1Справа № 192/2413/25 2/335/434/2026
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі: головуючого судді Новасардової І.В., за участю секретаря судового засідання Печерей О.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області (районна військова адміністрація), третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності на нерухоме майно

ВСТАНОВИВ:

До Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя за підсудністю із Солонянського районного суду Дніпропетровської області надійшла цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області (районна військова адміністрація), третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що відповідно до виписки з протоколу № 3 загальних зборів уповноважених членів колгоспу «Аврора», Пологівського району було вирішено надати ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,06 га для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 . Відповідно до виписки із рішення виконавчого комітету міської ради депутатів Пологівського району, Запорізької області позивачу було вирішено дозволити будівництво житлового будинку на земельній ділянці виділеної колгоспом «Аврора» від 10 вересня 1974 року по АДРЕСА_1 . 25 липня 1986 року був затверджений акт про завершення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння позивача. Відповідно до рішення виконавчого комітету Пологівської міської ради народних депутатів № 14б від 25 липня 1986 року, позивачу було вирішено затвердити акти прийому на індивідуальні жилі будинку, прийняті комісією в експлуатацію та видати свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок. 18 вересня 1986 року позивач отримав свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Свідоцтво було видане позивачу Пологівською міською радою на підставі рішення Пологівської ради народних депутатів № 146 від 25 червня 1986 року. Житловий будинок був зареєстрований в Бердянському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за позивачем та записаний в реєстрову книгу № 27 за реєстровим № 5231 від 18 вересня 1986 року. Відповідно до технічного паспорту домоволодіння складається з житлового будинку, що позначений літерою «А», басейну, що позначений літерою «Б» та вбиральнею, що позначена літерою «В». Загальна площа житлового будинку становить 61,0 кв.м, а житлова площа становить 42,1 кв.м. З початком повномасштабного вторгнення РФ на територію України, позивач переїхав до Києва та взятий на облік як внутрішньо переміщена особа і наразі проживає в квартирі АДРЕСА_2 . 18 березня 2025 року позивач звернувся із заявою № 65858215 до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо проведення реєстраційних дій на житловий будинок АДРЕСА_1 . Державним реєстратором під час розгляду заяви було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, в результаті якого встановлено, що інформація про реєстрацію права власності на заявлений об`єкт нерухомого майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутня. 24 березня 2025 року державним реєстратором направлено запит до Запорізької обласної військової адміністрації. Проте, державному реєстратору не надана інформація, необхідна для проведення реєстраційних дій, оскільки належний розпорядник необхідною інформацією ТОВ «КП «Імпульс», знаходиться на тимчасово окупованій території, архіви Товариства не були релоковані. Тому державним реєстратором було прийнято рішення №78043306 про відмову у проведенні реєстраційних дій за заявою позивача.

На підставі викладеного, позивач звернувся до суду з відповідним позовом у якому просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 03.11.2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. У справі призначено підготовче судове засідання на 02.12.2025 року.

19.11.2025 року, від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, за змістом якого, представник просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, оскільки належним способом захисту прав та інтересів позивача має бути оскарження рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій. Разом з цим, представник наголошує на тому, що Пологівська районна державна адміністрація Запорізької області не є особою до якої повинні бути звернені вимоги позивача.

20.11.2025 року, від представника третьої особи надійшли пояснення на позовну заяву, за змістом яких, представник просить суд вирішити спір на підставі наявних матеріалів справи та прийняти рішення на власний розсуд, разом з цим, представник третьої особи просить суд здійснювати розгляд справи без участі Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради.

Ухвалою суду від 02.12.2025 року відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів, продовжено строк підготовчого засідання на тридцять днів та відкладено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 08.01.2026 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.02.2026 року.

У судове засідання призначене на 09.02.2026 року позивач та його представник не з`явились, надали заяву про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позовних вимог наполягають.

Представник відповідача у судове засідання призначене на 09.02.2026 року не з`явилась, надала суду заву про розгляд справи без її участі.

Представник третьої особи у судове засідання призначене на 09.02.2026 року не з`явився, у наданих письмових поясненнях просив здійснювати розгляд справи за його відсутності.

У судовому засіданні 09.02.2026 судом завершено розгляд справи по суті, суд перейшов на стадію ухвалення судового рішення, в судовому засіданні оголошено перерву до 19.02.2025 року.

У судове засідання 19.02.2026 року сторони не з`явилися.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Проаналізувавши матеріали та фактичні обставини справи, оцінивши надані письмові докази у їх сукупності, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до копії виписки з протоколу № 3 загальних зборів уповноважених членів колгоспу «Аврора», Пологівського району було вирішено надати ОСОБА_1 земельну ділянку загальною площею 0,06 га для будівництва житлового будинку по АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії виписки із рішення виконавчого комітету міської ради депутатів Пологівського району, Запорізької області позивачу було вирішено дозволити будівництво житлового будинку на земельній ділянці виділеної колгоспом «Аврора» від 10 вересня 1974 року по АДРЕСА_1 .

25 липня 1986 року був затверджений акт про завершення будівництва та вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння позивача № НОМЕР_1 , що підтверджується копією вказаного акту.

Відповідно до копії рішення виконавчого комітету Пологівської міської ради народних депутатів № 14б від 25 липня 1986 року, позивачу було вирішено затвердити акти прийому на індивідуальні жилі будинку, прийняті комісією в експлуатацію та видати свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Відповідно до копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданим Пологівською міською радою на підставі рішення Пологівської ради народних депутатів № 146 від 25 червня 1986 року, позивач ОСОБА_1 18 вересня 1986 року оформив право особистої власності на житловий будинок АДРЕСА_1 . Житловий будинок був зареєстрований в Бердянському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за позивачем та записаний в реєстрову книгу № 27 за реєстровим № 5231 від 18 вересня 1986 року.

Відповідно до технічного паспорту домоволодіння складається з житлового будинку, що позначений літерою «А», басейну, що позначений літерою «Б» та вбиральнею, що позначена літерою «В». Загальна площа житлового будинку становить 61,0 кв.м, а житлова площа становить 42,1 кв.м. Житловий будинок складається з коридору загальною площею 4,4 кв.м, комори загальною площею 3,6 кв.м, комори загальною площею 5,5 кв.м, кухні загальною площею 5,4 кв.м, житлової кімнати загальною площею 7,6 кв.м, житлової кімнати загальною площею 8,7 кв.м, житлової кімнати загальною площею 15,8 кв.м та житлової кімнати загальною площею 10,0 кв.м.

Відповідно до довідки від 20.02.2024 року за №3008- про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Як зазначає у позовній заяві позивач, 18 березня 2025 року він звернувся із заявою №65858215 до Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) щодо проведення реєстраційних дій на житловий будинок АДРЕСА_1 .

Згідно копії рішення №78043306 від 26.03.2025 року Державного реєстратора прав на нерухоме майно Музиченко О.В., позивачу було відмовлено у проведенні реєстраційних дій з огляду на наступне. Державним реєстратором під час розгляду заяви було здійснено консолідований пошук інформації в Державному реєстрі речових прав та реєстрах до 2013 року, в результаті якого встановлено, що інформація про реєстрацію права власності на заявлений об`єкт нерухомого майна у Реєстрі прав власності на нерухоме майно - відсутня. 24 березня 2025 року державним реєстратором направлено запит до Запорізької обласної військової адміністрації. Пологівська районна військова адміністрація повідомила наступне: «до початку повномаштабного вторгнення рф на територію України мешканці Пологівського району користувалися послугами ТОВ «КП «Імпульс», з 24 лютого 2022 року товариство не здійснює свою діяльність. Належним розпорядником документів і матеріалів на право власності на нерухоме майно, у тому числі технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, право власності на які набуте до 2013 року, є ТОВ «КП «Імпульс», що є юридичною особою приватного права. Архіви ТОВ «КП «Імпульс» не були релоковані. На сьогодні достовірна інформація про наявність архівних документів ТОВ «КП «Імпульс», які зберіглися у м. Пологи, про їхній стан та місце знаходження відсутня через тимчасову окупацію міста». Враховуючи викладене, державному реєстратору не надана інформація, необхідна для проведення реєстраційних дій, у зв`язку з чим державним реєстратором було прийнято рішення про відмову у проведенні реєстраційних дій.

Згідно копії довідки від 01.09.2025 року, оціночна вартість об`єкта нерухомості у вигляді житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 61,00 кв.м. становить 201 156,15 грн.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Предметом позову у даній справі є вимога позивача до відповідача про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна з підстав того, що це право оспорюється або не визнається іншими особами на такий об`єкт.

Відповідно до статті 392 Цивільного кодексу України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Ураховуючи, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

За приписами процесуального законодавства позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу. Тобто, учасники справи - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів, і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник).

Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес.

Як встановлено судом, позивачем не доведено того, що відповідач ставить під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно.

Як слідує з письмової заяви уповноваженого представника відповідача, зазначено про те, що Пологівська районна державна адміністрація Запорізької області не є особою до якої повинні бути звернені вимоги позивача. Відтак, належним способом захисту прав та інтересів позивача має бути оскарження рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій.

Крім того, як встановлено судом позивач має у своєму розпорядженні оригінали документів, якими посвідчено право власності на житловий будинок, отже його право власності на нерухоме майно підтверджується.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, установлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» установлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

До 2013 року реєстрація права власності на житлові будинки, квартири проводилася Бюро технічної інвентаризації, із видачею про це документів (Витягів) або проставленням відповідних штампів (відміток) на самому документі. Така реєстрація проводилася БТІ в Реєстрі прав власності на нерухоме майно (в якому реєструвалися виключно квартири, будинки, приміщення).

Сукупний правовий аналіз наведених норм свідчить про те, що реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави. Сама собою державна реєстрація права власності за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права власності, але створює спростовувану презумпцію права власності такої особи.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає.

Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі статті 392 цього Кодексу, слід враховувати, що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його.

Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно.

Відповідно до положень частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Позивачем належним чином не доведено, чому право власності на належний йому будинок не може бути підтверджене на підставі Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, яке підтверджує право власності позивача на зазначений об`єкт нерухомості.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

Такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися для захисту (невизнання чи оспорювання) різноманітних приватних прав (зобов`язальних, речових, виключних, спадкових, права на частку в спільній частковій власності і т. д.).

Суд зазначає, що в даному випадку зміст позовних вимог не відповідає змісту порушених прав, оскільки необхідність захисту своїх прав у цій справі позивач обґрунтовує відмовою державного реєстратора у проведені реєстраційних дій за заявою позивача, проте це рішення позивачем не оскаржувалося.

З наявного в матеріалах справи копії свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, виданим Пологівською міською радою на підставі рішення Пологівської ради народних депутатів № 146 від 25 червня 1986 року, вбачається, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . Житловий будинок був зареєстрований в Бердянському бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за позивачем та записаний в реєстрову книгу № 27 за реєстровим №5231 від 18 вересня 1986 року. Отже, зазначене є підтвердженням реєстрації відповідного речового права, що виникло до 01.01.2013 року.

Крім того слід урахувати, що Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово був продовжений та станом на дату розгляду справи триває.

Відповідно до Наказу Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376 «Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією» (у редакції станом на час розгляду справи), м. Пологи віднесено до тимчасово окупованої російською федерацією території України.

Також, нормами статті 11 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території право власності охороняється згідно із законодавством України. За державою Україна, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, у тому числі територіальною громадою міста Севастополя, державними органами, органами місцевого самоврядування та іншими суб`єктами публічного права зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території.

За фізичними особами, незалежно від набуття ними статусу біженця чи іншого спеціального правового статусу, підприємствами, установами, організаціями зберігається право власності та інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованій території, якщо воно набуте відповідно до законів України.

Набуття та припинення права власності на нерухоме майно, яке знаходиться на тимчасово окупованій території, здійснюється відповідно до законодавства України за межами тимчасово окупованої території. У разі неможливості здійснення державним реєстратором повноважень щодо державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на тимчасово окупованій території орган державної реєстрації визначається Кабінетом Міністрів України.

Отже, система державної реєстрації прав, яка проводиться відповідно до Закону, запроваджена в Україні з 01.01.2013 року, до цього часу державна реєстрація права власності та інших речових прав на об`єкти нерухомого майна, проводилася реєстраторами БТІ в Реєстрі права власності на нерухоме майно та на паперових носіях (реєстрових книгах та реєстраційних справах), які зберігаються в БТІ. При цьому Закон про державну реєстрацію не розмежовує, чи була проведена реєстрація у Державному реєстрі прав, інших електронних реєстрах або на паперових носіях.

Тобто, до 2013 року державна реєстрація таких об`єктів нерухомого майна вже проводилася, але реєстр був паперовий і зберігався в архіві відповідного БТІ.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22.06.2021 року у справі № 334/3161/17 дійшла висновку, що особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності.

Таким чином, у випадку позивача документ (Свідоцтво про право власності на житловий будинок), що посвідчує набуття його права та позначка на ньому, яка свідчить про проведення державної реєстрації до 01.01.2013 року збережений в оригіналі, та був долучений до пакету документів з яким позивач звертався до державного реєстратора у відповідності до норм чинного законодавства, для проведення державної реєстрації речового права на об`єкт нерухомого майна. При цьому, запитувана державним реєстратором інформація не може бути надана у зв`язку із окупацією міста, разом з тим, позивачем подано всі необхідні документи для проведення реєстрації права власності у реєстрі речових прав.

На думку суду, належним способом захисту прав та інтересів позивача має бути оскарження рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно про відмову в проведенні реєстраційних дій.

Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України, як і не встановлено обставин за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачу нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації права власності, у тому числі вільно розпоряджатися нерухомим майном, за наявності у позивача оригіналу Свідоцтва про право власності на житловий будинок.

Будь-які докази звернення до відповідача, за наслідками якого можуть мати місце перелічені обставини, суду не представлено.

Отже судом не встановлено обставин, з якими закон пов`язує визнання за позивачем права власності в порядку ст. 392 ЦК України, як і не встановлено обставин за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності ОСОБА_1 нерухомого майна, своїми діями чи бездіяльністю перешкоджає, або зумовлює неможливість реалізації права власності, у тому числі вільно розпоряджатися нерухомим майном, за наявності у позивача оригіналу Свідоцтва про право власності на житловий будинок.

Таким чином, зважаючи на те, що докази порушення відповідачем прав та охоронюваних законом інтересів позивача в матеріалах справи відсутні, обставини, за якими відповідач не визнає, оспорює факт чи має сумнів щодо належності позивачу нерухомого майна не підтверджено, документ, який засвідчує право власності на будинок, перебуває у позивача, тому відсутні підстави для застосування положення ст. 392 ЦК України та задоволення позовних вимог.

З огляду на викладене, в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

При цьому суд вважає за необхідне роз`яснити позивачеві, що рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав, а також дії, пов`язані з автоматичною державною реєстрацією прав, можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів, в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», або до суду в порядку, передбаченому Кодексом адміністративного судочинства України.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Пологівської районної державної адміністрації Запорізької області (районна військова адміністрація), третя особа: Департамент з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року.

Суддя І.В. Новасардова