ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

20 лютого 2026 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 750/11776/25

Головуючий у першій інстанції Маринченко О. А.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/336/26

ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД у складі:

головуючого-судді: Онищенко О.І.

суддів: Скрипки А.А., Шарапової О.Л.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»

Відповідач: ОСОБА_1

Особа, яка подала апеляційну скаргу: ОСОБА_1

Розглянув у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором (суддя Маринченко О.А.), ухвалене у м.Чернігів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» звернулося з позовом до ОСОБА_1 з вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором № 160698225 від 16 листопада 2021 року в розмірі 22 956,55 грн.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що 16 листопада 2021 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» та ОСОБА_1 уклали кредитний договір у формі електронного документа з використанням електронного підпису, право вимоги за яким відповідно до укладеного договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року перейшло до ТОВ «Таліон Плюс», а відповідно до договору факторингу №23/0224-01 від 23 лютого 2024 року до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». 04 червня 2025 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу №04/06/25-Ю, за умовами якого позивачу відступлено право грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 160698225 від 16 листопада 2021 року. ОСОБА_1 належним чином не виконувала свої зобов`язання за договором, в результаті чого виникла заборгованість у розмірі 22 956,55 грн, з яких: 6 509,20 грн заборгованість по тілу кредиту; 16 446,75 грн - заборгованість по відсотках за користування кредитом, у зв`язку з чим позивач і звернувся до суду з даним позовом.

Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2025 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором задоволено: стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за договором кредитної лінії № 160698225 від 16 листопада 2021 року в сумі 22956, 55 грн, а також судові витрати у загальному розмірі 5 422,40 грн, у тому числі: 2 422,40 грн судового збору та 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності належними й допустимими доказами факту укладення сторонами електронного договору № 160698225 від 16 листопада 2021 року, отримання відповідачкою 7 000 грн та невиконання нею договірних зобов`язань щодо повернення кредиту і сплати процентів, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у заявленому розмірі, розрахунок якої відповідачкою не спростовано. Право вимоги за цим договором позивач набув на підставі договорів факторингу, що підтверджується поданими договорами факторингу, додатковими угодами та реєстрами прав вимоги. Заперечення відповідачки щодо неможливості відступлення «майбутньої вимоги» є безпідставними з огляду на приписи статті 1078 ЦК України та умови договорів, які передбачають передачу прав вимоги за реєстрами і щодо майбутніх вимог.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати вказане рішення суду і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог . Відповідачка зазначає, що позивач не довів належного набуття права вимоги за кредитним договором № 160698225 від 16 листопада 2021 року, оскільки первісний договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року укладено до виникнення спірного зобов`язання, а майбутня вимога на момент укладення такого договору має бути визначеною й індивідуалізованою, що узгоджується з висновками Верховного суду викладеними у постановах від 27 квітня 2018 року у справі № 914/868/17 та від 18 жовтня 2018 року у справі № 910/11965/16. ОСОБА_2 також вказує про відсутність належних доказів оплати за договорами факторингу та посилається на практику Чернігівського апеляційного суду у подібних спорах, у яких суди дійшли висновку про недоведення позивачем права вимоги. Особа, яка подала апеляційну скаргу просить стягнути з позивача на свою користь судові витрати зі сплати судового збору у сумі 3 633,60 грн за апеляційний розгляд справи та 6 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Юніт Капітал» просить залишити рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. Позивач зазначає, що договір факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року є рамковою угодою, строк дії якої продовжувався додатковими угодами до 31 грудня 2024 року. Відступлення прав вимоги здійснюється не в момент укладення договору, а шляхом підписання реєстрів прав вимоги. ТОВ «Юніт Капітал» зазначає, що право вимоги до відповідачки за кредитним договором № 160698225 від 16 листопада 2021 року було передано за реєстром прав вимоги № 171 від 01 лютого 2022 року, тобто щодо вже існуючого зобов`язання, а подальший перехід права вимоги підтверджується договором факторингу № 23/0224-01 від 23 лютого 2024 року та договором факторингу № 04/06/25-Ю від 04 червня 2025 року разом із відповідними реєстрами боржників. Вказує, що чинне законодавство допускає відступлення майбутньої грошової вимоги, а доводи апелянтки про «неукладеність» правочину є безпідставними.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справ.

Відповідно до вимог ч.1,4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 1 ст.368 ЦПК України встановлено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

За нормами ст. 268 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Зазначеним вимогам закону частково не відповідає судове рішення суду першої інстанції.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України.

За приписами ст.ст. 3, 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Приписами ч. 2 ст. 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи, крім іншого, зобов`язані сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи та подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

Згідно з приписами ст. 12, ч. 1, 5-7 ст. 81, ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У противному разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з вимогами чинного законодавства України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений у зобов`язанні строк (термін) його виконання (ст. 526, 527, 530 ЦК України).

Статтею 525 ЦК України передбачена заборона односторонньої відмови від зобов`язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.1055 ЦК України).

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою: договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру; електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: - надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; - вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 вказаного Закону встановлено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Також частиною 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію.

За правилами ч.ч. 1, 2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

По справі встановлено, що 16 листопада 2021 року між ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (кредитодавець) та ОСОБА_1 (позичальниця) укладено договір кредитної лінії № 160698225, за умовами якого кредитодавець надав позичальниці кредит у сумі 7 000 грн на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальниця зобов`язався повернути кредит і сплатити проценти відповідно до умов договору, його додатків та правил кредитодавця (а.с. 81-86).

Відповідно до п. 1.3, 1.7 договору кредит надається строком на 14 днів від дати отримання (першого траншу), з граничною датою повернення до 30 листопада 2021 року. У разі надання першого траншу не в день укладення договору строк дії кредитної лінії автоматично продовжується на різницю в днях. Згідно з п. 1.9 виключно на період строку визначеного в п. 1.7 (14 днів від дати отримання першого траншу) проценти нараховуються щоденно лише в межах дисконтного періоду за ставкою 3,65 % річних, що становить 0,01 % від суми кредиту за кожен день користування. За умови продовження строку дисконтного періоду, на умовах п.1.8 Договору (оплати в період дисконтного та пільгового періоду всіх нарахованих процентів з активуванням функції продовження строку дисконтного періоду), з наступного дня після закінчення строку вказаноного в п.1.7, нарахування процентів здійснюється за індивідуальногю процентною ставкою в розмірі 772,70 % річних, що становить 1,98 % від суми кредиту за кожен день користування, при цьому сторони узгодили, що у такому випадку дисконтниз період становить 30 днів.

Згідно з п. 1.11, 1.12 основна сума кредиту підлягає поверненню не пізніше закінчення дисконтного періоду, при цьому позичальник має право на дострокове повернення (повністю або частково) зі сплатою фактично нарахованих процентів. Факт користування коштами після завершення дисконтного періоду визначено відкладальною обставиною у розумінні ст. 212 ЦК України, яка тягне продовження строку: обов`язок повернення основної суми переноситься на наступний день і за відсутності платежу відкладається кожного разу на один календарний день, але не більше ніж на 90 днів від дати закінчення дисконтного періоду; починаючи з наступного дня після його завершення проценти нараховуються за ставкою 1087,70 % річних, що становить 2,98 % на день (п. 1.12.1, 1.12.2). Відповідно до п. 1.13 проценти нараховуються на фактичний залишок заборгованості за кожен день користування кредитом від дня надання траншу до дня фактичного повернення всієї суми.

Договір №160698225 підписано відповідачкою електронним підписом одноразовим ідентифікатором MNV52Z5V (а.с. 28,85).

За вказаних обставин, колегія суддів вважає встановленим факт укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» договору № 160698225 від 16 листопада 2021 року із дотриманням вимог статті 12 Закону України «Про електронну комерцію».

Крім того, у договорі сторони погодили суму кредиту - 7 000 грн, граничну дату повернення - до 30 листопада 2021 року та порядок нарахування процентів: 0,01 % на день у пільговому (дисконтному) періоді, 1,98 % на день у продовжений дисконтний період і 2,98 % на день після його завершення (п. 1.3, 1.71.9, 1.111.13 договору).

Пунктом 1.12.1 договору передбачено, що зобов`язання щодо повернення основної суми кредиту переносяться на наступний день після закінчення дисконтного періоду, однак при не надходженні платежу зобов`язання позичальника по оплаті основної суми кредиту знову відкладається кожен раз на один календарний день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду.

ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за договором виконало, що підтверджується платіжним дорученням від 16 листопада 2021 року та випискою по особовому рахунку відповідачки у АТ КБ «Приватбанк» (а.с. 31,33,116).

Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» станом на 01 лютого 2022 року заборгованість відповідачки становила 18 688,77 грн, у тому числі: 6 509,80 грн заборгованість за тілом кредиту та 12 178,97 грн - заборгованість за процентами.

З розрахунку вбачається, що проценти нараховувалися: з 16 листопада 2021 року по 30 листопада 2021 року - за ставкою 0,01 % на день (0,70 грн на день); після часткового виконання відповідачкою умов договору та сплатою 30.11.2021 року на погашення тіла кредиту 490 грн та відсотків 9.80 грн у відповідності до п.1.8 з 01 грудня 2021 року по 30 грудня 2021 року відбувалось нарахування відсотків за - за ставкою 1,98 % на день (128,89 грн на день); в подальшому з 04 січня 2022 року по 03 березня 2022 року нарахування відсотків проводилось - за ставкою 2,98 % на день (193,99 грн на день). Також ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» були враховані часткові оплати по кредиту, а саме 30.11.2021 - 500 грн; 02.01.2022 - 5 грн; 26.01.2022 - 15 грн (а.с. 76-77).

Колегія суддів апеляційного суду погоджується частково з наданим розрахунком заборгованості проведеним ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога», оскільки він лише частково відповідає умовам укладеного між сторонами договору.

Так, із розрахунку вбачається, що в період з 31 грудня 2021 року по 03 січня 2022 року нарахування процентів не здійснювалося, натомість 03 січня 2022 року нараховано 2 706,56 грн, що перевищує суму процентів за чотири дні за ставкою 193,99 грн на день (775,96 грн) на 1 930,60 грн (2 706,56 - 775,96).

28 листопада 2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» (Клієнт) укладено договір факторингу №28/1118-01, за умовами якого клієнт зобов`язується відступити фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Пунктом 8.2. договору встановлено, що строк договору закінчується 28 листопада 2019 року, але у будь-якому разі до моменту належного та повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань за цим договором. Пунктом 3.1.3 договору встановлено, що фінансування сплачується фактором на банківський рахунок клієнта, зазначений у розділі 13 цього договору. Сума фінансування вважається отриманою після її зарахування на рахунок клієнта (а.с. 41-45).

28 листопада 2019 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено додаткову угоду №19 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно з якою строк дії договору продовжено до 31 грудня 2020 року (а.с. 45 зворот).

31 грудня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» укладено додаткову угоду №26 до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, згідно з якою текст договору факторингу викладено у новій редакції. Зокрема, пункти 1.3, 4.1 викладено у такій редакції: право вимоги - права грошових вимог клієнта до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому. Наявне право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до боржника та додаткового оформлення не потребує (а.с. 46-50).

Додатковими договорами (№27 від 31 грудня 2021 року, №31 від 31 грудня 2022 року, №32 від 31 грудня 2023 року) до договору факторингу №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року строк дії Договору факторингу продовжувався відповідно до 31 грудня 2022 року, до 31 грудня 2023 року, до 31 грудня 2024 року (а.с. 51-52).

У витязі з реєстру прав вимоги №171 від 01 лютого 2022 року зазначено під номером 1422 боржника ОСОБА_1 , кредитний договір № 160698225 від 16 листопада 2021 року з загальною сумою відступленої грошової вимоги 18 688,77 грн, у тому числі: 6 509,80 грн - тіло кредиту; 12 178,97 грн - проценти за користування кредитом (а.с. 53-54).

Згідно з протоколом від 01 лютого 2022 року ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» передало, а ТОВ «Таліон Плюс» прийняло за Реєстром прав вимоги № 171 права вимоги щодо 2 933 боржників. Актом звірки взаєморозрахунків сторони підтвердили, що станом на 31 грудня 2022 року ТОВ «Таліон Плюс» здійснило оплату за вказаним Реєстром у повному обсязі (а.с. 55).

Згідно з розрахунком заборгованості, складеним ТОВ «Таліон Плюс», станом на 23 лютого 2024 року заборгованість за кредитним договором № 160698225 становить 22 956,55 грн, у тому числі: 6 509,80 грн - заборгованість за тілом кредиту та 16 446,75 грн заборгованість за процентами. При цьому у розрахунку зазначено, що додатково проценти нараховувалися з 02 лютого по 03 березня 2022 року включно за ставкою 2,98 % на день (193,99 грн на день). Водночас із цього ж розрахунку вбачається, що нарахування процентів за 01-03 березня 2022 року здійснено поза межами 90-денного строку, передбаченого умовами договору.

Також із розрахунку вбачається, що після нарахування процентів 04 березня 2022 року здійснено коригування (мінусування) процентів у сумі 1 357,93 грн (що відповідає 7 денним нарахуванням по 193,99 грн), а 08 квітня 2022 року - коригування ще на 193,99 грн. Всього коригування (мінусування) становить 1 551,92 грн, що еквівалентно 8 денним нарахуванням.

23 лютого 2024 року між ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» (Фактор) та ТОВ «Таліон Плюс» (Клієнт) укладено договір факторингу №23/0224-01, за умовами якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 56-60).

У витязі з реєстру прав вимоги №1 від 01 лютого 2022 року зазначено під номером 1422 боржника ОСОБА_1 , кредитний договір № 160698225 від 16 листопада 2021 року з загальною сумою відступленої грошової вимоги 22 956,55 грн, у тому числі: 6 509,80 грн - тіло кредиту; 16 446,75 грн - проценти за користування кредитом (а.с. 61-62).

Відповідно до платіжної інструкції № 5703 від 26 лютого 2024 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» сплатило ТОВ «Таліон Плюс» 6 238 410,72 грн за відступлення права вимоги згідно реєстру прав вимоги №1 від 23 лютого 2024 року та договору факторингу №23/0224-01 від 23 лютого 2024 року (а.с.63).

04 червня 2025 року між ТОВ «Юніт Капітал» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, згідно з п.1.1. якого ТОВ «Юніт Капітал» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «Юніт Капітал» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти у розпорядження ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» за плату на умовах, зазначених вказаним договором (а.с. 64-69).

У витязі з реєстру боржників від 04 червня 2025 року зазначено під номером 8481 боржника ОСОБА_1 , кредитний договір № 160698225 від 16 листопада 2021 року з загальною сумою відступленої грошової вимоги 22 956,55 грн, у тому числі: 6 509,80 грн - тіло кредиту; 16 446,75 грн - проценти за користування кредитом (а.с. 70-71).

Факт сплати ТОВ «Юніт Капітал» ціни відступлення права вимоги за договором факторингу № 04/06/25-Ю у сумі 6 810 635,54 грн (п. 3.3 договору) підтверджується платіжними інструкціями № 467, 468 від 10 червня 2025 року, № 469, 470 від 11 червня 2025 року, № 478, 479 від 19 червня 2025 року та № 483 від 25 червня 2025 року, наявними у матеріалах справи (а.с. 72-75).

Із виписки з особового рахунку за кредитним договором № 160698225 від 16 листопада 2021 року, сформованої ТОВ «Юніт Капітал», вбачається, що станом на 25 червня 2025 року заборгованість ОСОБА_1 не погашена та становить 22 956,55 грн, у тому числі: 6 509,80 грн - тіло кредиту; 16 446,75 грн - проценти (а.с. 79).

Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор.

Згідно з п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання.

Указані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.

Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (пункти 37, 38)).

Згідно з ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні (стаття 517 ЦК України).

Відповідно до статті 519 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором.

Необхідною умовою для відступлення права вимоги є існування самого зобов`язання, за яким відступається право, яке й підтверджує дійсність вимог (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №761/33403/17).

Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (п.132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20, п.90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21).

З наведених норм вбачається, що права вимоги (майнові права) можуть бути відступлені (продані) лише за існуючим зобов`язанням; первісний кредитор може відступити (продати) тільки ті права вимоги (майнові права), які дійсно існують та йому належать; відступлення (продаж) прав вимоги (майнових прав) здійснюється виключно в межах того обсягу прав, який має в такому зобов`язанні кредитор.

Відповідно до ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (частина 1 статті 1078 Кодексу).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25 (подібні правовідносини щодо договору факторингу № 28/1118-01 та наступних відступлень) роз`яснив, що факторинг допускає відступлення як наявних, так і майбутніх вимог, при цьому для розмежування таких вимог застосовуються різні критерії (для наявної - строк платежу, для майбутньої - момент виникнення), а також наголосив на необхідності індивідуалізації права грошової вимоги та можливості його визначення не пізніше моменту виникнення відповідної майбутньої вимоги.

Звертаючись з позовом, ТОВ «Юніт Капатіл» посилалося на те, що право грошової вимоги за кредитним договором № 160698225 від 16 листопада 2021 року набуте ним унаслідок послідовного відступлення за договорами факторингу та відповідними реєстрами прав вимоги.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив із того, що позивач довів належність йому права вимоги за кредитним договором № 160698225 від 16 листопада 2021 року.

Колегія суддів погоджується з цим висновком, оскільки укладення рамкового договору факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року до моменту виникнення конкретного кредитного зобов`язання саме по собі не свідчить про відсутність у сторін можливості відступлення права грошової вимоги, оскільки за договором факторингу допускається відступлення як наявних, так і майбутніх вимог.

У цій справі кредитний договір № 160698225 укладено 16 листопада 2021 року, а право вимоги щодо відповідачки передано за витягом із реєстру прав вимоги № 171 від 01 лютого 2022 року, тобто після виникнення відповідного зобов`язання, із зазначенням боржника, номера кредитного договору та складових заборгованості.

Отже, право вимоги було індивідуалізоване не пізніше моменту його переходу що узгоджується зі статтями 1077-1078 ЦК України та підходом Верховного Суду, викладеним у постанові від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25, а доводи апеляційної скарги про відсутність визначеності майбутньої вимоги не спростовують встановлених судом обставин переходу права вимоги за реєстром щодо вже існуючого зобов`язання.

Доводи апеляційної скарги про відсутність належних доказів оплати за договорами факторингу також не є підставою для відмови у позові, оскільки матеріали справи містять докази, що свідчать про виконання грошових зобов`язань між учасниками укладених договорів факторингу, що у сукупності з реєстрами прав вимоги підтверджує реальність правочинів та послідовність переходу права вимоги.

За таких обставин колегія суддів доходить висновку, що позивач належними та допустимими доказами підтвердив набуття права вимоги до відповідачки за кредитним договором № 160698225 від 16 листопада 2021 року, а наведені в апеляційній скарзі заперечення в цій частині висновків суду першої інстанції не спростовують.

Водночас колегія суддів звертає увагу, що предметом доказування у цій справі охоплює не лише факт укладення кредитного договору та перехід права вимоги, а й правильність визначення розміру заборгованості, заявленої до стягнення.

Із наданих позивачем розрахунків убачається наявність розбіжностей у нарахуванні процентів та окремих коригувань, які не отримали належного пояснення й перевірки судом першої інстанції. Зокрема, нарахування 03 січня 2022 року суми процентів, що істотно перевищує їх обсяг за відповідний період за погодженою денною ставкою та нарахування процентів поза межами строку, визначеного умовами договору. У зв`язку з чим висновок суду першої інстанції про доведеність розміру заборгованості не може бути визнаний достатньо обґрунтованим.

Строк дії договору сторонами було погоджено до 30 листопада 2021 року. оскільки відповідачка частково виконала умови договору то у відповідності до п.1.8 нарахування відсотків повинно було здійснюватись у розмірі за ставкою 1,98 % на день протягом наступних 30 днів, а в подальшому у відповідності до 1.11 та 1.12 нарахування відсотків повинно здійснюватись в розмірі 2,98 % на день, але не більше ніж на 90 календарних днів від дати закінчення дисконтного періоду. Дисконтний період закінчився 30 листопада 2021 року, отже кінцева дата строку дії договору 28 лютого 2022 року.

З матеріалів справи вбачається, що 30 листопада 2021 року відповідачка здійснила платіж у сумі 500 грн, який зараховано в рахунок погашення нарахованих у межах дисконтного періоду процентів у сумі 9,80 грн та частково - в рахунок погашення основної суми кредиту в сумі 490,20 грн, унаслідок чого залишок тіла кредиту становить 6 509,80 грн.

За таких обставин проценти після закінчення дисконтного періоду підлягають нарахуванню: за ставкою 1,98 % на день у межах продовженого дисконтного періоду з 01 по 30 грудня 2021 року (30 днів) у сумі 3 866,70 грн, та за ставкою 2,98 % на день після його завершення з 31 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року включно (60 днів) у сумі 11 639,40 грн.

Отже, загальна сума процентів за період з 01 грудня 2021 року по 28 лютого 2022 року включно становить 15 506,10 грн, а сукупний розмір заборгованості за тілом кредиту та процентами - 21 995,90 грн (з урахуванням оплат 02.01.2022 на суму 5 грн та 26.01.2022 на суму 15 грн), що відрізняється від заявленого позивачем розміру та потребувало належної перевірки судом першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний суд дійшов висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому, відповідно до пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду підлягає зміні у частині визначеного до стягнення з відповідачки на користь позивача загального розміру заборгованості за кредитним договором від 16 листопада 2021 року шляхом його зменшення з 22 956,55 грн до 21 995,90 грн та в частині судового збору зменшення його розміру з 2 422,40 грн до 2 320, 90 грн.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки рішення суду першої інстанції змінено лише в частині розміру заборгованості та розподілу судових витрат, апеляційна скарга ОСОБА_1 у частині основних вимог залишено без задоволення, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат за апеляційний розгляд справи.

Керуючись ст.ст.141, 258, 263, 374, 376 ч.1 п.4, 382, 384, 389, 390, 391 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 22 жовтня 2025 року року в частині визначеного до стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» загального розміру заборгованості за договором кредитної лінії № 160698225 від 16 листопада 2021 року та в частині судового збору змінити, зменшивши загальний розмір заборгованості з 22 956,55 грн до 21 995,90 грн та розмір судового збору - з 2 422,40 грн до 2 320, 90 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, протягом 30 днів з дня складення повної постанови.

Головуючий: Судді: