судом, який видав виконавчий документ.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення.

Судами встановлено, що 29 листопада 2010 Костопільським районним судом Рівненської області було задоволено позовну заяву ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором від 06 грудня 2006року № Ф1-06/50098-1221.

На підставі вказаного рішення було видано та пред`явлено до примусового виконання виконавчі листи.

01 лютого 2013 року між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 було укладено мирову угоду, визнану ухвалою Костопільського районного суду Рівненської області від 22 лютого 2013 року у справі № 564/367/13-ц.

11 лютого 2015 року між Державною іпотечною установою та Банком було укладено договір відступлення права вимоги № 17/4-В, за яким Державна іпотечна установа стала новим кредитором за кредитним договором від 06 грудня 2006 року № Ф1-06/50098-1221.

Додатком № 1 до договору відступлення прав вимоги від 11 лютого 2015 року №17/4-В визначено, що Державна іпотечна установа набула право вимоги до боржників: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Встановлено, що виконавчі провадження № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, які були відкритті на підставі виконавчих листів на виконання вищезгаданого рішення суду, були закінчені на підставі статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (визнання судом мирової угоди) та станом на 29 вересня 2025 року повторно до виконання виконавчі листи не пред`являлися.

Відмовляючи у задоволенні заяви про заміну сторони стягувача, суд першої інстанції вказав на те, що строк пред`явлення мирової угоди до примусового виконання сплив, матеріали справи не містять доказів, що вказана мирова угода пред`являлася до примусового виконання. Оскільки заявник не порушив питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення мирової угоди до виконання, не надає доказів, що поновлення мало місце; правонаступник стягувача не звертається до суду із заявою про заміну стягувача у мировій угоді до відкриття виконавчого провадження в межах строків пред`явлення виконавчого документа до виконання, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви.

Апеляційний суд, погоджуючись із висновком суду попередньої інстанції вказав, що за відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні і підстави для процесуального правонаступництва, а доводи апеляційної скарги, що суттю звернення Державної іпотечної установи є не заміна сторони виконавчого провадження, а заміна сторони у судовому рішенні, правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Верховний Суд погоджується з доводами та висновком судів попередніх інстанцій.

Процесуальне правонаступництво є похідним від матеріального та випливає

з юридичних фактів правонаступництва (заміни сторони в матеріальному правовідношенні її правонаступником). Процесуальне правонаступництво передбачене статтею 55 ЦПК України. Це перехід процесуальних прав

та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи

у спірному матеріальному правовідношенні. У зв`язку із цим для вирішення судом питання щодо процесуальної заміни сторони у справі необхідна наявність відповідних первинних документів, які підтверджують факт вибуття особи

з матеріального правовідношення та перехід її прав та обов`язків до іншої особи -правонаступника.

Матеріальне правонаступництво реалізується в межах процесуального правонаступництва виключно за правилами останнього.

Для настання процесуального правонаступництва необхідно встановити факт переходу до особи матеріальних прав попередника. У кожному конкретному випадку для вирішення питання про можливість правонаступництва суду необхідно досліджувати відповідні фактичні обставини, передбачені нормами матеріального права.

Підставою для процесуального правонаступництва є правонаступництво

у матеріальному правовідношенні, яке настало після відкриття провадження

у справі. Тому особливості здійснення процесуального правонаступництва визначаються особливостями норм матеріального права, що регулюють перехід прав й обов`язків у матеріальних правовідносинах від особи до її правонаступника, або в інших випадках зміни сторони у правовідносинах, в яких виник спір.

Виходячи зі змісту вищенаведених статей 512, 514 ЦК України, статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» з урахуванням положень статті 442 ЦПК України, заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження (у виконавчому листі) шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача.

Отже, підставою для заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі), тобто процесуального правонаступництва, є наступництво у матеріальних правовідносинах, унаслідок якого відбувається вибуття сторони зі спірних або встановлених судом правовідносин і переходу до іншої особи прав і обов`язків вибулої сторони в цих правовідносинах.

Таким чином, заміна сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) її правонаступником може відбуватися як при відкритому виконавчому провадженні, так і за відсутності виконавчого провадження, тобто може бути проведена на будь-якій стадії процесу. Без заміни сторони виконавчого провадження (у виконавчому листі) правонаступник позбавлений процесуальної можливості вчиняти будь-які дії, передбачені Законом України «Про виконавче провадження».

