Дата документу 05.02.2026 Справа № 335/3165/22
Запорізький апеляційний суд
Єдиний унікальний №335/3165/22 Головуючий у 1-й інстанції: Шалагінова А.В.
Провадження № 22-ц/807/361 /26 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: Подліянової Г.С., Кухаря С.В., Трофимової Д.А.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Назаренко Павла Григоровича на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2022 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, -

В С Т А Н О В И В:

У червні 2022 року Концерн «Міські теплові мережі» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що у період з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2021 року позивач надавав відповідачу послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 . За вказаною адресою було оформлено особовий рахунок N НОМЕР_1 на ОСОБА_1 .. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року передбачено, що плата за надані послуги вноситься щомісячно. Оплату за надані послуги відповідач не здійснювала, у зв`язку із чим за період з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2021 року має заборгованість у розмірі 33 598,45 грн. Претензій щодо якості теплової енергії за вказаний період не надходило. Просив стягнути з відповідача суму заборгованості у зазначеному вище розмірі, а також судовий збір у розмірі 2 481 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2022 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за послуги з централізованого опалення за період з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2021 року в розмірі 33 598,45 грн, а також судовий збір у розмірі 2 481,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ОСОБА_1 , представник, адвокат Назаренко Павло Григорович подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Орджонікідзевськогорайонного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2022 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції не врахував, що квартира куди надавались позивачем послуги за адресою: АДРЕСА_1 йому не належить, зареєстрований з 2005 року за іншою адресою ( АДРЕСА_2 ), а отже не є споживачем наданим позивачем послуг. На підставі свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 від 04.05.1995 року, яке зареєстрована Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації зазначена квартира на праві приватної власності належить ОСОБА_2 . Отже, власником зазначеної квартири і споживачем послуг з постачання гарячої води та опалення є ОСОБА_2 ..

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції. При цьому, колегія суддів зауважує, що ухвалу про відкриття апеляційного провадження та апеляційну скаргу Концерну «МТМ» було доставлено до електронного кабінету зареєстрованого в підсистемі «Електронний суд» 25.12.2025 року, що підтверджується відповідною довідкою відповідального працівника суду (а.с.65).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а також справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує вісімдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

В силу вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, з 1 січня 2026 року це 99 840 грн (відповідно до Закону України «Про Державний бюджет на 2026 рік» з 1 січня 2026 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 328, 00 грн (3 328, 00 грн Х 30 = 99 840 грн), крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до п.п.1,2 ч. 1, ч.2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, зокрема: малозначні справи, що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Відповідно п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Встановлено, що ціна позову в даній справі становить 33 598,45 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Апеляційний суд урахував ціну та предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства та дійшов висновку, що дана справа є незначної складності, ціна позову якої не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, зазначена справа відповідно до п. п.1 , 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України може розглядатися в порядку спрощеного провадження, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України, не належить до виключень із цієї категорії відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України.

Отже, зазначена справа є малозначною у силу вимог закону.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду справу призначено до апеляційного розгляду в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи та без проведення судового засідання в порядку ч. 1 ст. 369 та ч. 13 ст. 7 ЦПК України.

Заслухавши суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За приписами п.2 ч. 1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до положень частини першої та другої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з наявності доказів, які вказують на те, що саме ОСОБА_1 є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 , на якого відкрито особовий рахунок. Позивач надав послуги до зазначеної квартири, проте відповідач свої зобов`язання з оплати послуг належним чином не виконував, в наслідок чого в нього виникла заборгованість за послуги з централізованого опалення та гарячого водовідведення за період з 01.11.2014 по 31.10.2021 в сумі 33 598,45 грн, яка підлягає стягненню з відповідача.

З вказаними висновками суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду не погоджується, виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Судом встановлено, що позивачем надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води у житлове приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Відповіді №2301839 від 03.02.2026 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, за відомості про право власності на нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_1 відсутні (а.с.73).

Відповідно до довідки Витягу з реєстру територіальної громади мста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованого суддею Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя Шалагінова А.В. від 14.06.2022 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.12).

На квартиру відкрито особистий рахунок № НОМЕР_1 . По особовому рахунку № НОМЕР_1 , квартиронаймач ОСОБА_1 , що підтверджується довідкою щодо заборгованості за надані послуги та розрахунком основного боргу (а.с.6,7-9).

Відповідно до довідки та розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за вищевказаною квартирою, заборгованість перед позивачем за період з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2021 року станом на 01 листопада 2021 року складає 33 598,45 грн (а.с.6-9).

Відповідно до рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29.01.2009 року «Про визначення виконавців житлово-комунальних послуг» у м. Запоріжжя, починаючи з 01 січня 2009 року, виконавцем житлово-комунальних послуг для населення, що мешкає у житловому фонді комунальної власності з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води визначено Концерн «Міські теплові мережі» в будинках, мережі яких безпосередньо приєднані до теплових мереж Концерн «Міські теплові мережі»(п. 1.2. Рішення).

Зазначені рішення виконавчого комітету Запорізької міської ради № 25 від 29 січня 2009 року та № 200 від 28 квітня 2011 року було офіційно надруковано у офіційному засобі масової інформації Запорізької міської ради - газеті «Запорізька січ».

Отже, Централізоване опалення будинку по АДРЕСА_1 здійснюється Концерном «Міські теплові мережі».

Відповідно до статуту Концерну «МТМ» основною метою діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, призначеної для централізованого опалення, одержання прибутку для здійснення діяльності концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу концерну.

Правовідносини між позивачем та Споживачем в сфері виробництва, транспортування та постачання теплової енергії регулюються Цивільним кодексом України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Законом України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання», Правилами надання послуги з постачання теплової енергії, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України, від 21.07.2005 року № 630 та від 21 серпня 2019 р., № 830, Положенням про Міністерство регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 22.11.2018 року, № 315 про затвердження «Методики розподілу між споживачами обсягів спожитих у будівлі комунальних послуг» та іншими нормативно-правовими актами України. Позивач по відношенню до Відповідача, як споживача послуг, являється виконавцем житлово-комунальних послуг, а саме з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, а також з постачання теплової енергії.

За час дії спірних правовідносин діяли Закон України « Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року № 1875-1V з подальшими змінами, (далі Закон №1875) та Закон України «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09 листопада .2017 року з подальшими змінами (далі Закон №2189), який набрав чинності 01 травня 2019 року.

Згідно ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо).

За змістом положень частини 1, другої та третьої статті 32 Закону № 1875-1V плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується, виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або нормами ,затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою.

Відповідно до частини 1 статті 9 Закону № 2189-V111 споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Пунктом 1 частини 1 Закону № 1875-1V, пунктом 1 статті 7 Закону № 2189-V111 передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житло-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

У відповідності до частини першої статті 12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

При цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 3 статті 20 Закону № 1875-1V, пунктом 5 частини 2 статті 7 Закону № 2189-V111 обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги строки, встановлені договором або законом.

Частиною шостою статті 19 Закону України « По теплопостачання» передбачено, що споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відповідно до вимог статті 25 Закону України «Про теплопостачання» у разі відмови оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від сплати послуг повному обсязі.

Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року в справі № 6-59цс13, від 20 квітня 2016 року в справі № 6-2951цс15, у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року в справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року в справі № 642/2858/16.

Відповідно ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Утримання майна власників квартир (будинку та прибудинкової території) здійснюється ними шляхом оплати всіх витрат по утриманню експлуатуючій організації.

Згідно ст. 68 ЖК України наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги.

Відповідно ст. 67 ЖК України, плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами.

Відповідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, споживачем комунальних послуг є фізична особа, яка отримує житлово-комунальну послугу.

Відповідно до п. 6 ст. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» N 2189-VIII, 09.11.2017, індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

Отже, відповідно до зазначеної норми та за змістом Закону України «Про житлово-комунальні послуги», в редакції Закону № 1875-IV від 24 червня 2004 року, та Закону України «Про житлово-комунальні послуги» N 2189-VIII, 09.11.2017 споживачі та/або зареєстровані у квартирі споживача комунальних послуг та власники зобов`язані вносити плату за їх використання.

Звертаючись до суду з даним позовом, представник Концерну «Міські теплові мережі» в позовній заяви зазначав, що ОСОБА_1 є споживачем послуги, які надає позивач за адресою: АДРЕСА_1 , проте ухиляється від сплати наявної в неї заборгованості.

Надавши оцінку доказам, які додані до позовної заяви, суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_1 , як споживач, на якого відкрито особовий рахунок на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , своєчасно не оплачував комунальні послуги, тому прийшов до висновку про стягнення з останнього заборгованості за надані комунальні послуги у вищезазначеній сумі за період з 01.11.2014 по 31.10.2021 у розмірі 33 598,45 грн.

Відповідно до положень ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з матеріалів справи 14 червня 2022 року ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя було відкрито провадження у даній справі. Ухвалено відкрити спрощене позовне провадження. Розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у судове засідання (а.с.13).

Зазначена ухвала суду разом з позовною заявою з додатками судом була направлена 14.06.2022 року ОСОБА_1 на адресу: АДРЕСА_2 (а.с.14). Дана адреса є місцем реєстрації ОСОБА_1 з 17.05.2005 року, що підтверджується Витягом з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 14.06.2022, Відповіддю №2301795 від 03.02.2026 з Єдиного державного демографічного реєстру (а.с.12,71-72).

Проте, до суду першої інстанції повернувся конверт з вкладенням з рекомендованим поштовим повідомленням з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.16), що свідчить про те, що зазначені документи не були належним чином вручені ОСОБА_1 ..

Повторно ухвала суду разом з позовною заявою з додатками судом була направлена ОСОБА_1 на адресу його місця реєстрації 19.07.2022 (а.с.18).

Проте, до суду першої інстанції повернувся конверт з вкладенням з рекомендованим поштовим повідомленням з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.19), що в розумінні ч.6 ст.272 ЦПК України не є належним врученням зазначених судових документів відповідачу.

Відтак, матеріали справи не містять інформації, що ОСОБА_1 був обізнаний про цей судовий спір та розгляд справи в суді першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що позбавило ОСОБА_1 в разі заперечення проти позову надати відзив на позовну заяву з викладенням в ньому обставин, надати відповідні докази.

У зв`язку з наведеним, колегія суддів приходить до висновку, що оскільки ОСОБА_1 не міг подати докази суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього, тому надані ним до апеляційної скарги докази приймаються апеляційним судом та їм надається відповідна правова оцінка.

Так, до позовної заяви позивач надав довідку та розрахунок заборгованості, з яких вбачається, що на квартиру АДРЕСА_3 відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 (а.с.6-9).

Водночас, до апеляційної скарги ОСОБА_1 надає копію паспорта громадянина України з якого вбачається, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 з 17.05.2005 року; свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_2 від 04.05.1995 року, а саме кв. АДРЕСА_3 , яка зареєстрована Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності за ОСОБА_2 ; технічний паспорт на дану квартиру, де також зазначено, що її власником є ОСОБА_2 ; довідку голови правління ОСББ «Комунаровець-10» від 25.11.2025 року про те, що ОСОБА_1 мешкає з 2005 року за адресою: АДРЕСА_4 , тобто не за адресою куди надаються комунальні послуги. (а.с.37-48).

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними (стаття 77 ЦПК), допустимими (стаття 78 ЦПК), достовірними (стаття 79 ЦПК), а у своїй сукупності - достатніми (стаття 80 ЦПК).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позовом є вимога позивача до відповідача, спрямована через суд, про захист порушеного або оспорюваного суб`єктивного права та охоронюваного законом інтересу, яке здійснюється у визначеній законом процесуальній формі.

Основними елементами, що визначають сутність будь-якого позову (індивідуалізуючі ознаки позову), є предмет і підстава.

Підстави позову складають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Такі обставини складають юридичні факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки. Фактична підстава позову - це юридичні факти, на яких ґрунтуються позовні вимоги позивача до відповідача. Правова підстава позову - це посилання в позовній заяві на закони та інші нормативно-правові акти, на яких ґрунтується позовна вимога позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

Частина 1 ст. 48 ЦПК України визначає, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Найчастіше під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Статтею 50 ЦПК України визначено, що позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права і обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі N 523/9076/16-ц (провадження N 14-61цс18) зроблено висновок, що "пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження".

Виходячи з наведеного, якщо позивач не заявляє клопотання про залучення інших співвідповідачів у справах, в яких наявна обов`язкова співучасть, тобто коли неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача, одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі в якості співвідповідача, суд відмовляє у задоволенні позову (постанова Верховного Суду від 26 січня 2022 року в справі N 457/726/17 (провадження N 61-43201св18).

З урахуванням вказаного, визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Отже, коло осіб - учасників справи позивачі визначили з порушенням норм процесуального права. Пред`явлення позову до неналежного відповідача та/або до частини відповідачів є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Водночас, позивачем не доведено, що ОСОБА_1 був власником або за згодою власника користувався об`єктом нерухомого майна і отримував житлово-комунальну послугу для власних потреб за адресою: АДРЕСА_1 , у період з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 33 598,45 грн та покладення на відповідача обов`язків щодо сплати цієї заборгованості.

Таким чином, доказів того, що відповідач був споживачем житлово-комунальних послуг відповідно до положень Закону України від 9 листопада 2017 року №2189-VІІІ«Прожитлово-комунальні послуги», фактично отримував послуги з теплопостачання, у період з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2021 року за адресою: АДРЕСА_1 , у розмірі 33 598,45 грн, але оплату їх не проводить, матеріали справи не місять.

Доказів того, що ОСОБА_1 є власником або за згодою власника користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб за адресою: АДРЕСА_1 , Концерном «Міські теплові мережі» ні до суду першої інстанції, ні до суду апеляційної інстанції надано не було. Тому, апеляційний суд не вбачає наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку зі сплати заборгованості за вказаний період у розмірі 33 598,45 грн.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому прийшов до помилкового висновку про доведеність Концерном «Міські теплові мережі» своїх позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надавалися ним за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 33 598,45 грн.

При цьому, колегія суддів зауважує, що належних доказів того, що особистий рахунок № НОМЕР_1 за адресою: АДРЕСА_1 було відкрито саме на ОСОБА_1 у спірний період за його особистою заявою, матеріали справи не містять, як і не містять належних та беззаперечних доказів на підтвердження того, що з листопада 2014 року по жовтень 2021 року останній був споживачем житлово-комунальних послуг ( з централізованого опалення та гарячого водопостачання).

Відповідно до положень ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях.

З огляду на зазначене, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні суду першої інстанції не відповідають обставинам справи, тому прийшов до помилкового висновку про доведеність Концерном «Міські теплові мережі» своїх позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення з нього на користь позивача заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, які надавалися ними у квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , за період з 01 листопада 2014 року по 31 жовтня 2021 року у розмірі 33 598,45 грн.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Враховуючи зазначене, оцінивши в сукупності докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 в особі представника адвоката Назаренка Павла Григоровича підлягає задоволенню, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2022 року скасуванню з підстав, передбачених ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову.

Аргументи апеляційної скарги є виправданими.

Відповідно до п.п. б,в п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України, в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначається новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з нормами ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ч. 1 цієї статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача в разі задоволення позову.

При подачі позовної заяви Концерном «МТМ» було сплачено судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2481 грн (а.с.1).

При подачі апеляційної скарги відповідачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір у розмірі 3721,50 грн (а.с.49).

За результатами апеляційного перегляду справи апеляційну скаргу було задоволено, рішення суду скасовано та ухвалене нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а тому з позивача на користь відповідача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 3721,50 грн. Натомість Концерну «МТМ» компенсація судова збору за подання позовної заяви не підлягає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Назаренко Павла Григоровича - задовольнити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 11 серпня 2022 року скасувати. Прийняти нову постанову наступного змісту.

У задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги централізованого опалення та постачання гарячої води відмовити.

Стягнути з Концерну «Міські теплові мережі» на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3721,50 гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня ухвалення повної постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повна постанова складена 05 лютого 2026 року.

Головуючий, суддя Суддя Суддя

Подліянова Г.С. Кухар С.В. Трофимова Д.А.