Справа № 147/1171/25
Провадження № 22-ц/801/287/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 рокуСправа № 147/1171/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Сопруна В. В.,

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянув в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал», в інтересах якого діє представник Хлопкова Марія Сергіївна на заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Антонюка В. В. в залі суду в місті Вінниця, дата складення повного тексту рішення 05.12.2025,

в цивільній справі № 147/1171/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

встановив:

Короткий зміст вимог

В липні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» (далі ТОВ «Юніт Капітал») звернулося в суд з вказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 316021117 від 06.05.2021 в розмірі 46 810,25 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 06.05.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір №316021117 у формі електронного документа з використанням електронного підпису.

Відповідач підписав кредитний договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового персонального ідентифікатора MNV9GR79.

06.05.2021 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» перерахувало відповідачу грошові кошти в сумі 13 250,00 грн на банківську карту № 5168-75xx-xxxx-9814, що, в свою чергу, свідчить про прийняття пропозиції кредитодавця. Тобто первісний кредитор свої зобов`язання надати відповідачу грошові кошти виконав у повному обсязі, що підтверджується копіями платіжних доручень.

У свою чергу, відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором № 316021117 від 06.05.2021 не виконав, в зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість, загальний розмір якої на момент подання позовної заяви становить 46 810,25 грн., з яких: 13 250,00 грн.- заборгованість по кредиту; 33 560,25 грн. - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом.

28.11.2018 ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (клієнт) та ТОВ «Таліон Плюс» (фактор) уклали договір факторингу № 28/1118-01. У подальшому до Договору факторингу укладалися Додаткові угоди у тому числі щодо продовження терміну дії Договору факторингу.

Предметом договору факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018 є відступлення прав вимоги, які зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги.

05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено Договір факторингу № 05/0820-01. Предметом даного договору факторингу є відступлення прав вимоги, які зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги.

04.06.2025 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 04/06/25-Ю, відповідно до умов якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором. ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач не здійснювали нарахувань за кредитним договором.

Кредитор свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а відповідач кредит та відсотки за його користування не сплачує, у зв`язку з чим позивач вважає свої права порушеними.

За таких підстав позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 46 810,25 грн., з яких: 13 250,00 грн.- заборгованість по кредиту; 33 560,25 грн. - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що кредитний договір № 316021117 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено 06.05.2021, тоді як договір факторингу № 28/1118-01, за яким первісний кредитор відступив право вимоги ТОВ «Таліон Плюс», укладено 28.11.2018, тобто до виникнення відповідного зобов`язання. Отже, на момент укладення договору факторингу право вимоги до відповідача не існувало та не могло бути передане, у зв`язку з чим ТОВ «Таліон Плюс» не набуло права вимоги і, відповідно, не могло передати його ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс», а в подальшому ТОВ «Юніт Капітал».

За таких обставин до ТОВ «Юніт Капітал» право вимоги за кредитним договором не перейшло, а невиконання відповідачем зобов`язань не порушує прав та законних інтересів позивача, що свідчить про його статус неналежного позивача. З урахуванням правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 29.06.2021 у справі № 916/2040/20, відсутність порушеного права є підставою для відмови у задоволенні позову.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, за результатами розгляду якої просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі.

Скаржник вважає, що вказане судове рішення прийняте при неповному з`ясуванні обставин, які мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених судом першої інстанції обставинам справи, неправильному застосуванні судом норм матеріального та порушенні норм процесуального права.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 11 грудня 2025 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Сопрун В. В., Матківська М. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2025 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу та витребувано з міського суду матеріали цивільної справи.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 08 січня 2026 року призначено до розгляду без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги загалом повторюють доводи позовної заяви та зводяться до незгоди апелянта з висновками суду першої інстанції щодо відсутності у ТОВ «Юніт Капітал» права вимоги до відповідача. Апелянт вважає, що місцевий суд неправильно застосував норми матеріального права та не врахував правову природу і порядок виконання договорів факторингу, укладених у спірних правовідносинах.

Апелянт зазначає, що договір факторингу № 28/1118-01 від 28.11.2018, укладений між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ТОВ «Таліон Плюс», є рамковою угодою, якою сторони погодили співпрацю протягом визначеного строку. Строк дії цього договору неодноразово продовжувався додатковими угодами, зокрема № 19 від 28.11.2019, № 26 від 31.12.2020, № 27 від 31.12.2021, № 31 від 31.12.2022 та № 32 від 31.12.2023, у результаті чого строк його дії встановлено до 31.12.2024. На переконання апелянта, виконання договору здійснювалося не одномоментно, а шляхом послідовного відступлення прав вимоги протягом усього строку його дії.

Посилаючись на пункт 4.1 договору факторингу, апелянт вказує, що право вимоги переходило від клієнта до фактора у день підписання сторонами відповідного Реєстру прав вимоги. Так, 06.07.2021 сторонами підписано Реєстр прав вимоги № 141, відповідно до якого ТОВ «Таліон Плюс» нібито набуло право грошової вимоги до відповідача на загальну суму 29 134,75 грн, що, на думку апелянта, свідчить про відступлення права вимоги щодо дійсного та чинного на той момент зобов`язання за кредитним договором, а не щодо майбутніх або умовних зобов`язань.

У подальшому, як зазначає апелянт, між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу від 05.08.2020, строк дії якого продовжено додатковими угодами № 2 від 03.08.2021 та № 3 від 30.12.2022 до 30.12.2024 включно, при цьому інші умови договору залишилися без змін. На виконання цього договору сторонами підписано Реєстр прав вимоги № 11 від 31.08.2023, за яким право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором відступлено ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс».

Також апелянт зазначає, що 04.06.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, на виконання якого сторонами підписано Реєстр боржників від 04.06.2025, за яким до позивача відступлено право грошової вимоги до відповідача у розмірі, зазначеному в реєстрі.

Обґрунтовуючи правомірність переходу права вимоги, апелянт посилається на змішаний характер договору факторингу як правочину, до якого підлягають застосуванню положення цивільного законодавства про кредит та купівлю-продаж, та зазначає, що відповідно до частини першої статті 656 ЦК України предметом договору можуть бути, зокрема, майбутні права вимоги. З огляду на це апелянт вважає, що укладення договору факторингу до моменту виникнення конкретного зобов`язання не суперечить вимогам закону.

Апелянт наголошує, що наведені обставини підтверджуються належними та допустимими доказами, не спростованими відповідачем, а договори факторингу у встановленому законом порядку недійсними не визнавалися, у зв`язку з чим, на його переконання, презумпція правомірності правочинів не спростована та факт переходу права вимоги є беззаперечним.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

Відповідач не скористався своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направив, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 06.05.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №316021117 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у сумі 13 250,00 грн., зі сплатою процентів за користування кредитом та інших платежів та можливих штрафних санкцій, що передбачені умовами Кредитного договору (а.с. 31).

Відповідно до платіжного доручення від 06.05.2021, ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» надало відповідачу кредитні кошти в сумі 13 250,00 грн.(а.с. 9).

При цьому, позивач вказує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» є новим кредитором за вказаним кредитним договором, виходячи з наступного.

28.11.2018 між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено Договір факторингу № 28/1118-01, строк дії якого закінчується 28.11.2019 (а.с. 78).

28.11.2019 ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №19, згідно з якою строк дії договору продовжився до 31.12.2020 (а.с. 85).

31.12.2020 ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №26, згідно з якою строк дії договору продовжився до 31.12.2021 (а.с. 86).

31.12.2021 ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №27, згідно з якою строк дії договору продовжився до 31.12.2022 (а.с. 93).

31.12.2022 ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №31, згідно з якою строк дії договору продовжився до 31.12.2023 (а.с. 94).

31.12.2023 ТОВ «Манівео» та ТОВ «Таліон Плюс» уклали додаткову угоду №32, згідно з якою строк дії договору продовжився до 31.12.2024 (а.с. 95).

05.08.2020 між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01, строк дії якого закінчується 04.08.2021 (а.с. 66).

04.08.2021 ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено додаткову угоду № 2, згідно з якою строк дії договору продовжився до 31.12.2022 включно (а.с. 72).

30.12.2022 ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено додаткову угоду № 3, згідно з якою строк дії договору продовжився до 30.12.2024 включно (а.с. 73).

04.06.2025 між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал»» укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, відповідно до умов якого позивачу було відступлено право грошової вимоги до ОСОБА_1 , за кредитним договором (а.с. 55).

Відповідно до копії Виписки з особового рахунку за Кредитним договором № 316021117 на ім`я ОСОБА_1 , станом на 25.06.2025 заборгованість за кредитним договором не погашена та складає 46 810,25 грн.

З розрахунку заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 316021117 від 06.05.2021 р., виконані ТОВ "Манівео швидка фінансова допомога" та ТОВ "Таліон плюс", слідує, що сума заборгованості становить 46 810,25 грн, яких 13 250,00 грн - тіло кредиту, 33 560,25 грн - проценти.

Позиція суду апеляційної інстанції

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Згідно положень частини першої статті 369ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищенаведені норми, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини першої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає частково до задоволення, з огляду на таке.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає у повній мірі зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно положень статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Закон України «Про електронну комерцію» (далі Закон) визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 Закону зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 статті 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 Закону).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. 5 ст. 11 Закону).

Згідно із ч. 6 ст. 11 Закону відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилами ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як установлено судом, 06.05.2021 між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 316021117 у формі електронного документа з використанням електронного підпису. Відповідач підписав договір електронним підписом, створеним за допомогою одноразового ідентифікатора MNV9GR79, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Умовами договору передбачено надання позичальнику кредиту у вигляді кредитної лінії з кредитним лімітом у розмірі 13 250,00 грн на умовах зворотності, строковості та платності, а також обов`язок позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.

На підтвердження факту надання кредитних коштів ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» надало платіжне доручення від 06.05.2021, відповідно до якого кошти у сумі 13 250,00 грн перераховані на рахунок ОСОБА_1 ..

Таким чином, сторонами було погоджено всі істотні умови кредитного договору, а кредитодавцем належним чином виконано свій обов`язок щодо надання кредиту.

Будь-яких заперечень щодо факту укладення кредитного договору, отримання та використання кредитних коштів, а також існування між сторонами договірних правовідносин відповідач суду не надав. За таких обставин суд доходить висновку, що між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 виникли дійсні та чинні зобов`язання за кредитним договором, укладеним у встановленій законом формі.

Щодо висновку суду першої інстанції про відсутність у позивача права вимоги до відповідача за Кредитним договором, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частин першої та третьої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, у якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема сплатити грошові кошти, а кредитор має право вимагати виконання такого обов`язку. При цьому зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, що передбачає стабільність цивільного обороту та належний захист прав добросовісного кредитора.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Така заміна кредитора не змінює змісту самого зобов`язання, а лише суб`єкта, який має право вимагати його виконання.

Відповідно до частини першої статті 513 та статті 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні має вчинятися у тій самій формі, що і правочин, з якого виникло зобов`язання, а до нового кредитора переходять усі права первісного кредитора в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною першою статті 516 ЦК України прямо передбачено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом, що узгоджується з природою грошового зобов`язання.

Особливості правового регулювання відступлення права грошової вимоги за договором факторингу визначені статтями 10771081 ЦК України. Так, відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника, а фактор зобов`язується надати клієнтові фінансування за плату. При цьому клієнт може відступити як наявну, так і майбутню грошову вимогу.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав, а також право вимоги, яке виникне в майбутньому. Майбутня вимога вважається переданою факторові з дня виникнення права вимоги до боржника, а додаткове оформлення такого відступлення не вимагається, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, закон прямо допускає відступлення прав вимоги за кредитними договорами, які будуть укладені після укладення договору факторингу.

Статтею 1081 ЦК України встановлено, що клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, тобто за наявність у нього права вимоги та відсутність відомих йому обставин, що дають боржнику право не виконувати зобов`язання. Водночас клієнт не відповідає за невиконання або неналежне виконання боржником зобов`язання, якщо інше не передбачено договором.

Відповідно до розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06.02.2014 № 352, до фінансової послуги факторингу віднесено, зокрема, набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі такої, що виникне в майбутньому, а також отримання плати за користування наданими клієнтові грошовими коштами. Отже, відступлення прав вимоги за кредитними договорами є законною фінансовою операцією, що здійснюється у межах чинного законодавства.

Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 дійшов правового висновку, відповідно до якого належними та допустимими доказами набуття права вимоги за кредитним договором є належно оформлені договори про відступлення права вимоги (факторингу), реєстри прав вимоги, які містять ідентифікуючі дані щодо боржника та кредитного договору, а також докази виконання сторонами умов таких договорів.

Як установлено судом апеляційної інстанції, 28 листопада 2018 року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» укладено договір факторингу № 28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язався відступати фактору права грошової вимоги за кредитними договорами, визначеними у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор приймати такі права та надавати клієнтові фінансування. Умовами договору прямо передбачено, що під правом вимоги розуміються всі права клієнта за кредитними договорами, у тому числі як наявні, так і майбутні вимоги.

Надана копія договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року містить підписи сторін, які підтверджують укладення договору та перехід права вимоги від клієнта, ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», до фактора, ТОВ «Таліон Плюс».

Відповідно до п. 1.4. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, «Борг» - означає суми грошових коштів, належні до сплати клієнту боржниками за кредитними договорами, включаючи суми кредиту, процентів за користування кредитом, та будь-які інші суми, що належать до сплати клієнту за кредитними договорами, які нараховані або можуть бути нараховані клієнтом на день набуття цим договором зобов`язальної сили.

Відповідно до п.п. 5.3.3 договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року фактор ТОВ «Таліон Плюс» має право розпоряджатися правом вимоги на свій власний розсуд, в тому числі відступати право вимоги на користь третіх осіб. Таким чином, договором передбачено право ТОВ «Таліон Плюс» відступити право вимоги за кредитними договорами.

Відповідно до п.п.1.3. договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року під правом вимоги розуміється всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Згідно з пунктом 4.1 цього договору право вимоги переходить від клієнта до фактора у день підписання сторонами відповідного реєстру прав вимоги, а підписання такого реєстру підтверджує передачу права вимоги у повному обсязі. Пунктом 5.3.3 договору факторингу передбачено право фактора розпоряджатися набутим правом вимоги на власний розсуд, у тому числі шляхом його подальшого відступлення третім особам.

Договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року неодноразово пролонговувався додатковими угодами, унаслідок чого строк його дії було продовжено до 31 грудня 2024 року.

Надалі між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 05/0820-01 від 05.08.2020, строк дії якого також продовжувався додатковими угодами до 30.12.2024 включно.

У подальшому, 04.06.2025, право вимоги за кредитним договором було відступлено ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» на користь ТОВ «Юніт Капітал».

Надані до матеріалів справи договори факторингу, додаткові угоди до них та відповідні реєстри прав вимоги містять підписи уповноважених осіб сторін, визначають обсяг переданих прав, ідентифікують боржника, номер та дату кредитного договору, а отже є належними та допустимими доказами безперервного переходу права вимоги від первісного кредитора до позивача.

При цьому матеріали справи не містять доказів належного виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, тоді як сам факт існування кредитного зобов`язання та отримання відповідачем кредитних коштів не заперечується.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів факт набуття права вимоги до відповідача за Кредитним договором, а висновок суду першої інстанції про недоведеність такого права є помилковим та не відповідає встановленим обставинам справи і вимогам матеріального права. Колегія суддів погоджується із доводами скаржника щодо наявності у останнього права вимоги до відповідача за Кредитним договором.

Враховуючи, що матеріалами справи підтверджується факт укладення між сторонами кредитного договору, підписаного відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором, яким погоджено умови отримання кредитних коштів та відповідальність за порушення зобов`язань, а також факт перерахування відповідачу кредитних коштів, і за відсутності доказів їх повернення, колегія суддів доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу (тіла кредиту) у розмірі 13 250,00 грн.

Щодо вимог про стягнення заборгованості за процентами за кредитним договором колегія суддів апеляційного суду зазначає таке.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги та досліджуючи подані позивачем докази в обґрунтування вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № 316021117 від 06 травня 2021 року, колегія суддів, оцінивши їх у сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, виходить із такого.

З матеріалів справи вбачається, що новим кредитором ТОВ «Юніт Капітал» заявлено вимогу про стягнення з відповідача заборгованості станом на 07 липня 2025 року у загальному розмірі 46 810,25 грн, яка складається з 13 250,00 грн заборгованості за тілом кредиту та 33 560,25 грн заборгованості за несплаченими процентами за користування кредитом.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, передбачені договором або законом, зокрема визначені статтею 611 ЦК України.

За змістом статей 526, частини першої статті 530, статей 610, 612 ЦК України належне виконання зобов`язання передбачає дотримання визначених договором строків, у тому числі строків сплати процентів за користування кредитом, а прострочення виконання грошового зобов`язання є його порушенням.

Водночас, згідно з частиною першою статті 1048 та частиною першою статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок сплати яких визначаються договором. При цьому припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України щодо щомісячної виплати процентів до дня повернення позики підлягає застосуванню лише в межах строку кредитування, погодженого сторонами.

Після спливу визначеного договором строку кредитування або у разі пред`явлення кредитором вимоги відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти припиняється. У подальшому права та інтереси кредитора підлягають захисту шляхом застосування частини другої статті 625 ЦК України, яка встановлює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання, а не шляхом продовження нарахування процентів за користування кредитом.

Такий правовий підхід є сталим та неодноразово висловлювався Великою Палатою Верховного Суду, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, і підлягає застосуванню до спірних правовідносин у цій справі.

Як встановлено судом, пунктом 1.2 кредитного договору від 06.05.2021 сторони погодили строк кредитування тривалістю 30 календарних днів з дати отримання кредитних коштів. Доказів виконання відповідачем зобов`язань за договором або зміни погодженого строку кредитування матеріали справи не містять.

У пункті 1.4 кредитного договору сторони визначили порядок нарахування процентів, згідно з яким проценти за користування кредитом нараховуються виключно в межах строку, визначеного пунктом 1.2 договору, за дисконтною процентною ставкою 1,49 % від суми кредиту за кожний день користування ним.

Разом з тим, з наданого первісним кредитором розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитом нараховувалися поза межами погодженого сторонами строку кредитування, зокрема за період з 06.05.2021 по 02.09.2021 (а.с. 43-44).

Заявляючи вимогу про стягнення процентів у сумі 33 560,25 грн, позивач здійснив їх розрахунок станом на 02.09.2021, однак доказів того, що відповідач ініціював продовження строку користування кредитом або що сторони погодили зміну строку повернення всієї суми кредиту, матеріали справи не містять.

Натомість встановлено, що строк кредитування залишився незмінним та становив 30 днів, а тому нарахування процентів за користування кредитом після його спливу суперечить вимогам матеріального права.

Відповідно до графіку розрахунків підписаного сторонами, визначено, що термін платежу 05.06.2021, сума кредиту 13 250,00 грн., нараховані проценти 5 922,90 грн., разом до сплати 19 172,90 грн (а.с. 34).

Таким чином, розмір відсотків відповідно до умов кредитного договору становить 5 922,90 грн за період з 06.05.2021 по 05.06.2021, виходячи з розрахунку: 13 250,00 грн (тіло кредиту) х 1,49% (дисконтна процентна ставка договору) х 30 днів (строк позики).

Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таких вимог позивач у справі не заявив.

Отже, колегія суддів доходить висновку, що зобов`язання відповідача за кредитним договором № 316021117 від 06.05.2021 становить 19 172,90 грн, з яких 13 250,00 грн основний борг та 5 922,90 грн проценти за користування кредитом у межах строку кредитування. Доказів погашення зазначеної заборгованості відповідачем не надано.

Водночас вимоги позивача про стягнення процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами погодженого строку кредитування, не узгоджуються з вимогами матеріального права, а тому в цій частині позову задоволенню не підлягають.

Наведені в апеляційній скарзі доводи частково впливають на правильність прийнятого судом рішення та спростовують висновки суду.

Вирішуючи спір у справі, яка переглядається, суд першої інстанції не надав належної правової оцінки обставинам, якими обґрунтовувалися вимоги, іншим фактичним даним, які випливають із встановлених обставин, а тому висновок суду першої інстанції про повну відмову в задоволенні позову ТОВ «Юніт Капітал», без оцінки вказаних обставин у сукупності, не може вважатись обґрунтованим і таким, що відповідає положенням статей 76, 81, 89 ЦПК України.

За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. В межах заявлених позивачем вимог з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № 316021117 від 06.05.2021 у загальному розмірі 19 172,90 грн, що складається з заборгованості за тілом кредиту у сумі 13 250,00 грн та заборгованості по несплаченим відсоткам за користування кредитом у сумі 5 922,90 грн.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно з частиною першою статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на надану оцінку доводам апеляційної скарги та висновкам суду першої інстанції, апеляційний суд вважає доводи апеляційної скарги частково знайшли своє підтвердження в ході апеляційного розгляду справи, а рішення суду першої інстанції є таким, що постановлене з помилковим застосування норм матеріального права, які регулюють дані правовідносини.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» підлягають частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості у загальному розмірі 19 172,90 грн.

Щодо судових витрат

Що стосується витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1. п. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаний з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Згідно п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

На підтвердження надання правової допомоги у суді першої інстанції, позивачем надано копії: договору про надання правничої допомоги № 05/06/25-01 від 05.06.2025, акту прийому-передачі наданих послуг від 25.06.2025, де вартість послуг вказана 7 000 грн, довіреності від 05.06.2025, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 4956 від 24.04.2012.

Відповідно до акту прийому-передачі, адвокатом надавались послуги, зокрема, зі складання позовної заяви ТОВ «Юніт Капітал» до боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором № 05/06/25-01 від 05.06.2025 (2 год) 5 000 грн., вивчення матеріалів справи про стягнення заборгованості з боржника про стягнення заборгованості за кредитним договором № 316021117 від 06.05.2021 (2 год) - 1000 грн., підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації (1 год) - 500 грн. та підготовка та подача клопотання щодо отримання інформації про зарахування кредитних коштів (1 год) - 500 грн.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Оцінюючи подані позивачем докази на підтвердження понесених ним витрат в суді першої інстанції, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що зазначені позивачем витрати на правничу допомога адвоката, які включають послуги: вивчення матеріалів справи та складання позовної заяви зводяться до єдиної дії - підготовка та подання позовної заяви і за своєю суттю не можуть бути віднесені до правової допомоги як окремі послуги.

Колегія суддів, розподіляючи витрати, понесені позивачем на професійну правничу допомогу, приходить до висновку про те, що наявні в матеріалах справи докази не є безумовною підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу у вказаному розмірі з відповідача, адже цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критерію розумної необхідності таких витрат.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у додатковій постанові від 14 листопада 2018 року у справі №753/15687/15.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що предметом позову є стягнення заборгованості за кредитним договором. Справа є малозначною в силу вимог закону та не є складною.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 000,00 грн є завищеними, належним чином не обґрунтованими та становлять надмірний тягар для відповідача, що суперечить принципу розподілу судових витрат.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів доходить висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення із відповідача на корить позивача понесених у даній справі витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 4 000 грн.

Що стосується судового збору за подання позовної заяви та подання апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини десятої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

В зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог, з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

Так, позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» підлягають задоволенню частково, а саме: на 40,96 % (розрахунок 19 172,90 грн. (задоволена частинна вимог): 46 810,25 грн. (ціна позову)) х 100 = 40,96 %.

Позивачем понесені такі витрати: сплачено за подання позовної заяви 2422,40 грн, а за подання апеляційної скарги спалено 3 633,60 грн.

З огляду на принцип пропорційності (частина перша, друга статті 141 ЦПК України), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2 480,53 грн (2 422,40 х 40,96 % + 3 633,60 х 40,96 %) судового збору сплаченого позивачем за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381 - 384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» задовольнити частково.

Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 05 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» () заборгованість за кредитним договором № 316021117 від 06 травня 2021 року у загальному розмірі 19 172 (дев`ятнадцять тисяч сто сімдесят дві) гривні 90 копійок, з яких: 13 250,00 гривень- заборгованість по кредиту; 5 922,90 гривень - заборгованість по несплачених відсотках за користування кредитом.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» () 2480,53 гривень понесених судових витрат за подання позовної заяви та апеляційної скарги.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» () понесені витрати на професійну правничу допомогу у сумі 4 000,00 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

В. В. Сопрун