Вибуття первісного кредитора і заміна його новим не скасовує обов`язковості виконання рішення суду. При цьому реалізувати право на примусове стягнення присуджених судом сум можливо лише шляхом заміни стягувача у виконавчому провадженні, оскільки новий кредитор без вирішення питання про заміну сторони у зобов`язанні не має права звернутись до органу державної виконавчої служби із відповідними заявами, зокрема про примусове виконання рішення суду.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 05 грудня

2018 року у справі № 643/4902/14-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 201/8548/16-ц, від 15 серпня 2018 року у справі № 190/2119/14-ц, від 06 серпня 2020 року у справі № 2029/2-2180/11 та у постанові від 17 лютого 2022 року

у справі № 559/1489/14-ц.

Питання процесуального правонаступництва врегульовано частиною першою статті 55 ЦПК України, відповідно до якої у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.

Водночас, відповідно до статті 55 ЦПК України заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (не впродовж невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу. Тобто таке право не є абсолютним та обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.

Суд апеляційної інстанції вірно застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 та Верховного Суду у постанові від 28 лютого 2024 року у справі № 2-904/11, а саме, що «реалізація процесуального правонаступництва має мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Заміна судом сторони у справі на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, а тому потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим.

Якщо ж виконавче провадження не закінчене, але виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання, у його правонаступника є можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання за умови дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то разом з питанням процесуального правонаступництва заявник повинен звернутися із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання.

За відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.

Отже, обов`язковою умовою для процесуального правонаступництва є звернення із такою заявою в межах встановленого законом строку для пред`явлення виконавчого листа до виконання або його поновлення за рішенням суду …коли строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання сплив, і суд його не поновив, то за результатами розгляду заяви про заміну стягувача на його правонаступника у справі суд відмовляє у задоволенні цієї заяви».

Як до відкриття виконавчого провадження, так і після його закінчення заміна учасника справи правонаступником здійснюється на підставі статті 55 ЦПК України, а в окремих випадках також на підставі частини п`ятої статті 442 ЦПК України. Відповідно, тільки до закінчення виконавчого провадження можна ставити питання про заміну сторони виконавчого провадження, а якщо виконавче провадження закінчене, то заміна відповідної сторони цього виконавчого провадження правонаступником є неможливою без його відновлення відповідно до умов законодавства.

Натомість реалізація процесуального правонаступництва має мати процесуальну мету, заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва з метою реалізації правонаступником судового рішення у виконавчому провадженні без розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим відповідно до умов законодавства, позбавлене процесуальної мети.

Враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закрите, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою щодо правонаступництва у закритому виконавчому провадженні заявник має здійснювати процесуальні дії, спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати це в комплексі.

Отже, не можна замінити сторону виконавчого провадження, яке було закінчене, якщо не існує підстав для відновлення виконавчого провадження, з приводу чого особа має звернутися до суду, надавши переконливі аргументи щодо такого відновлення.

Оскільки виконавче провадження у межах спірних правовідносин закінчене укладенням мирової угоди, ефективним способом захисту порушеного права заявника буде відновлення закінченого виконавчого провадження, адже процесуальне правонаступництво не може прирівнюватися виключно до процесуальної констатації матеріального правонаступництва.

Заміна судом учасника справи у випадку відступлення кредитором права вимоги повинна бути спрямованою на виконання завдань цивільного судочинства, а не мати виключно формальний характер, тому суди попередніх інстанцій правильно вказали заявнику, що оскільки строк пред`явлення мирової угоди до примусового виконання сплинув, а питання про поновлення пропущеного строку для пред`явлення мирової угоди до виконання заявником не порушено, заява про заміну сторони стягувача не підлягає задоволенню.

Доводи касаційної скарги спростовуються вищенаведеним, зводяться

до власного тлумачення норм процесуального права та до незгоди із судовими рішеннями, висновків судів не спростовують, на їх законність та обґрунтованість не впливають.

Правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення а тому касаційна скарга є необґрунтованою.

Керуючись частинами третьою та четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної іпотечної установи на ухвалу Костопільського районного суду Рівненської області

від 15 жовтня 2025 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 15 січня 2026 року у справі за заявою Державної іпотечної установи про заміну сторони стягувача в судовому рішенні у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник