КИЇВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ
Провадження № 2/947/1135/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.02.2026 року

Київський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Калініченко Л.В.

при секретарі Матвієвої А.В.,

за участю:

позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою

ОСОБА_1

до ОСОБА_2

про зменшення розміру аліментів,

ВСТАНОВИВ:

17.12.2025 року до Київського районного суду м. Одеси, через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, в якій позивач просить суд зменшити розмір аліментів, що стягуються з нього - ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_4 , з 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму, до твердої грошової суми 1598 (одна тисяча п`ятсот дев`яносто вісім) гривень щомісячно, починаючи з дня подання даної позовної заяви до суду.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що він ОСОБА_1 , є платником аліментів на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 19 грудня 2022 року, яким з нього стягуються аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Після ухвалення зазначеного рішення, як вказує позивач, його стан здоров`я істотно погіршився, він має хронічне захворювання та потребує постійного медикаментозного лікування; несе значні та регулярні витрати на лікування та медичні препарати; він втратив працездатність, що призвело до істотного зменшення доходу; його матеріальний стан не дозволяє сплачувати аліменти у встановленому раніше розмірі без загрози для його існування. Таким чином, позивач вважає, що після ухвалення судового рішення від 19.12.2022 року відбулася істотна зміна мого матеріального стану та стану здоров`я, що є підставою для зміни розміру аліментів.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу на підставі вказаного позову розподілено судді Калініченко Л.В. та передано головуючому судді по справі 19.12.2025 року.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 19.12.2025 року вказану позовну заяву залишено без руху.

26.12.2025 року на виконання ухвали суду позивачем надано заяву про усунення недоліків разом з квитанцією про сплату судового збору.

Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 29.12.2025 року, прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення судового засідання для розгляду справи з повідомленням сторін по справі.

13.01.2026 року до суду від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Хижняк А.В. по справі надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просить суд відмовити у задоволенні позову, з підстав його необґрунтованості та безпідставності.

Представник відповідача в обґрунтування заперечень проти задоволення позову посилається на те, що у даній справі позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про істотне погіршення його матеріального стану з моменту ухвалення рішення суду, у зв`язку з чим він нібито не має змоги сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Щодо посилань позивача на стан здоров`я, сторона відповідача вказує, що надані позивачем медичні документи лише підтверджують наявність у позивача певних офтальмологічних захворювань, однак не містять жодного висновку про втрату або обмеження загальної чи професійної працездатності, не встановлюють інвалідність та не підтверджують неможливість здійснення трудової діяльності. За наслідком чого представник відповідача вказує, що подані медичні документи не підтверджують істотного та тривалого погіршення стану здоров`я, яке б унеможливлювало виконання аліментного обов`язку, а відтак не можуть бути підставою для зменшення розміру аліментів відповідно до статті 192 СК України.

Щодо тверджень сторони позивача про постійне лікування та понесення значних витрат на медикаменти, сторона відповідача вважає також необґрунтованими, приймаючи, що такі твердження мають декларативний характер та не підтверджені належними доказами. Зокрема, як вказує представник відповідача, позивач не надав призначень лікаря щодо необхідності постійного або тривалого медикаментозного лікування; не надав фіскальних чеків, квитанцій чи рецептів, які б підтверджували регулярне придбання лікарських засобів; не довів фактичний розмір та періодичність витрат на лікування. Відтак, сам по собі факт наявності захворювання, на думку представника відповідача, не означає автоматичної необхідності постійних витрат на лікування, та не всі хвороби потребують безперервного медикаментозного супроводу. Щодо довідки про перебування на обліку як безробітного, представник відповідача вказує, що сам по собі факт реєстрації особи як безробітної не свідчить про непрацездатність особи або об`єктивну неможливість отримувати дохід. Перебування на обліку в центрі зайнятості не виключає можливості працевлаштування; не позбавляє особу можливості отримувати інші доходи; може бути наслідком особистого волевиявлення, а не вимушених обставин. У зв`язку з чим, представник відповідача вважає, що позивач не довів, що вжив усіх можливих заходів для працевлаштування, що йому було відмовлено у роботі з причин стану здоров`я, або що відсутність доходу має вимушений і тривалий характер.

Додатково, представник відповідача посилається на те, що зменшення аліментів без доведення критичних обставин, за відсутності альтернативного забезпечення потреб дитини, порушує принцип найкращих інтересів дитини, гарантований Конвенцією про права дитини, практикою ЄСПЛ, усталеною практикою Верховного Суду.

На думку відповідачки, розмір аліментів, які стягуються з позивача на утримання дитини, відповідає вимогам сімейного законодавства, а його зменшення без доведення погіршення матеріального стану позивача, не буде спрямовано на належне забезпечення дитини та суперечитиме її інтересам.

Таким чином, представник відповідача посилається на те, що позивачем належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів про наявність підстав для зменшення розміру аліментів не надано, а тому підстави для задоволення таких позовних вимог відсутні.

19.01.2026 року до суду від позивача ОСОБА_1 надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позивач не визнає заперечення викладені стороною відповідача у відзиві на позовну заяву та просить суд задовольнити заявлені позовні вимоги. Додатково ОСОБА_1 вказує, що він учасник бойових дій, звертається до суду не лише з приватного життєвого становища, а й з позиції особи, здоров`я та працездатність якої були підірвані у зв`язку з виконанням конституційного обов`язку з захисту Батьківщини.

Позивач вказує, що посвідчення УБД є офіційним державним документом, який за своєю суттю підтверджує факт участі в подіях, що об`єктивно загрожують життю та здоров`ю, і часто призводять до інвалідності. Надані ним офтальмологічні діагнози (кератоконус, складний астигматизм високого ступеня) у поєднанні зі статусом УБД, як зазначає позивач, створюють правдоподібну та високо ймовірну причинно-наслідковий зв`язок між виконанням обов`язків, психофізичним навантаженням та розвитком захворювань. Ця обставина, на думку позивача, повинна отримати належну оцінку суду на підставі принципів справедливості та соціальної держави.

Додатково позивач вказує, що статус УБД суттєво обмежує можливості працевлаштування, оскільки багато роботодавців несвідомо чи свідомо уникають наймати ветеранів через стереотипи щодо психологічного стану або необхідності додаткових пільг. У зв`язку з чим, як зазначає позивач, факт офіційної реєстрації як безробітного для УБД не є вибором, а часто є вимушеною мірою. Це прямо свідчить про істотне, тривале та об`єктивне погіршення матеріального стану, що виникло у зв`язку з подіями, пов`язаними зі статусом УБД та погіршенням здоров`я. За наслідком чого позивач вказує, що він не просто безробітний, а безробітний учасник бойових дій з важкими захворюваннями очей, що є сукупністю фактів, які суд не повинен розглядати окремо.

Щодо витрат на лікування, позивач вказує, що хронічні захворювання, отримані або загострені під час виконання службових обов`язків, потребують постійного та часто дорогого лікування. Держава визнає це, надаючи ветеранам певні пільги в охороні здоров`я. Вимога від УБД надати повний збірник фіскальних чеків за ліки, на думку позивача є неналежною в умовах, коли особа живе на мінімальну допомогу по безробіттю.

В подальшому, 22.01.2026 року та 30.01.2026 року до суду позивачем надані заяви про приєднання до матеріалів справи додаткових доказів по справі, у задоволенні яких судом в судовому засіданні 16.02.2026 року відмовлено.

Так, у судовому засіданні призначеному на 16.02.2026 року:

- позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити в повному обсязі;

- представник відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_3 заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі.

Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши докази наявні в матеріалах справи, закінчивши з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд перейшовши до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч.1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 23.02.2026 року о 12 год. 45 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.

Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового засідання, учасники справи повідомлялись належним чином.

Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши докази наявні в матеріалах справи, суд вважає позов не підлягаючим задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 23 лютого 2017 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали шлюб, який було розірвано рішенням Томашпільського районного суду Вінницької області від 04 лютого 2021 року, яке набрало законної сили 09 березня 2021 року, справа № 146/1165/20.

Від даного шлюбу у ОСОБА_2 та ОСОБА_1 народився син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

05.12.2022 року Київським районним судом міста Одеси, за заявою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , винесено судовий наказ №947/26853/22, яким наказано стягувати з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 листопада 2022 року та до досягнення повноліття ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 . Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на користь держави судовий збір у розмірі 248 (двісті сорок вісім) грн. 10 коп.

Вищевказані обставини встановлені вказаним судовим наказом, який в свою чергу набрав законної сили 05.12.2022 року.

Доказів на підтвердження перегляду вказаного судового наказу за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V ЦПК України, до суду не надано і судом не встановленою.

Частиною 3 ст.6 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22.12.2005 №3262-IV передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Частиною 2 ст.3 означеного Закону встановлено, що Єдиний державний реєстр судових рішень (далі - Реєстр) - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.

За наслідком чого, судом було перевірено та встановлено наявність оприлюдненого у Єдиному державному реєстрі судових рішень тексту судового наказу Київського районного суду міста Одеси від 05.12.2022 року по справі №947/26853/22, який відповідає наданій до суду копії цього судового наказу, встановлено факт набрання ним законної сили.

Приймаючи, що судовий наказ №947/26853/22 є виконавчим документом, останній 19.12.2022 року був виданий Київським районним судом міста Одеси стягувачеві Сидорчук М.В. для подальшого його виконання, у тому числі в порядку примусового виконання визначеного Законом України «Про виконавче провадження».

В подальшому, боржникові за вказаним судовим наказом ОСОБА_1 , 27.09.2023 року видано письмовий консультаційний лист Клініки офтальмології ВМКЦ ЮР, за наслідком проходження консультації у окуліста, у якій зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , солдату по мобілізації в/ч НОМЕР_1 , призваному ІНФОРМАЦІЯ_6 у березні 2022 року, за військовою професією водій, встановлено діагноз: «Складний короткозорий астигматизм ст 2,5Д з рефракцією в меридіані найбільшої аметропії ст 7.5 Д правого ока при гостроті зору з корекцією 1,0. Складний короткозорий астигматизм ст 8,0Д з рефракцією в меридіані найбільшої аметропії ст 13.5 Д лівого ока при гостроті зору 0,6, з максимально переносимо корекцією 0.6 Оперований кератоконус III стадії обох очей. На підставі статті 26-а 30-а, графи II Розкладу хвороб непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку. Захворювання. НІ, не пов`язане з проходженням в/с.».

У відповідності до свідоцтва про хворобу №1452, затвердженого 09.10.2023 року за №4281, за наслідком проходження 04.10.2023 року військово-лікарської комісії в/ч НОМЕР_2 , засвідчено проведення медичного огляду з метою визначення ступеню придатності до військової служби ОСОБА_1 , 1994 року народження, солдата за призовом, який проходив військову службу у В/Ч НОМЕР_1 , ОСОБА_1 встановлено діагноз та постановою ВЛК про причинний зв`язок захворювання, поранення, контузії, каліцтва: «Складний короткозорий астигматизм ст 2,5 /і з рефракцією в меридіані найбільшої аметропії ст. 7,5 Д правого ока при гостроті зору з корекцією 4,0. Складний короткозорий астигматизм ст. 8,0 Д з рефракцією в меридіані найбільшої аметропії ст 13,5 Д лівого ока при гостроті зору з корекцією 0,6, з максимально переносимою корекцією 0,6. Оперований (14.06.2023, 25.07.2023) кератоконус ІІІ стадії обох очей. Хронічний комбінований геморой І ступеню в стадії ремісії. Захворювання, ТАК, пов`язані з проходженням військової служби.». Визначено, що: «У супроводі оточуючих не має потреби».

У відповідності до наданої до суду довідки про нараховану заробітну плату ОСОБА_1 , видану 16.12.2025 року Пенсійним Фондом України, вбачається нарахування ОСОБА_1 заробітної плати за 2024 рік у загальному розмірі 567086,98 грн., за 2025 рік за період з січня по серпень включно у загальному розмірі 362855,60 грн. Нарахування заробітної плати здійснювалось роботодавцем Підприємством з іноземними інвестиціями «Макдональдз Юкрейн ЛТД», . Відомості щодо нарахування заробітної плати починаючи з вересня 2025 року відсутні.

Згідно з довідкою виданою 18.12.2025 року Одеським обласним центром зайнятості вбачається, що ОСОБА_1 починаючи з 11.11.2025 року зареєстрований як безробітний у Одеська філія Одеського обласного центру зайнятості. Починаючи з 12.11.2025 року по 08.12.2025 року ОСОБА_1 нараховано дохід (допомогу) в загальній сумі 7131,18 грн., з яких: 5066,66 грн. у листопаді 2025 року; 2064,52 грн. у грудні 2025 року.

Приймаючи вказані обставини, в межах заявлених вимог про зменшення розміру аліментів, які стягуються з позивача ОСОБА_1 за судовим наказом Київського районного суду міста Одеси від 05.12.2022 року по справі №947/26853/22 на малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 11 листопада 2022 року та до досягнення повноліття ОСОБА_4 , тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 , суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод.

Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №18 від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Щодо виниклих правовідносин за даною справою, останні пов`язані щодо аліментних зобов`язань, які врегульовані Сімейним Кодексом України, та безпосередньо стосуються і впливають на права і інтереси малолітньої дитини.

У відповідності до статті 3 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (далі Конвенція), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Статтею 18 Конвенції передбачено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно із статтею 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язанні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Виходячи із змісту статті 181 СК за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.

Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відповідно до частини третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 роз`яснено що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом (абз. 1 п. 17). Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення (абз. 3 п. 17). Відповідно до ст. 192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них (абз. 1 п. 23). У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили (абз. 4 п. 23).

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Відповідно до положень ст. 183 СК України розмір аліментів визначається у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини.

Крім того, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення (ч.1 ст. 184 СК України).

При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Водночас, права та інтереси батьків очевидно підлягають врахуванню та оцінці судом при вирішенні спору.

У п. 4 ч. 1 ст. 161 ЦПК України визначено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана ізвстановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 7 ст. 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів.

Частина перша статті 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Отже, під час розгляду справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів суд може змінити розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.

Враховуючи зміст ч. 7 ст. 170 ЦПК України, ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений судовим рішенням, не є незмінним.

У разі видачі судового наказу про стягнення аліментів, боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів і доводити реальний стан здоров`я та матеріального становища, що може бути підставою для задоволення його вимоги про зменшення розміру аліментів.

Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).

З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому, суд, з урахування встановлених обставині сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав що до неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання що до зменшення розміру аліментів.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України.

Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Оцінюючи подані позивачем до суду докази, суд зазначає наступне.

Із досліджених доказів вбачається, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_2 є батьками - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На підставі судового наказу №947/26853/22 від 05.12.2022 року, з позивача на користь відповідача на утримання дитини стягуються аліменти щомісячно у розмірі 1/4 заробітку (доходу), починаючи з 11 листопада 2022 року та до досягнення дитиною повноліття.

Також судом встановлено, що станом на день постановлення вказаного судового наказу, позивач ОСОБА_1 , солдат, проходив військову службу у В/Ч НОМЕР_1 по мобілізації починаючи з березня 2022 року.

Після винесення вказаного судового наказу та стягнення з нього аліментів у зазначеному розмірі, у відповідності до свідоцтва про хворобу №1452, затвердженого головою Регіональної військово-лікарської комісії від 09 жовтня 2023 року за №4281, ОСОБА_1 , визнано за станом здоров`я таким, що непридатний до військової служби з виключенням з військової служби, через стан здоров`я що пов`язаний з проходженням військової служби.

Судом встановлено на підставі наданих позивачем до суду доказів, що після визнання ОСОБА_1 непридатним до військової служби з виключенням з військової служби через стан здоров`я, останній був працевлаштований у Підприємстві з іноземними інвестиціями «Макдональдз Юкрейн ЛТД», , та отримав постійний дохід до вересня 2025 року.

Починаючи з листопада 2025 року по грудень 2025 року позивач перебуває на обліку в Одеському обласному центрі зайнятості.

Будь-яких доказів на підтвердження невиконання позивачем покладених на нього зобов`язань за вказаним судовим наказом зі стягнення аліментів, до суду не надано.

Позивач посилаючись на неможливість сплачувати аліменти у розмірі визначеному судовим наказом та як на підставу для зменшення відповідного розміру аліментів посилається на погіршення стану здоров`я, з посиланням на свідоцтво про хворобу №1452, затверджене головою Регіональної військово-лікарської комісії від 09 жовтня 2023 року за №4281.

Однак, суд вважає вказані доводи необґрунтованими та недостатніми для підтвердження підстав для зменшення визначеного судовим наказом №947/26853/22 від 05.12.2022 року розміру аліментів, оскільки як вбачається після погіршення стану здоров`я позивача, який слугував підставою за вказаним свідоцтвом для визнання його таким, що не придатний до військової служби, позивач був працевлаштований, отримував доходи та виконував відповідний судовий наказ, а відповідне звернення до суду з цим позовом має місце після двох років після визначеного діагнозу як слугував підставою для визнання позивача таким, що не придатний до військової служби.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що стан здоров`я позивача надалі також погіршується, визначений позивачеві діагноз не дозволяє працювати, або впливає на виконання відповідної роботи, позивача визнано непрацездатним, через що останній позбавлений можливості працювати, до суду не надано.

Також доводи позивача, що останній потребує постійного медикаментозного лікування, несе значні та регулярні витрати на лікування та медичні препарати, є необґрунтованими, оскільки в порушення вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України до суду не надано жодного доказу на підтвердження цих обставин.

Щодо довідки про перебування на обліку як безробітного, суд зазначає, що безпосередній факт реєстрації особи як безробітної не свідчить про непрацездатність особи або об`єктивну неможливість отримувати дохід.

Суд зазначає, що надані позивачем докази не свідчать про не можливість сплачувати аліменти на малолітню дитину у визначеному розмірі вищевказаним судовим наказом №947/26853/22 від 05.12.2022 року.

Ухвалюючи рішення суду в цій справі, судом враховується, що у відповідності до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Приймаючи вищевикладене, а також, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, суд вважає позов ОСОБА_1 необґрунтованим та не підлягаючим задоволенню.

Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання зокрема як розподілити між сторонами судові витрати.

Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 1-18, 76-89, 133, 137, 141, 161, 170, 263-265, 274-279, 352, 354 ЦПК України, ст. ст. 141, 180, 181, 182, 192 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_2 ) про зменшення розміру аліментів відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного суду на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 23.02.2026 року.

Головуючий Л. В. Калініченко