КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 757/42689/25-ц

12 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_1 на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Григоренка І.В., у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокол Ірина Віталіївна, на стороні позивача приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бережний Ярослав Вікторович, про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та відновлення становища, яке існувало до порушення, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2025 року ОСОБА_2 звернувся до Печерського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: на стороні відповідача приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокол І.В., на стороні позивача приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бережний Я.В., про визнання договору дарування квартири недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Одночасно з поданням позовної заяви представником позивача - адвокатом Балійчук Л.І. подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, загальною площею 47,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000), що належить на праві власності ОСОБА_1 та заборонити суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного об`єкту нерухомого майна.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник позивача зазначає, що з урахуванням предмету спору, існує ризик, що відповідач в подальшому може здійснити будь-яким чином відчуження квартири та невжиття заходів забезпечення позову, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, оскільки існує ризик продажу майна, яке є предметом позову, на користь третіх осіб.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 року заяву представника позивача ОСОБА_2 - адвоката Балійчук Л.І. про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на квартиру, загальною площею 47,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 та заборонено суб`єктам державної реєстрації прав вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо вказаного об`єкту нерухомого майна.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, 09 жовтня 2025 року відповідач ОСОБА_1 засобами електронного зв`язку подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що ухвала суду першої інстанції постановлена з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивач не довів реальну загрозу відчуження квартири чи утруднення виконання рішення суду. Посилання на гіпотетичну можливість відчуження майна є припущенням

Вказує на те, що позов подано про визнання договору дарування недійсним, а не про витребування майна. Отже, арешт квартири добросовісного власника є надмірним заходом. Апелянт набув квартиру на підставі нотаріального договору дарування і не був стороною у попередньому спорі.

Вважає, що суд першої інстанції не обґрунтував співмірність заходу, оскільки ухвала не містить мотивів, чому арешт є єдиним можливим способом забезпечення позову, окрім того арешт обмежує право власності.

25 грудня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Балійчук Л.І. надійшо відзив на апеляційну скаргу в якому представник зазначав, що звертаючись до суду із позовом, позивач насамперед мав на меті захистити своє право на отримання грошових коштів, присуджених на його користь з ОСОБА_3 рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17.04.2025 року у справі № 757/55397/24-ц, шляхом звернення стягнення на майно боржника.

З огляду на вищенаведене та беручи до уваги те, що між сторонами виник спір про визнання недійсним договору дарування квартири, укладеного між відповідачами, на підставі якого з власності відповідача вибуло нерухоме майно, інтерес у поверненні якого до її власності має позивач, і новий власник цього майна ОСОБА_1 не обмежений у можливості відчужити спірне майно, невжиття заходу забезпечення позову у виді арешту на майно істотно ускладнить або унеможливить в майбутньому виконання рішення суду у разі ухвалення судом рішення на користь позивача.

В судове засідання з`явився представник ОСОБА_1 адвокат Сова В.В. яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити.

Представник ОСОБА_2 адвокат Балійчук Л.І. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги.

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Сокол І.В., приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Бережний Я.В. та відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляд справи повідомлялись засобами електронного зв`язку. Відповідно до звітів про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду, поштова кореспонденція була доставлена, а тому кому колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що між сторонами існує спір щодо визнання договору дарування квартири загальною площею 47,8 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 , що належить на праві власності ОСОБА_1 недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію та відновлення становища, яке існувало до порушення.

Позивач зазначає, що відповідачами укладено фраудаторний правочин, а саме правочин, укладений боржником з метою уникнення виконання своїх зобов`язань перед кредитором, що призводить до шкоди для кредитора та може бути визнана судом недійсною, що однозначно порушує першочергове право позивача щодо стягнення з відповідача-1 заборгованості за договором позики відповідно до рішення суду за рахунок нерухомого майна.

Так, рішенням Печерського районного суду міста Києва від 17.04.2025 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача борг за договором позики від 07 лютого 2022 року у розмірі 200 000,00 доларів США, а також судовий збір у розмірі 15 140,00 грн.

При цьому, 22.12.2022 року між відповідача було укладено договір дарування зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Сокол І.В., зареєстровано в реєстрі № 9945.

Відповідний договір укладений відповідачами у період виникнення прострочення боргового зобов`язання відповідача-1 перед позивачем, а саме 01.12.2022 року.

Задовольняючи заяву про забезпечення позову суд першої інстанції посилався на те, що в даному випадку між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, оскільки існує ризик відчуження майна, щодо якого позивач просить визнати договір дарування недійсним.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Правова природа та загальні принципи щодо забезпечення позову закріплені в Главі 10 ЦПК.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У частині 1 ст.150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі №623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі №761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі №361/5905/23 виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника, щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності доводів заявника щодо забезпечення позову; збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимогти, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірність утруднення виконання або невиконання рішення в разі невжиття таких заходів.

Відповідно до ч.3 ст.150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Згідно з п.п.1, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб, чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Тлумачення наведених норм процесуального права дає підстави для висновку, що можливість забезпечення судом позову не пов`язується з тим, чи підлягає рішення суду, ухвалене по суті спору, примусовому виконанню.

Цивільний процесуальний закон не забороняє вживати заходи забезпечення позову в справі, рішення в якій не підлягає примусовому виконанню, якщо забезпечення позову сприятиме ефективному захисту порушених прав позивача. І навпаки, якщо рішення в справі підлягатиме примусовому виконанню, вжиття заходів забезпечення позову, зокрема накладення арешту на майно, не завжди може бути необхідним та співмірним із пред`явленими вимогами позову і відповідати характеру порушеного права позивача.

Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

У справі №910/8298/21 Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даним позовом ОСОБА_2 просив суд визнати недійсним договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Сокол І.В. та відновити становище, яке існувало до порушення.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову заявник звертав увагу суду на наявності у відповідача ОСОБА_1 правомочності, як у власника майна, здійснити його відчуження.

Викладені обставини, враховуючи положення ст.151 ЦПК України є достатніми для обґрунтованого припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі щодо задоволення позову

Колегія суддів зауважує, що можливе наступне відчуження спірного майна перешкоджатиме ефективному захисту порушених прав позивача з огляду на те, що останній не зможе захистити свої права в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

При цьому варто врахувати, що підтвердити за допомогою реально існуючих доказів подію, яка ймовірно настане або може настати в майбутньому, фактично неможливо, а тому наявність чи відсутність підстав для забезпечення позову оцінюються судом в залежності від кожного конкретного випадку, з урахуванням фактичних обставин справи і змісту позовних вимог.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Європейський суд з прав людини у рішення від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

Слід зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача/заявника на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою.

Оскільки, ухвала суду постановлена з дотриманням норм процесуального права, підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 11 вересня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена

в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року

Головуючий: Судді: