Справа № 139/430/25
Провадження № 22-ц/801/201/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Ліщина Т. П.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 рокуСправа № 139/430/25м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Міхасішина І.В.,

розглянувши в письмовому провадженні цивільну справу №139/430/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Гаращука Сергія Вікторовича на рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 серпня 2025 року,яке ухвалив суддя Ліщина Т.П. в Мурованокуриловецькомурайонному суді Вінницької області, повний текст судового рішення складено 14 серпня 2025 року,

в с т а н о в и в:

В червні 2025 року ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що 06 вересня 2013 року між ПАТ «Банк Русский Стандарт» (АТ «Банк Форвард» є правонаступником усіх прав ПАТ «Банк Русский Стандарт») та ОСОБА_1 підписано заяву (оферту) № 108825618 на укладення договору про надання та використання платіжної картки, відповідно до умов якого на ім`я відповідача випущено платіжну картку, відкрито поточний рахунок та встановлено ліміт, в межах якого позичальник має право здійснювати операції з використанням картки за рахунок наданого банком кредиту, а відповідач зобов`язався оплатити за користування ним на умовах договору і повернути кредит. Відповідно до умов договору позичальнику надається кредит на суму 13484,43 грн, який може бути збільшений згідно з умовами надання та обслуговування платіжних карток. Банк свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачеві грошові кошти в розмірі та у строк, визначені умовами договору. Відповідач допустив порушення умов договору.

25 липня 2024 року АТ «Банк Форвард» та ТОВ «Фінансова Компанія «Кредит-Капітал», уклали Договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги. Згідно вказаного договору ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 108825618 від 06 вересня 2013 року в сумі 32937,63 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту 13484,43 грн, заборгованість за відсотками 9732,73 грн, заборгованість за комісією 9720,47 грн, яку позивач просив стягнути з відповідача, а також судові витрати.

Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 серпня 2025 рокупозов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» заборгованість за кредитним договором № 108825618 від 06 вересня 2013 року в розмірі 32937,63 грн, а також сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором, на користь позивача слід стягнути заборгованість за кредитним договором.

Не погодившись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Гаращук С.В.подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, необґрунтованим, ухвалене з неповним дослідженням доказів, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просив застосувати строки позовної давності та скасувати рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 серпня 2025 року, ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог. Також просив стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що відповідно до позовної заяви, відповідачем було укладено кредитний договір №108825618 між АТ «БАНК ФОРВАРД» (який є правонаступником усіх права ПАТ «Банк Русский Стандарт»), відповідно до умов якого відповідачу було відкрито рахунок та надано кредит у сумі 13484,43 грн на строк 1462 днів у період з 16 квітня 2020 року по 16 червня 2024 року. Однак, з матеріалів справи вбачається, що кредит було надано з 06 вересня 2013 року по 31 серпня 2015 року (термін дії картки). У зв`язку з тим, що відповідач не знав, не отримував позовну заяву із додатками та не брав участі в судових засіданнях, а отже не була можливість заявити про застосування строків позовної давності. Відтак, апелянт заявляє про застосування строків позовної давності, до відносин, що виникли відповідно до даного кредитного договору. Крім того, вважає, що позивачем безпідставно нараховано відсотки та комісію банку за обслуговування кредиту.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» просило апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 січня 2026 року розгляд справи в апеляційній інстанції призначено без повідомлення учасників справи згідно ч.1 ст.369 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення, дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає цим вимогам.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що 06 вересня 2013 року між ПАТ «Банк Русский Стандарт», правонаступником якого є АТ «Банк Форвард», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 108825618, відповідно до умов якого відповідачеві відкрито поточний рахунок та надано кредит, який відповідач зобов`язався повернути кредит та оплатити за користування кредитом відповідно до умов договору.

На підтвердження факту укладення вказаного договору до позовної заяви долучено наступні доказами: заяву (оферту) № 108825618 від 06 вересня 2013 року; анкету до заяви; згоду клієнта на обробку персональних даних; заяву про відкриття поточного рахунку; довідку про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість споживчого кредиту; розписку про отримання картки/конверта із ПІН-кодом, які відповідачем підписані 06 вересня 2013 року. Тобто ОСОБА_1 ознайомилася з умовами кредитування та погодився з умовами кредитного договору.

Відповідно до виписки по особових рахунках угоди № 108825618 від 06 вересня 2013 року, розрахунку заборгованості АТ «Банк Форвард» за договором кредиту № 08825618 відповідач з дати укладення договору 06 вересня 2013 року користувався платіжною карткою і коштами, що знаходились на ній, і тому станом на 25 липня 2024 року утворилась заборгованість, яка становить 32937,63 грн, з яких заборгованість за тілом кредиту - 13484,43 грн, заборгованість за відсотками - 9732,73 грн, заборгованість за комісією - 9720,47 грн.

25 липня 2024 року АТ «Банк Форвард» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» уклали договір № GL1N426202/1 про відступлення прав вимоги за кредитним договором № 108825618 від 06 вересня 2013 року. На підставі вказаного договору ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» є кредитором за зобов`язаннями ОСОБА_1 .

Відповідно до витягу з Реєстру договорів, права вимоги за яким відступаються та боржників за такими договорами станом на 25 липня 2024 року, ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» набуло право вимоги за кредитним договором № 108825618 від 06 вересня 2013 року на суму 32937,63 грн.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За приписами частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до положень ст. 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем заборгованість за кредитним договором № 108825618 від 06 вересня 2013 року погашена не була.

Вказані обставини не спростовувались відповідачем, ним також не надавались докази на спростування розрахунку заборгованості, складеного позивачем, та не заперечувався факт отримання кредитної картки чи існування договірних відносин між сторонами.

Після укладення кредитного договору, Банк відкрив на ім`я ОСОБА_1 поточний рахунок та випустив платіжну картку № НОМЕР_1 зі строком дії до 31 серпня 2015 року. В 31 серпня 2015 року закінчився строк дії виданої платіжної картки і розпочав свій відлік строк позовної давності, який закінчився 31 серпня 2018 р.

Вказані обставини підтверджуються матеріалами справи, зокрема копією картки Фокстрот MasterCard № 336565 строк дії якої встановлено до 31 серпня 2015 року тобто останнього дня серпня 2015 року.

Даних щодо пролонгації договору про надання та використання платіжної картки матеріали справи не містять.

За договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 ЦК України) щодо щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 ЦК України).

Наведене узгоджується з висновком Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2018 року (справа за № 477/841/16-ц) та від 03 жовтня 2018 року (справа № 233/2056/17).

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 ст. 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст. ст. 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Тлумачення ч. 3 ст. 267 ЦК України дозволяє зробити висновок, що в ній встановлені суб`єктивні межі застосування позовної давності. Тобто такі випадки, до яких позовна давність не застосовується судом, оскільки відсутня відповідна заява сторони у спорі. Без заяви сторони у спорі позовна давність судом за власною ініціативою застосовуватись не може за жодних обставин.

У ч. 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Європейський суд з прав людини вказав, що інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав-учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження № 14-59цс18) викладено висновок про те, що створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін. Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи в суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести в суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень. Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалив у ній заочне рішення, відповідач була вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. Якщо суд першої інстанції відмовив у задоволенні цієї заяви, відповідач могла заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції. Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19 (провадження № 14-94цс21) зазначено про те, що суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вправі прийняти до розгляду заяву про застосування позовної давності лише за умови, що відповідач у справі не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про день та час судового розгляду справи, чи у разі інших поважних причин, які об`єктивно позбавляли особу зробити в суді першої інстанції таку заяву, внаслідок чого було порушено принцип процесуальної рівності сторін.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 10 грудня 2025 року у справі № 755/8818/23.

У справі, що переглядається, відповідач ОСОБА_1 не був обізнаний про розгляд справи місцевим судом, конверти повертались без вручення відповідачу, а отже не мав реальну можливість заявити про застосування позовної давності до ухвалення рішення судом першої інстанції.

Подаючи до апеляційного суду заяву про застосування строку позовної давності, відповідач навів причин, які об`єктивно позбавляли його можливості зробити таку заяву в суді першої інстанції.

Строк дії картки сплив 31 серпня 2015 року, матеріали справи не містять відомостей про пролонгацію платіжної картки, а позивач звернувся до суду з позовом лише 17 червня 2025 року, тому колегія суддів приходить до висновку про необхідність застосування наслідку спливу строків позовної давності, про застосування яких заявлено відповідачем.

За викладеного, дотримуючись принципу процесуальної рівності сторін, заяву відповідача про застосування строку позовної давності у даній справі колегія суддів приймає до розгляду.

Відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, рішення суду ухвалено судом першої інстанції внаслідок неправильного застосування положень матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, та порушенням вимог процесуального закону щодо оцінки доказів, а тому в силу положень пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України його слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимогу зв`язку із спливом строків позовної давності.

Щодо розподілу судових витрат.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 2 цієї ж статті передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положень частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України з ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн.

У поданій апеляційній скарзі представник відповідача Гаращук С.В. просив стягнути із позивача 30000 грн витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції.

Під час апеляційного розгляду справи, професійну правничу допомогу відповідачу надавав адвокат Гаращук С.В., що підтверджується договором про надання правничої допомоги №27/10/25 від 27 жовтня 2025 року; ордером на надання правничої допомоги від 27 жовтня 2025 року; актом прийому-здачі наданих послуг по договору №27/10/25 про надання правничої допомоги від 27 жовтня 2025 року, згідно з якого виконані роботи на суму 30000 грн.

Дослідивши надані представником відповідача Гаращуком С.В. докази щодо понесених витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що враховуючи складність справи, те, що справа розглядалась в письмовому провадженні без виклику сторін та обсяг виконаних адвокатом робіт, часом витраченим на їх виконання, а також заперечень позивача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, з позивача ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» підлягають частковому стягненню на користь відповідача ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу понесені в суді апеляційної інстанції в розмірі 7000 грн.

Відповідно до частини 3 статі 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Так як ціна позову складає 32937,63 грн, що менше двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, то судове рішення не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 141, 258, 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гаращука Сергія Вікторовича задовольнити.

Рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 серпня 2025 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором залишити без задоволення.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 3633,60 грн, а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7000 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 04 лютого 2026 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Міхасішин І.В.