провадження № 2/753/5816/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Начичко І.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Будсервісматеріали" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з утримання та обслуговування машиномісць, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, суд -

ВСТАНОВИВ:

Позивач в особі ТзОВ «Будсервісматеріали» у липні 2025 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг автостоянок з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості.

Позов вмотивовани тим, що ОСОБА_1 з 02.06.2014 року по 19.11.2024 року був власником автостоянок (гаражів) №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , які розташовані на першому поверсі (верхнього) поверху напівпідземної автостоянки по АДРЕСА_1 .

Автостоянка за адресою: АДРЕСА_1 обладнана відповідно до вимог Державних будівельних норм України «Споруди транспорту, автостоянки і гаражі для легкових автомобілів ДБР В.2.З.- 15:2007», має перший (верхній) поверх і підвальний (нижній) поверх, кожен з яких має окремий в`їзд і виїзд, та відповідну кількість машино-місць (паркомісць).

Нумерація паркомісць на кожному поверсі автостоянки починається з порядкового номеру № 1 та продовжується, тобто на кожному поверсі є місця з однаковими номерами. Для зручності і можливості ідентифікувати конкретне місце на автостоянці, місця першого (верхнього) поверху позначаються літерою «В», а підвального (нижнього) поверху - літерою «Н».

Водночас у зазначені типу майна (паркомісць) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно існують відмінності, зокрема, місця можуть мати назву: «гараж», «машиномісце», «паркомісце», «автостоянка», «підземна автостоянка» тощо.

Для обслуговування автостоянки (паркінгу) та утримання її в належному стані ТзОВ «Будсервісматеріали»укладені договори з підрядними організаціями (постачання електроенергії, води, технічного обслуговування установок автоматичної пожежної сигналізації (АПС) та оповіщення про пожежу (ОГТ), послуг диспетчеризації, тривожної кнопки охорони тощо), здійснюється пропускний і внутрішній режим, охорона автостоянки.

Факт надання ТзОВ «Будсервісматеріали» послуг відповідачу підтверджується актами наданих послуг (виконаних робіт) за спірний період березень-листопад 2024 року, які підтверджують, що саме ТзОВ «Будсервісматеріали»здійснює експлуатацію підземної автостоянки по АДРЕСА_1 , утримання її в належному стані та технічне обслуговування, а відтак має право вимоги до відповідача.

Витрати по утриманню та експлуатації стоянки розраховуються виходячи із фактичних витрат на утримання за попередній період з урахуванням планового прибутку та податків, шляхом ділення на загальну кількість машино (парко) місць, що становить 125 машино-місць.

З 01.09.2023 року вартість витрат за обслуговування одного машиномісця становила 670 грн. щомісячно, а за три машиномісця, належні відповідачу (3: №№ 6, 31, 31-А), - 20 10,00 грн (670 грн х 3 = 2010,00 грн), що підтверджуються розрахунком витрат по утриманню та експлуатації стоянки.

Позивачем на адресу відповідача надсилався проект договору №01-03-24-6В.31.31АВ/СР14А про надання послуг з обслуговування паркінгу від 01.03.2024 року, однак підписаний відповідачем примірник договору на адресу позивача не повертався.

Отже, вважає, що між сторонами відсутній письмовий договір про надання послуг з утримання та обслуговування автостоянок (гаражів) №№ НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 на першому поверсі напівпідземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 , проте відсутність договірних відносин між сторонами не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання належних йому 3-х машиномісць.

Відтак, відповідач отримував комунальні послуги з утримання та експлуатації відповідно до укладеного з ТзОВ «Будсервісматеріали» Договору від 01.03.2024 року про надання послуг з обслуговування паркінгу від 01.03.2024 року, згідно до умов якого власник передає, а виконавець приймає на обслуговування автостоянки (гаражі) на першому поверсі (верхнього) поверху напівпідземної автостоянки по вул.Срібнокіська, 14-а в м. Києві.

