Справа № 128/3630/25
РІШЕННЯ

Іменем України

20 лютого 2026 року місто Вінниця

Вінницький районний суд Вінницької області

в складі:

головуючої судді: Бондаренко О.І.

при секретарі: Нагірняк Т.А.

без участі сторін,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Вінниці в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувсь до суду з позовною заявою до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області про визнання права власності, в порядку ст. 376 ЦК України.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач вказує на те, що у 1990 році він збудував власним коштом у с. Переорки Вінницького району Вінницької області садовий будинок з господарськими спорудами, який вже 34 роки використовує у якості дачі. Рік забудови підтверджується технічним паспортом, виготовленим за матеріалами інвентаризаційної справи 1-24-371 та зазначає, що садовий будинок відповідає всім будівельним нормам, збудований без будь-яких порушень.

Позивач зазначає, що протягом всього часу він відкрито, безперервно, добросовісно користується будинком, утримує його та господарські будівлі, сплачує за спожиту електроенергію, проводить поточні ремонтні роботи, доглядає за земельною ділянкою, на якій вказаний будинок розташований. Протягом більш як тридцяти років до ОСОБА_1 ніхто не звертався з приводу даного будинку, сільській раді відомо, що він відкрито та безперервно володіє будинком. Крім того, позивач вказує, що неодноразово звертався спочатку до сільської ради с. Переорки, потім до Мізяківсько-Хутірської сільської ради щодо виділення йому земельної ділянки для обслуговування будинку або передачі її в оренду згідно із договором, однак всі звернення залишились без відповідей. Разом з тим, ОСОБА_1 стало відомо, що після останньої реорганізації сільських рад та укрупнення районів, його звернення до Стрижавської селищної ради не передавались та де вони поділись нікому не відомо. В черговий раз він звернувся вже до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області із заявою про виділення земельної ділянки в с. Переорки Вінницького району Вінницької області. Відтак, 11.06.2025 року рішенням Стрижавської селищної ради ОСОБА_1 було відмовлено у виділенні земельної ділянки та у наданні дозволу на виготовлення технічної документації у зв`язку із введенням 24.02.2022 року воєнного стану на території України та пов`язаним з цим мораторієм на безоплатну передачу земельних ділянок із комунальної у приватну власність. Одночасно з відмовою, у рішенні було роз`яснено, що вищевказаний мораторій не поширюється на власників об`єктів нерухомого майна, що розташовані на таких земельних ділянках.

Окрім того, позивач звертався на прийом до реєстратора речових прав на нерухоме майно у ЦНАПі з метою оформлення садового будинку, але на прийомі йому було повідомлено, що для проведення реєстраційних дій потрібні документи на земельну ділянку, а також детальний план території населеного пункту. Відповідно до Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі відсутності плану зонування або детального плану території, затвердженого відповідно до вимог цього Закону, передача (надання) земельних ділянок із земель державної або комунальної власності у власність або користування фізичним та юридичним особам для містобудівних потреб забороняється.

Таким чином, якщо самобуд побудований на земельній ділянці, що знаходиться на території, на яку не розроблені такі плани, для оформлення ділянки треба чекати їх затвердження. З цього правила закон встановив виключення. Зокрема, така ділянка може передаватися, якщо на ній знаходиться будівля, яка перебуває у власності заявника. Але навіть неозброєним оком видно замкнуте законодавче коло: без оформлення земельної ділянки неможливо оформити самобуд, а без оформленого будинку та зареєстрованого права власності на нього, не можна оформити земельну ділянку. Також, складається враження, що це безкінечний та безперервний процес: сільська рада не знайшла часу вирішити питання розгляду заяв та виділення земельної ділянки з 1990 року, чергова реорганізація та укрупнення громад змінюють повноважних осіб, які мають розглядати це питання, один за одним, заяви зникають без розгляду, вводиться мораторій на виділення та приватизацію земельних ділянок.

Сторони в судове засідання не з`явились, попередньо подали відповідну спільну заяву.

Позивач ОСОБА_1 та адвокат Жовмір Д.О. згідно наданих заяв заявлені позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить вимоги задовільнити та розглянути у її відсутність.

Відповідач в особі Стрижавської селищної ради в особі Форостяної О.М. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність та справу просить розглянути за наявними матеріалами.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає, що справу можливо розглянути без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши матеріали справи, врахувавши думку сторін, викладену у письмових заявах, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Судом встановлено, що у 1990 році ОСОБА_1 збудував власним коштом у с. Переорки Вінницького району Вінницької області садовий будинок з господарськими спорудами, який вже 34 роки використовує у якості дачі. Рік забудови підтверджується технічним паспортом, виготовленим за матеріалами інвентаризаційної справи 1-24-371. Садовий будинок відповідає всім будівельним нормам, збудований без будь-яких порушень, що підтверджується інформаційною довідкою-характеристикою №1-24-371/2/2 від 15.07.2025 року.

Увесь цей час він відкрито, безперервно, добросовісно користується будинком, утримує його та господарські будівлі, сплачує за спожиту електроенергію, проводить поточні ремонтні роботи, доглядає за земельною ділянкою, на якій вказаний будинок розташований. Протягом більш як тридцяти років до ОСОБА_1 ніхто не звертався з приводу даного будинку, сільській раді відомо, що він відкрито та безперервно володіє будинком.

Крім того, ОСОБА_1 неодноразово звертався спочатку до сільської ради с. Переорки, потім до Мізяківсько-Хутірської сільської ради щодо виділення йому земельної ділянки для обслуговування будинку або передачі її в оренду згідно із договором, однак всі звернення залишились без відповідей.

Разом з тим, ОСОБА_1 стало відомо, що після останньої реорганізації сільських рад та укрупнення районів, його звернення до Стрижавської селищної ради не передавались та де вони поділись нікому не відомо. В черговий раз він звернувся вже до Стрижавської селищної ради Вінницького району Вінницької області із заявою про виділення земельної ділянки в с. Переорки Вінницького району Вінницької області.

11.06.2025 року рішенням Стрижавської селищної ради ОСОБА_1 було відмовлено у виділенні земельної ділянки та у наданні дозволу на виготовлення технічної документації у зв`язку із введенням 24.02.2022 року воєнного стану на території України та пов`язаним з цим мораторієм на безоплатну передачу земельних ділянок із комунальної у приватну власність. Одночасно з відмовою, у рішенні було роз`яснено, що вищевказаний мораторій не поширюється на власників об`єктів нерухомого майна, що розташовані на таких земельних ділянках.

Відповідно до вимог частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з вимогами частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до вимог частини другої статті 318ЦК України усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Вимогами статті 181 ЦК України передбачено, що до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Згідно з вимогами статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Відповідно до вимог статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно зі ст. 331 ЦК України право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору є власником цієї речі. Частина 2 цієї норми передбачає особливості набуття права власності на новостворене нерухоме майно.

Виняток з загального правила набуття права власності на новостворене майно особою, яка його створила, передбачений, зокрема ч. 2 ст. 376 ЦК України.

Згідно ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму ВССУ № 6 від 30.03.2012 року. Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) при вирішенні позову про визнання права власності на самочинне збудоване нерухоме майно на підставі ч. 3 ст. 376 ЦК України суд не повинен враховувати час передачі земельної ділянки у власність або надання її у користування, або укладення договору суперфіцію, у тому числі в період розгляду справи, оскільки такі дії свідчать про визнання за позивачем права на забудову з боку власника (користувача) земельної ділянки.

У п.п. 9, 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» (далі Постанова) роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства.

За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання. У зв`язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Згідно з пунктом 12 вказаної Постанови у справах, пов`язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК).

Разом із цим власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п`ята статті 376 ЦК).

Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов`язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Під істотним порушенням будівельних норм і правил слід розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність (абзац 3 п. 22 Постанови)

Відповідно до п. 14 Постанови на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК).

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов`язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з`ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Аналогічною є правова позиція Верховного Суду, викладена у постановах від 25.08.2020 у справі № 760/21223/17-ц, від 18.04.2019 у справі № 306/2140/17.

Аналіз вищезазначеного дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе лише у тому разі, якщо в прийнятті такого об`єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що це питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право.

Аналогічні правові висновки закріплені Верховним Судом України в постанові від 27.05.2015 у справі №6-159цс15 та Верховним Судом в постанові від 19.03.2018 у справі №2-4435/2008.

В матеріалах справи відсутні докази того, що стороною відповідного державного органу архітектурно-будівельного контролю було відмовлено у введенні об`єкту в експлуатацію у встановленому законом порядку; разом з тим і відсутні дані про те, що Стрижавською селищною радою дане майно визнавалося безхазяйним та чи бралося на баланс відповідної сільської ради. З урахуванням наведеного та враховуючи, що позивач добросовісно збудував, користується, доглядає належним чином та сплачує обов`язкові комунальні платежі за послуги, а інших осіб, які б заявляли вимоги щодо правового статуту вказаного нерухомого майна, немає, отже, визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

За таких обставин суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Керуючисьст.ст.12, 13, 81, 82, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 351, 352, 354, 355 ЦПК України, на підставі ст.ст.15, 16, 328,331, 376,377 ЦК України, Конституцією України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 - задоволити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , право власності на садовий будинок з господарськими спорудами у с. Переорки Вінницького району, Стрижавської ОТГ, Вінницької області згідно технічного паспорту від 27.12.2024 року за матеріалами інвентаризаційної справи 1-24-371.

Судові витрати залишити за позивачем.

До утворення апеляційних судів в апеляційних округах, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня одержання копії цього рішення шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду у межах територіальної юрисдикції яких перебуває місцевий суд, який ухвалив судове рішення, що оскаржується.

Особи, які брали участь в справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Відомості про учасників провадження: позивач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

відповідач Стрижавська селищна рада Вінницького району Вінницької області; адреса: смт. Стрижавка, вул. 40-річчя Перемоги, 7, Вінницького району Вінницької області.

Повний текст судового рішення виготовлено 20.02.2026.

Суддя Оксана БОНДАРЕНКО