Провадження № 2/344/1218/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ЗАОЧНЕ

23 лютого 2026 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого-судді Польської М.В.,

секретаря судового засідання Соляник Т.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся у вересні 2025 року до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати у сумі 5652.44грн. та судового збору.

Позов обґрунтував тим, що суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право через органи місцевого самоврядування. Надання земельних ділянок державної чи комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Право комунальної власності на землю дає можливість територіальній громаді міста підстави нею розпоряджатись, зокрема, передавати в оренду відповідно до вимог чинного законодавства. Використання землі в Україні є платним, а у разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки. Відповідач є власником незавершеного будівництва торгового закладу по АДРЕСА_1 з 18.11.2009 року, який знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :21:007:0026, площею 0.0047га, цільове призначення для будівництва і обслуговування будівель торгівлі, дана земельна ділянка на праві власності належить територіальній громаді міста. Строк дії оренди закінчився 20.06.2022року. Однак відповідач користується земельною ділянкою без реєстрації за ним речових прав, плату за користування не вносить, внаслідок чого за період з 21.06.2022року по 31.12.2024р. ним безпідставно збережено кошти в сумі 5251.18грн.. Посилаючись на відповідні норми законодавства, докази та проведений розрахунок, враховуючи витяги з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, просить задовольнити позов.

Преставник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задовольнити з підстав зазначених у позові та справу розглянути без участі представника, щодо заочного розгляду справи не заперечив.

Відповідач в судові засідання не з`явився, хоча повідомлений судом про дату, час та місце розгляду справи за адресою реєстрації та шляхом розміщення оголошення про виклик, про що свідчать матеріали справи. Жодних клопотань від нього не надходило, як і відзив на позов.

Статтею 280 ЦПК України передбачено, що у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, а також якщо відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення про заочний розгляд справи.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, оскільки у судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясував фактичні обставини, на яких гуртуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених вимог, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_1 є власником незавершеного будівництва торгового закладу по АДРЕСА_1 з 18.11.2009 року, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.10.2024 (а.с.17).

Зазначене нерухоме майно розміщене на земельній ділянці площею 0.0047га, цільове призначення для будівництва і обслуговування будівель торгівлі кадастровий номер :21:007:0026, власником якої є територіальна громада міста Івано-Франківська.

Дана земельна ділянка перебувала в оренді у відповідача з 30.06.2017 року. Строк дії оренди закінчився 20.06.2022року.

Рішенням Івано-Франківської міської ради від 23.12.2021 №472-19 затверджено ставки річної орендної плати, в т.ч. землі громадської забудови для будівництва та обслуговування будівель торгівлі- 4% (а.с.19зв-20).

Відповідно до даних Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 25.06.2025 нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки становить 103 356.33грн., а відповідно до даних Витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 02.08.2024р. нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 54 895.21грн (а.с.12зв,13).

На підставі вказаних витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, проведено розрахунок безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю за користування без належних на те правових підстав земельною ділянкою, що знаходиться площею 0.0047га, цільове призначення для будівництва і обслуговування будівель торгівлі кадастровий номер :21:007:0026 у періоди: за 2022р. -966.53грн., за 2023 рік 1111.48грн.

Тобто відповідно до розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати за землю за період з 21.06.2022року по 31.12.2024р. загальна сума 5251.18грн..

Позивачем долучено претензію від 21.05.2025р. направлену відповідачу, якого було повідомлено про необхідність сплатити безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати, однак реагування не відбулось (а.с.7-8).

Спірні правовідносини у цій справі стосуються стягнення із власника нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, на якій це майно розташовано, без належної правової підстави (стаття 1212 ЦК України), й регулюються положеннями ЗК України, ЦК України, Законів України «Про оренду землі», «Про оцінку земель».

Згідно з вимогами статті 80 ЗК України, суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», до виключної компетенції міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Статтями 122, 123, 124 Земельного кодексу України передбачено, що селищні міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передання в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Частинами 1, 2 статті 93 ЗК України передбачено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземцям і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Згідно з положеннями частини першої та другої статті 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України з застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але надалі відпала.

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду викладений у постанові від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц (провадження № 14-77цс18).

Водночас для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі №629/4628/16-ц та від 20.11.2018 у справі №922/3412/17. Саме до таких висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, та виклала їх у постанові від 13.02.2019 у справі №320/5877/17.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути лише майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість цього майна. Ця позиція узгоджується з правовим висновком викладеним у Постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 628/1203/19 (провадження № 61-8954cв24).

У випадку використання земельної ділянки комунальної власності, якій присвоєно окремий кадастровий номер, без оформлення договору оренди, власник такої земельної ділянки (орган місцевого самоврядування, який представляє інтереси територіальної громади) може захистити своє право на компенсацію йому вартості неотримання орендної плати в порядку, визначеному статтею 1212 ЦК України.

Статтею 120 Земельного кодексу України та ст. 377 ЦК України передбачено, що у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення.

Як вбачається з положень ст.120 ЗК України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки.

Однак відсутність укладеного та зареєстрованого договору оренди земельної ділянки не може свідчити про відсутність факту використання такої.

Більше того, положення ст. 1212 Цивільного кодексу України регулюють дещо інші правові відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Таким чином, з часу виникнення права власності на нерухоме майно, відповідач без законних підстав зберіг у себе майно - кошти за оренду землі.

Отже внаслідок присвоєнням спірній земельній ділянці кадастрового номера, відповідно до положень ст. ст. 79, 79-1 ЗК України вона, як індивідуально визначене майно комунальної власності, набула статусу об`єкта майнових прав.

Суд встановив, про що вказано вище, що відповідач що на момент спірних правовідносин є власником на незавершений об`єкт торгового закладу.

Зважаючи на те, що будівля не може бути відокремлена від земельної ділянки, на якій вона розташована, вказаними положеннями закону було врегульовано правовий режим нерухомого майна і правовий режим земельної ділянки, на якій вона розташована, а отже, користувач земельної ділянки зобов`язаний сплачувати за користування нею певну плату, що відповідає ст. 206 ЗК України, та оформити право користування земельною ділянкою.

Отже відповідач, як власник нерухомого майна, став фактичним користувачем земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості, фактично використовував земельну ділянку, що перебуває у комунальній власності відповідної територіальної громади. У нього виник обов`язок сплати за користування земельною ділянкою, на якій таке майно розташовано. До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, такі кошти є безпідставно збереженими.

Статтею 206 ЗК України передбачено, що використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Статтею 14 Податкового кодексу України визначено, що плата за землю це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Земельним податком є обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендною платою за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою (підпункти 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України). Отже, законодавець розмежовує поняття «земельний податок» та «орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності» в залежності від правових підстав передання прав землекористування такими ділянками.

Орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності є обов`язковим платежем, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Відповідно до пункту 289.1 статті 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який у будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями підпункту 288.5.1 пункту 288.5 статті 288 ПК України.

Положеннями п. 2 ч. 1 ст.13, ч.1 ст.15 Закону України «Про оцінку земель» визначено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

Частиною 2 статті 20 Закону України «Про оцінку земель» передбачено, що дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 листопада 2021 року у справі № 905/1680/20 та у постанові від 14.02.2022 у справі № 646/4738/19 вказала, що у пункті 289.1 статті 289 Податкового кодексу України передбачено, що для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок.

Також зазначено, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 13, частини 1 статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Відповідно до частини 2 статті 20 та частиною 3 статті 23 зазначеного Закону дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки, яка у свою чергу є основою для розрахунку орендної плати за землю.

Аналогічні за змістом висновки містяться в постановах Верховного суду від 20 вересня 2022 року у справі 922/3684/20, від 05.08.2024 у справі № 922/2060/20.

Таким чином для визначення орендної плати застосовується лише нормативно-грошова оцінка, яка проведена щодо спірної земельної ділянки, адже наданий розрахунок міської ради здійснений на підставі Витягів з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки.

Вихідні дані у розрахунку перевірені судом і містять достовірні дані про кадастровий номер земельної ділянки, місце її розташування, категорію та цільове призначення земельної ділянки, площу, нормативну грошову оцінку, ставку орендної плати тощо.

Таким чином вказаний розрахунок безпідставно збережених відповідачем коштів у розмірі орендної плати поданий на основі належних та допустимих доказів, не спростований відповідачем, є арифметично правильним.

За змістом глав 82 і 83ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних, - так би мовити, приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях, тоді як для кондикційних зобов`язань вина не має значення, бо суттєвим є неправомірність набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої. Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки те майно, яке безпідставно набув (зберіг), або вартість останнього (постанова у Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (пункти 45-46)). Інакше кажучи, у деліктних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно, а інша його не набуває, тоді як у кондикційних зобов`язаннях одна зі сторін втрачає певне майно унаслідок того, що інша сторона його набуває, зокрема утримує в себе.

Згідно з ч. 1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Звідси, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо судових витрат у справи, суд враховує, що позивачем під час звернення до суду із позовом сплачений судовий збір у розмірі 2422.40грн (а.с.23).

Згідно з ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки позовні вимоги до відповідача задоволені у повному обсязі, тому із нього на користь позивача потрібно стягнути понесені витрати на оплату судового збору.

На підставі викладеного, ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.ст.13, 15, 18, 20 Закону України «Про оцінку земель», Податкового кодексу України, ст.ст.80, 93, 120,122-126, 152, 206 ЗК України, ст.ст.16, 1212 ЦК України, та керуючись ст.ст.4, 13, 81, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 274-279, 280-285, 352, 354, ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Задовольнити позов Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати.

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 (вул.Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76608, ), безпідставно збережені кошти в розмірі орендної плати в сумі 7 652,44 грн.(сім тисяч шістсот п`ятдесят дві гривні 44 копійок).

Стягнути із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 (вул.Грушевського, 21, м. Івано-Франківськ, 76608, ), витрати по сплаті судового збору у сумі 2 422,40 грн. (дві тисячі чотириста двадцять дві гривні 40 копійок).

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Мирослава ПОЛЬСЬКА