Згідно розрахунку витрат по утриманню та експлуатації автостоянок (гаражів) з 01.03.2024 року по 01.12.2024 року відповідач не виконував свої зобов`язання по оплаті витрат з утримання й обслуговування належних йому автостоянок (гаражів), у зв`язку із чим утворилась заборгованість в сумі 17 420 грн. 00 коп.

Окрім того, ТОВ «Будсервісматеріали» ставиться вимога про стягнення з відповідача 2 937 грн. 98 коп. - індексу інфляції та 661 грн. 48 коп. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, а всього - 21 019 грн. 46 коп.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 07.06.2024 року позов ТзОВ «Будсервісматеріали » до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 01.03.2024 року, у сумі 157 470 грн. 00 коп., інфляційну складову боргу 57 295 грн. 60 коп., 3% річних - 14 339 грн. 66 коп., задоволено, набуло чинності, проте не виконується відповідачем.

20.11.2024 року ОСОБА_1 відчужив автостоянки (гаражі) № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , які розташовані на першому поверсі (верхнього) поверху напівпідземної автостоянки по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

За звернення до суду із цим позовом позивачем понесено витрати на судовий збір - 3 028 грн. 00 коп., правову допомогу в сумі 3 500 грн.00 коп., які просить стягнути з відповідача на корсить позивача.

В судове засідання позивач повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення, що підтверджується зворотнім повідомленням рекомендованого листа, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності з підтриманням вимог позову, просив їх задовольнити, посилаючись на вимоги закону про належне виконання зобов`язань, з можливим ухваленням заочного рішення.

Представник відповідача Калашникова С.Д., діюча на підставі довіреності від 12.07.2024 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала вцілому, просила відмовити у їх задоволенні. Вважаючи, що цього позову не існує, оскільки такий поданий не уповноваженою особою, а надані документи про повноваження, зокрема, ордер адвоката, не є таким, що підтверджує повноваження особи, яка підписала позовну заяву.

Відзив на позов відповідно до ст.191 ЦПК України відповідачем не подано, як і докази за правилом ст..83 ЦПК України про спростування позовних вимог, а тому суд застосовує правило ч.2 ст.191 ЦПК України й вирішує спір за наявними матеріалами справи.

Так, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи ч.2 ст.191 ЦПК України.

Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи (ч.2 ст..83 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.8, 9 ст.83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц (провадження № 61-4848св19) вказано, що:

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

За змістом вимог частин третьої, четвертої статті 83 ЦПК України, відповідач повинен подати докази разом з поданням відзиву на позовну заяву. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано, причини, з яких не може бути подано доказ у зазначений строк, докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від нього дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом (частина перша статті 126 ЦПК України)".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року в справі № 161/4985/17 (провадження № 14-71 цс 19) вказано, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи: позовній заяві; відзиві на позовну заяву (відзиві); відповіді на відзив; запереченнях; поясненнях третьої особи щодо позову або відзиву (частини перша та друга статті 174 ЦПК України). Заяви по суті справи мають бути оформлені згідно з вимогами статей 175-181 ЦПК України.

Наведені обставини свідчать, що сторони завчасно повідомлені про розгляд справи судом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні, а тому доводи й клопотання представника відповідача про обов"язкову особисту участь позивача в судовому засіданні, судом відхилено.

За таких підстав судом визнано за можливе ухвалити по даній справі рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням сторін.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

У постанові Верховного Суду від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16 викладено позицію, що неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи є їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, а тому не може бути перешкодою для розгляду судом питання по суті.

Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення тощо, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності позивача за його погодженням, за участі представника відповідача.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України)

Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України).

Вислухавши представника відповідача, її доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в редакції зменшення позовних вимог підлягають задоволенню із наступних підстав.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 02.06.2014 року по 19.11.2024 року був власником автостоянок (гаражів) № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , які розташовані на першому поверсі (верхнього) поверху напівпідземної автостоянки по АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.25, 26, 27, 28, 29, 30).

Автостоянка за адресою: АДРЕСА_1 обладнана відповідно до вимог Державних будівельних норм України «Споруди транспорту, автостоянки і гаражі для легкових автомобілів ДБР В.2.З.- 15:2007», має перший (верхній) поверх і підвальний (нижній) поверх, кожен з яких має окремий в`їзд і виїзд, та відповідну кількість машино-місць (паркомісць).

Нумерація паркомісць на кожному поверсі автостоянки починається з порядкового номеру № 1 та продовжується, тобто на кожному поверсі є місця з однаковими номерами. Для зручності і можливості ідентифікувати конкретне місце на автостоянці, місця першого (верхнього) поверху позначаються літерою «В», а підвального (нижнього) поверху - літерою «Н».

У зазначені типу майна (паркомісць) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно існують відмінності, зокрема місця можуть мати назву: «гараж», «машиномісце», «паркомісце», «автостоянка», «підземна автостоянка» тощо.

Для обслуговування автостоянки (паркінгу) та утримання її в належному стані ТзОВ «БУДСЕРВІСМАТЕРІАЛИ» укладені договори з підрядними організаціями (постачання електроенергії, води, технічного обслуговування установок автоматичної пожежної сигналізації (АПС) та оповіщення про пожежу (ОГТ), послуг диспетчеризації, тривожної кнопки охорони тощо), здійснюється пропускний і внутрішній режим, охорона автостоянки.

Факт надання ТзОВ "Будсервісматеріали" у період з березня по листопада 2024 року включно послуг відповідачу підтверджується актами наданих послуг (виконаних робіт) за спірний період березень-листопад 2024 року, які підтверджують, що саме ТзОВ "Будсервісматеріали" здійснює експлуатацію підземної автостоянки по АДРЕСА_1 , утримання її в належному стані та технічне обслуговування (а.с.14-24, 25-26, 27, 28, 29, 30, 31, 32, 34-36, 37, 38-77).

Відповідно до ст.13 Конституції України та ст.319 ЦК України власність зобов`язує. Відповідно до положень ст.322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки визначені Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до положень ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний, оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Витрати по утриманню та експлуатації стоянки розраховані позивачем, виходячи із фактичних витрат на утримання за попередній період з урахуванням планового прибутку та податків, шляхом ділення на загальну кількість машино (парко) місць, що становить 125 машино-місць.Так, З 01.09.2023 року вартість витрат за обслуговування одного машиномісця становила 670 грн. щомісячно, а за три машиномісця, належні відповідачу (3 : № № 6, 31, 31-А), - 20 10,00 грн (670 грн. 00 коп. х 3 = 2010,00 грн), що підтверджуються розрахунком витрат по утриманню та експлуатації стоянки (а.с.37).

Позивачем на адресу відповідача надсилався проект договору № 01-03-24-6В.31.31АВ/СР14А про надання послуг з обслуговування паркінгу від 01.03.2024 року, однак підписаний відповідачем примірник договору на адресу позивача не повертався (а.с.31-32, 33).

Відтак, між сторонами відсутній письмовий договір про надання послуг з утримання та обслуговування автостоянок (гаражів) № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , № НОМЕР_3 , що на першому поверсі напівпідземної автостоянки за адресою: АДРЕСА_1 .

Водночас відсутність договірних відносин між сторонами не може бути підставою для звільнення відповідача від оплати за фактично надані йому послуги з утримання машиномісць.

При цьому, ОСОБА_1 не надав суду будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження того, що послуги з обслуговування напівпідземної автостоянки надає не ТзОВ «Будсервісматеріали», а інша особа, або він такі послуги не отримував. Також, відповідачем не надано суду доказів на підтвердження виконання ним своїх зобов`язань по оплаті наданих послуг на спростування розміру заборгованості та наданих позивачем розрахунків тощо.

Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом відхилено посилання відповідача на ненадання ТзОВ «Будсервісматеріали» доказів укладення з ним відповідного договору та надання послуг з обслуговування напівпідземної автостоянки, оскільки встановлено, що ТзОВ «Будсервісматеріали» направлено на адресу ОСОБА_1 текст відповідного договору. При цьому факт підписання чи непідписання відповідачем відповідного договору не спростовує наявності між сторонами договірних відносин та не виключає у нього обов`язку щодо оплати відповідних послуг. При цьому суд враховує, що послуги з обслуговування навівпідземної автостоянки надавалися/надаються обслуговуючою організацією в цілому, а не власникам окремих машиномісць, на однакових умовах, які є обов`язковим для всіх співвласників, що покладається в основу рішення для задоволення позовних вимог, й зазначає про таке.

Споживачі зобов`язані оплатити комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за № 6-59цс13; висновки Верховного Суду/Касаційного цивільного суду у постанові від 10 грудня 2018 року у справі за № 638/11034/15)

Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач є споживачем комунальних послуг.

Даним Законом передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Цей Закон також передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів.

Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України 2189-VIII «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги», учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Відповідно до п. 1 ч.1 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» №2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів.

Згідно із п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до ч.1 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні житлово-комунальні послуги» №2189-VIII споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не сплачував за надані послуги у зв`язку з чим, згідно з розрахунком наданим позивачем, за період з 01.03.2024 р. по 01.12.2024 р. за ним утворилась заборгованість.

На підтвердження надання відповідних послуг ТзОВ «Будсервісматеріали» надало суду копії договорів з безпосередніми виконавцям окремих послуг, зокрема, на постачання електричної енергії, прибирання, охорона та спостереження території підземної автостоянки, проведення ремонтних робіт, технічного обслуговування установок пожежної безпеки, а також розрахунки відповідних витрат.

В свою чергу, ОСОБА_1 не надав доказів на підтвердження того, що надання послуг з обслуговування напівпідземної автостоянки забезпечувало не ТОВ «Будсервісматеріали», а інша особа, а також його звернення до ТзОВ «Будсервісматеріали» з приводу неналежного надання йому послуг.

Відтак, відповідач отримував комунальні послуги з утримання та експлуатації відповідно до укладеного з ТзОВ «Будсервісматеріали» Договору від 01.03.2024 року про надання послуг з обслуговування паркінгу від 01.03.2024 року, згідно умов якого власник передає, а виконавець приймає на обслуговування автостоянок (гаражів) на першому поверсі (верхнього) поверху напівпідземної автостоянки по вул.Срібнокіська, 14-а в м. Києві.

Згідно розрахунку витрат по утриманню та експлуатації автостоянок (гаражів) з 01.03.2024 року по 01.12.2024 року відповідач не виконував свої зобов`язання по оплаті витрат з утримання й обслуговування належних йому автостоянок (гаражів), у зв`язку із цим утворилась заборгованість в сумі 17 420 грн. 00 коп. (а.с.89).

Окрім того, ТОВ «Будсервісматеріали» ставиться вимога про стягнення з відповідача 2 937 грн. 98 коп. - індексу інфляції та 661 грн. 48 коп. - трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, а всього - 21 019 грн. 46 коп. (а.с.89).

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 07.06.2024 року позов ТзОВ «Будсервісматеріали» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, яка утворилась станом на 01.03.2024 року у сумі 157 470 грн. 00 коп., інфляційної складової боргу 57 295 грн. 60 коп., 3% річних - 14 339 грн. 66 коп., задоволено, набуло чинності, проте не виконується відповідачем (а.с.78-79, 80-88), що ним визнається.

20.11.2024 року ОСОБА_1 відчужив автостоянки (гаражі) № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , які розташовані на першому поверсі (верхнього) поверху напівпідземної автостоянки по АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.34, 35, 36).

Відтак, відповідач, будучи власником машиномісць, в спірний період з березня по листопад 2024 року включно не виконує свої зобов`язання по оплаті витрат з утримання й обслуговування належних йому на праві власності втостоянки (гаражі) № № НОМЕР_1 , НОМЕР_2 , НОМЕР_3 , які розташовані на першому поверсі (верхнього) поверху напівпідземної автостоянки по АДРЕСА_1 , у зв`язку із цим утворилась заборгованість в сумі 17 420 грн. 00 коп. (а.с.89).

Як вбачається із розрахунку заборгованості, проведеного позивачем, оплата відповідачем витрат по утриманню та експлуатації стоянки за вказаний період не проводилась, заборгованість не сплачена, що визнається відповідачем, який вказує, що за відсутності договірних відносин, такого боргу не може існувати, судом відхилено за необґрунтованості.

Відповідач був обізнаний про обов`язок оплати вказаних послуг із зазначеними сумами, однак платежі не здійснював, що призвело до утворення заборгованості за вказаний період.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Підставою виникнення зобов`язань є юридичний факт або юридична сукупність (фактичний склад), які породжують зобов`язання.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Власність, відповідно до ч.4 ст. 319 ЦК України, зобов`язує.

Відповідач як власник є носієм не тільки прав, але й обов`язків відносно власного майна і несе тягар його утримання, відповідно до ст.322 ЦК України, якою власник зобов`язується утримувати майно, що йому належить. Ч.4 ст.319 ЦК України передбачає, що власність зобов`язує. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми.

Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц (провадження № 14-241цс19) та № 646/14523/15-ц (провадження № 14-591цс18), від 13 листопада 2019 року у справі № 922/3095/18 (провадження № 12-105гс19), від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18(провадження № 12-79гс19).

Таким чином платежі встановлені статтею 625 ЦК України є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення виконання ним грошового зобов`язання, яка має компенсаційний, а не штрафний характер, які наприклад статті законів, які передбачають неустойку. Компенсація полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд зазначає, що зобов`язання відповідача щодо оплати наданих спожитих комунальних послуг є грошовими, а їх прострочення тягне нарахування інфляційних втрат та 3% річних відповідно до вимог законодавства.

Підставою виникнення зобов`язань є юридичний факт або юридична сукупність (фактичний склад), які породжують зобов`язання.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Інші доводи позивача, які наведені у позові, усні заперечення представинка відповідача, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 3 028 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідачів на користь позивача.

Вимога позивача про відшкодування витрат на правову допомогу в сумі 3 500 грн. 00 коп., зважаючи на положення ч.2 ст.141 ЦПК України, підлягає задоволенню.

Відповідачем не подано обґрунтоване заперечення про витрати позивача на правову допомогу.

Так, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи, відповідно до п.2 ч.2 ст.137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України).

Окрім того відповідно до п.2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При цьому необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківській документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При вирішенні заяви про відшкодування понесених витрат на правову допомогу, зважаючи на наслідки розгляду справи, суд враховує рішення Європейського суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації.

Так, Європейський суд з прав людини при визначенні розміру справедливої компенсації потерпілій стороні на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначив підхід вислітлений у рішеннях ЄСПЛ від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§95).

Хоча чинне процесуальне законодавство не обмежує сторін спору жодними нормативними рамками у контексті очікуваного розміру компенсації їхніх витрат, пов`язаних із правничою допомогою адвоката, однак, беручи до уваги принцип співмірності, слід враховувати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності.

Рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року. У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Зважаючи на зазначені процесуальні норми, з урахуванням принципу співмірності понесених відповідачем витрат на правову допомогу до складності справи, обгрунтованість визначених позивачем нормо-годин, з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, вважає за необхідне вимогу задовольнити, визнавши понесені позивачем витрати на правову допомогу на суму 3 500 грн. 00 коп., як такі, що мають розумний розмір, витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 13.02.2019 р. у справі №756/2114/17, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності), і розумності їх розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 526, 610, 625, 627, 630 ЦК України, п.9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 137, 141, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Будсервісматеріали" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості з утримання та обслуговування машиномісць, з урахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних, нарахованих на суму заборгованості, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Будсервісматеріали 1», код ЄДПРОУ - 30936619, 17 420 грн. 00 коп. - заборгованості за період з 01.03.2024 року по 19.11.2024 року з утримання та обслуговування машиномісць, 2 939 грн. 98 коп. - інфляційну складову боргу, 661 грн. 48 коп. - три відсотки річних, нарахованих на суму заборгованості, 3 028 грн. 00 коп. - судового збору, 3 500 грн. 00 коп. - витрат на правову допомогу, а всього - 27 547 (двадцять сім тисяч п`ятсот сорок сім) грн. 46 (соорк шість) коп.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції - Київського апеляційного суду.

СУДДЯ: