ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 757/6018/21

провадження № 61-6169св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Сердюка В. В., Ситнік О. М.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року у складі судді Матійчук Т. О. та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року у складі суддів Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О.

у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної казначейської служби України, Національної поліції України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Національної поліції України, Офісу Генерального прокурора про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури та суду.

Позивач просив стягнути із держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з казначейського рахунку 19 861 200,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди, 180 000,00 грн - матеріальної шкоди (витрати на професійну правничу допомогу), 9 152,00 грн - витрати на проведення експертизи та витрати на професійну правничу допомогу.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12 грудня 2008 року Генеральною прокуратурою України стосовно ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України

№49-2632.

25 листопада 2014 року ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області кримінальну справу направлено до Генеральної прокуратури України для проведення додаткового розслідування.

27 лютого 2015 року відомості про інкриміноване ОСОБА_1 кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000257.

У подальшому кримінальне провадження передавалося до Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури.

Підслідність у кримінальному провадженні 14 травня 2019 року визначено за Броварським відділом поліції Головного управління Національної поліції

у Київській області (далі - Броварським ВП ГУ НП у Київській області).

Постановою слідчого Броварського ВП ГУ НП у Київській області

від 18 жовтня 2019 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368; ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України закрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Зазначає, що період перебування його під слідством та судом має бути обрахований за час, починаючи з 12 грудня 2008 року до 18 жовтня 2019 року (11 років 3 місяці 28 днів), тобто з моменту порушення кримінальної справи щодо нього та до моменту закриття кримінального провадження за невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Вважає, що за час перебування під слідством та судом у вказаному кримінальному провадженні, в тому числі під час перебування під вартою, він зазнав значних душевних страждань, втратив свою ділову репутацію, відбулись негативні зміни в особистому житті, тому за спричинені збитки його здоров`ю, за приниження честі та гідності, знищення ділової репутації та соціальних зв`язків підлягає відшкодуванню моральна та матеріальна шкода, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок моральної шкоди 1 000 000 грн.

Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 у рахунок матеріальної шкоди у розмірі 180 000 грн.

Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію витрат на проведення експертизи у розмірі 9 152 грн.

Стягнуто із Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000 грн.

У задоволенні іншої частини позовних вимоги відмовлено.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 в частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходячи з принципів розумності та справедливості, враховуючи розмір мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи, а також те, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення, вважав наявними підстави для відшкодування моральної шкоди.

При цьому, суд першої інстанції встановив, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом з 12 грудня 2008 року - дня порушення кримінальної справи до дати закриття кримінального провадження - 18 жовтня 2019 року, тобто 10 років 10 місяців 8 днів, отже мінімальний розмір компенсації моральної шкоди становить 872 786, 67 грн, що розраховується наступним чином:

6 700, 00 грн х 130 місяців (10 років х 12 місяців + 10 місяців) + (6 700, 00 грн : 30 місяців х 8 днів).

Враховуючи час перебування позивача під слідством і судом, беручи до уваги ту обставину, що позивачу були спричинені моральні страждання, що безумовно змінили його нормальний життєвий ритм, ділові зв`язки, громадське життя, тощо, з огляду на характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням практики ЄСПЛ, суд першої інстанції дійшов висновку, що в даному випадку підлягає відшкодуванню моральна шкода в розмірі 1 000 000, 00 грн.

Також, як встановлено з матеріалів справи, за проведення експертизи та складання висновку експерта №192 позивач сплатив 9 152, 00 грн, на підтвердження чого останнім надано договір №77/1 про проведення експертизи від 24 листопада 2020 року та квитанцію від 25 листопада

2020 року, що свідчить про понесення позивачем витрат на проведення експертизи і наявність підстав для їх відшкодування на користь останнього.

Дослідивши надані позивачем докази на підтвердження оплати послуг адвоката, враховуючи часткове задоволення позову, суд першої інстанції також задовольнив вимоги позивача про стягнення з держави України витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 50 000, 00 грн, вважаючи, що такий розмір гонорару адвоката є співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Крім того, суд першої інстанції, вважаючи встановленим факт надання правової допомоги із захисту прав та законних інтересів ОСОБА_1 адвокатом Тимошенком В. М. при розгляді справи №49-2632, дійшов висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо понесених збитків, а саме витрат у зв?язку із наданням йому юридичної допомоги у розмірі 180 000, 00 грн, а отже позовні вимоги у вказаній частині вважав обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року оскаржено в апеляційному порядку позивачем ОСОБА_1 (в частині відшкодування моральної шкоди) та Офісом генерального прокурора (повністю).

Постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_1. залишено без змін.

Апеляційну скаргу Офісу Генерального прокурора задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року в частині задоволених позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в позові.

У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Апеляційний суд погодився із висновком суду першої інстанції про те, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, позивачу були спричинені моральні страждання, які безумовно змінили його нормальний життєвий ритм, ділові зв`язки, громадське життя, що є підставою для відшкодування йому моральної шкоди у розмірі 1 000 000 грн, ввжаючи такий розмір співмірним із понесеними ним моральними стражданнями.

Також суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для компенсації позивачу витрат, понесених ним у зв`язку з проведенням по справі експертизи, в сумі 9 152 грн та витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги у розмірі 50 000 грн, на підтвердження чого позивачем надані належні та достатні докази.

Разом з тим, висновки суду першої інстанції про наявність підстав для відшкодування на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди в сумі

180 000 грн, апеляційний суд вважав помилковими, оскільки такі вимоги не підтверджені належними доказами.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди, апеляційний суд зазначив, що питання відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених під час кримінального провадження врегульовано пунктом четвертим статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та не є судовими витратами в розумінні вимог статті 133 ЦПК України.

Долучені позивачем до позову копії рішень слідчих і судових органів, клопотань адвоката, а також актів прийому-передачі послуг, не відображають обсяг виконаної адвокатом роботи на суму 180 000 грн. Договір про надання професійної правничої допомоги укладений не з самим позивачем, а іншою особою, вартість послуг у договорі не визначено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

26 червня 2024 року Офіс Генерального прокурора, в інтересах якого діє Декалюк Д. Е. , через підсистему «Електронний Суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року.

У касаційній скарзі заявник просить суд касаційної інстанції скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову. В іншій частині оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 180 000 грн в касаційному порядку не оскаржувалась та не переглядалась.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 14 червня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою Офісу Генерального прокурора на рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні заяви Офісу Генерального прокурорапро зупинення виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року.

14 серпня 2024 року справанадійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 листопада 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставою касаційного оскарження заявник зазначає пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, вважаючи що на цей час відсутній висновок Верховного Суду з питань застосування частин першої, другої, сьомої

статті 1176 ЦК України, пункту 1 частини першої та пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» у взаємозв`язку з пунктом 3 Положення щодо відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, затвердженим наказом Міністерства юстиції України, Генеральною прокуратурою України, Міністерством фінансів України N 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за

№ 106/1131, за умови відсутності у особи процесуального статусу підозрюваного та остаточного процесуального рішення, прийнятого відносно цієї особи.

В обґрунтування касаційної скарги представник Офісу Генерального прокурора зазначив, що висновок суду про те, що ОСОБА_1 перебував під слідством і судом 10 років 10 місяців 8 днів з 23 грудня 2008 року (дня порушення кримінальної справи) до 18 жовтня 2019 року (дати закриття кримінального провадження) не відповідає фактичним обставинам справи.

Вказує, що відповідно до пункту 14 частини першої статті 3 КПК України (в редакції Закону від 13 квітня 2012 року) притягнення до кримінальної відповідальності - стадія кримінального провадження, яка починається з моменту повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення. Установлено, що після направлення судом кримінальної справи на додаткове розслідування (25 листопада 2014 року ) ОСОБА_1 повідомлення про підозру не складалося, будь-яких слідчих чи процесуальних дій з ним не проводилося. Зазначена обставина фактично підтверджується долученими позивачем документами щодо надання юридичних послуг адвокатом, зокрема, актами прийому-передачі послуг від 04 січня 2010 року, від 03 січня 2011 року, від 02 січня 2012 року, від 05 квітня 2012 року, а також протоколами слідчих дій, скаргами, клопотаннями тощо у кримінальній справі № 49-2632, що охоплюють період з березня 2009 року по січень 2010 року.

Посилається на те, що після направлення кримінальної справи на додаткове розслідування таке розслідування здійснювалося за правилами КПК України в редакції 2012 року, підтвердженням чого є внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000257 за фактом вчинення ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, в межах якого йому повідомлення про підозру не здійснювалося, будь-яких слідчих дій не проводилося. Такий висновок підтверджується й тим, що згаданою постановою Броварського РВ ГУ НП у Київській області від 18 жовтня

2019 року закрито кримінальне провадження, розпочате саме за фактом вчинення ОСОБА_1 та іншими особами кримінальних правопорушень, а не відносно його особи.

Вважає, що оскільки остаточного процесуального рішення щодо обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 15, ч. З ст. 368 КК України наразі не прийнято, а відтак - повної реабілітації позивача не відбулося, висновки суду про виникнення у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, є передчасними і безпідставними.

Крім того доказів, які б підтверджували необхідність відшкодування моральної шкоди у сумі 1 000 000 грн позивачем не надано, тому такий розмір є недоведеним.

Зазначає, що що визначена судом першої інстанції сума витрат на правничу допомогу (гонорар адвоката) за результатами розгляду справи у розмірі

50 000 грн, зважаючи на категорію складності справи, принцип пропорційності розподілу судових витрат, відсутність детального опису наданих адвокатом послуг, не є співмірною та не відповідає принципу справедливості.

Крім того суб`єктом відповідальності є держава, а не конкретний орган прокуратури, а отже Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у справі.

Позиція інших учасників справи

22 липня 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат

Тимошенко А. В., засобами поштового зв`язку направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив суд касаційної інстанції залишити касаційну скаргу Офісу генерального прокурора без задоволення, постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року - без змін.

Фактичні обставини, встановлені судами

12 грудня 2008 року Генеральною прокуратурою України стосовно

ОСОБА_1 порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України № 49-2632.

15 грудня 2008 року постановами Києво-Святошинського районного суду Київської області надано дозвіл на проведення обшуку у житловому приміщенні за місцем реєстрації та місцем проживання ОСОБА_1 ..

06 березня 2009 року старшим слідчим в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України винесено протокол про пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення від 12 січня 2009 року.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 16 березня 2009 року відносно ОСОБА_1 обрано запобіжний захід у вигляді взяття під варту.

25 листопада 2014 року ухвалою Бориспільського міжрайонного суду Київської області кримінальну справу направлено в Генеральну прокуратуру України для проведення додаткового розслідування.

27 лютого 2015 року відомості про інкриміноване ОСОБА_1 кримінальне правопорушення внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за

№ 0000257.

У подальшому кримінальне провадження передавалося до Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, прокуратури Київської області, Броварської місцевої прокуратури.

Підслідність у кримінальному провадженні 14 травня 2019 року визначено за Броварським ВП ГУ Національної поліції у Київській області.

Постановою слідчого Броварського ВП ГУ НП у Київській області

від 18 жовтня 2019 року кримінальне провадження стосовно ОСОБА_1 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368; ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК Українизакрито у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши доводи касаційної скарги з підстав та у межах касаційного оскарження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який

не суперечить закону.

Відповідно до статті 10 ЦПК України при розгляді справи суд керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (далі - ЄСПЛ). Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини.

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

У справі, що є предметом касаційного перегляду, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури.

Статтею 56 Конституція України як Основного закону України проголошено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду регламентовано статтею

1176 ЦК України. (тут і надалі -у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до частин першої, другої статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, встановлено Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (тут і надалі - у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

У вказаних випадках завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду, що кореспондується з положеннями частини першої статті 1176 ЦК України.

У статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» наведено перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду, завдану внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Частинами другою, третьою статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Тобто, законом встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом повинен визначатися судом з урахуванням мінімального розміру заробітної плати та конкретно встановлених обставин справи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, § 62, ЄСПЛ від 12 липня 2007 року).

Відповідно до частини другої статті 23 ЦК України моральна шкода полягає:

у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку

з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною третьої статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи.

Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом.

Визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості».

У справі, що переглядається, судами встановлено, що строк перебування ОСОБА_1 під слідством становить 10 років 10 місяців 8 днів, починаючи з 12 грудня 2008 року - дати порушення кримінальної справи до дати закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 складу кримінальних правопорушень - 18 жовтня 2019 року.

Судами першої та апеляційної інстанцій правильно установлено, що мінімальний гарантований розмір моральної шкоди, право на відшкодування якої має ОСОБА_1 становить 872 786, 67 грн, що розраховується наступним чином: 6 700, 00 грн х 130 місяців (10 років х 12 місяців + 10 місяців) + (6 700, 00 грн : 30 місяців х 8 днів), де 6 700,00 грн - розмір мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент розгляду справи.

Доводи касаційної скарги з приводу завищеного розміру моральної шкоди, колегія суддів відхиляє, з огляду на таке.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічні правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19), та постановах Верховного Суду: від 04 жовтня 2023 року у справі № 757/5351/21-ц (провадження № 61-5502св22), від 18 жовтня 2023 року у справі № 705/4489/20 (провадження № 61-2214св23).

Встановивши фактичні обставини справи, глибину та тривалість моральних страждань позивача, строк перебування ОСОБА_1 під слідством, надавши правову оцінку поданим сторонами доказам, урахувавши наведену судову практику Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду, засади розумності, виваженості і справедливості, Верховний Суд уважає, що у спірних правовідносинах визначений судами першої та апеляційної інстанцій розмір моральної шкоди буде достатнім для сатисфакції перенесених позивачем моральних страждань.

Визначений судом розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню ОСОБА_1 , не більший ніж достатній для розумного задоволення потреб позивача як особи, що має право на відшкодування шкоди відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», та не призводить до його збагачення.

Указаний висновок відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена у постановах від 20 вересня 2018 року у справі

№ 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18), від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19).

Аргументи касаційної скарги про недоведеність позивачем спричинення йому моральної шкоди та ненадання належної правової оцінки доказам, на підтвердження спричинення такої шкоди та її розміру, є безпідставними, оскільки факт перебування позивача під слідством, закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_3 за недоведеністю наявності у діях позивача складу кримінального правопорушення, є достатньою правовою підставою для отримання компенсації від держави у порядку, визначеному Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

З урахуванням обставин справи, які встановили суди першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає, що розмір грошового відшкодування позивачу моральної шкоди, який суди визначили згідно з урахуванням обсягу заподіяної позивачу шкоди, глибини та тривалості моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, погіршення стану здоров`я, інших негативних наслідків морального характеру, є розумним, справедливим та співмірним.

Доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора про відсутність висновку Верховного Суду щодо з питань застосування частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України, пункту 1 частини першої та пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» у взаємозв`язку з пунктом 3 Положення щодо відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством та судом, затвердженим наказом Міністерства юстиції України, Генеральною прокуратурою України, Міністерством фінансів України N 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року та зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 06 березня 1996 року за № 106/1131, за умови відсутності у особи процесуального статусу підозрюваного та остаточного процесуального рішення, прийнятого відносно цієї особи, є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів з огляду на таке.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України у касаційній скарзі зазначається конкретна норма права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду про її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній.

Окрім формального посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права та відсилки на відсутність висновків Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, заявник має чітко зазначити норму права, щодо якої відсутній висновок її застосування із конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи.

Практика Верховного Суду містить правові висновки щодо вирішення справ такої категорії, які забезпечують належне та передбачуване застосування положень статті 1176 ЦК України та Закону України «Про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Зміст наведених Офісом Генерального прокурора норм є достатньо визначеним, а їх системне тлумачення не викликає неоднозначності у правозастосуванні.

Верховний Суд також вважає безпідставними доводи заявника про відсутність у позивача права на відшкодування моральної шкоди та інших витрат з підстав того, що після внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань кримінальне провадження здійснювалося за фактом, повідомлення про підозру позивачу не вручалося, оскільки такі доводи ґрунтуються на формальному тлумаченні норм кримінального процесуального законодавства без урахування часу виникнення спірних правовідносин і фактичного їх змісту.

Як вбачається з матеріалів справи, кримінальна справа № 49-2632 була порушена за фактом вчинення в тому числі ОСОБА_1 кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 3 ст. 368 КК України 12 грудня 2008 року, тобто до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів" від 3 жовтня 2017 року N 2147-VIII, яким до КПК були внесені суттєві зміни, в тому числі щодо процесуального статусу особи, порядку повідомлення про підозру та функціонування Єдиного реєстру досудових розслідувань. У межах цієї кримінальної справи позивач набув процесуального статусу обвинуваченого, відносно нього здійснювались слідчі процесуальні дії, зокрема він знаходився у розшуку, був затриманий як обвинувачений у порядку, встановленому КПК України в редакції закону, що діяв на час затримання, відносно ОСОБА_1 був обраний запобіжний захід у вигляді взяття під варту, що підтверджується відповідними постановами органу досудового розслідування, які на момент їх винесення відповідали вимогам чинного законодавства (протокол про пред`явлення ОСОБА_1 обвинувачення за ч. 1 ст. 14 ч. 3 ст. 368 КК країни від 06 березня 2009 року, постанова судді Києво-Святошинського районного суду Київської області про обрання запобіжного заходу відносно ОСОБА_1 у вигляді взяття під варту від 16 березня 2009 року, постанова старшого слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України про оголошення у розшук обвинуваченого ОСОБА_1 від 12 січня 2009 року, постанова заступника начальника управління з розслідування особливо важливих справ Генеральної прокуратури України про притягнення ОСОБА_1 як обвинуваченого від 23 січня 2010 року).

Подальше внесення 27 лютого 2015 року відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактом вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368; ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України за № 0000257 не може нівелювати вже набутого позивачем процесуального статусу, не змінює правової природи кримінального переслідування, якому він фактично піддавався та не спростовує того, що досудове розслідування здійснювалось саме щодо позивача, з обмеженням його прав, свобод та з покладенням на нього певних обов`язків, характерних для особи, стосовно якої здійснюється кримінальне переслідування.

Відсутність повідомлення про підозру позивачу у розумінні чинної на момент внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань редакції КПК України не може розцінюватися як відсутність кримінального переслідування щодо нього. Визначальним у цьому випадку є не процесуальна форма фіксації відомостей в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, а реальний характер та спрямованість дій органів досудового розслідування, які фактично здійснювалися відносно позивача та об`єктивно впливали на його правове становище, зумовлюючи для нього негативні наслідки немайнового характеру.

Доводи Офісу Генерального прокурора про те, що закрито кримінальне провадження, яке було розпочате саме за фактом вчинення ОСОБА_1 та іншими особами кримінальних правопорушень, а не відносно його особи, та про те, що оскільки остаточного процесуального рішення щодо обвинувачення ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 15, ч. 3 ст. 368 КК України наразі не прийнято, а відтак повної реабілітації позивача не відбулося, а тому відсутні підстави для відшкодування йому шкоди, є безпідставними, адже у кожному конкретному випадку суд має встановити, чи здійснювалося фактично кримінальне переслідування особи, чи були порушені її особисті немайнові права та чи перебуває заявлена моральна шкода у причинному зв`язку з рішеннями або діями органів досудового розслідування та прокуратури. Такі обставини були встановлені судами. Крім того, постановою старшого слідчого слідчого відділу Броварського ВП ГУ НП України в Київській області

від 18 жовтня 2019 року закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000257

від 27 лютого 2015 року саме у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_1 та інших осіб складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 368; ч. 2 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 3 ст. 368; ч. 3 ст. 15 ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 369 КК України за

Доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора про неналежний суб`єктний склад учасників спірних правовідносин, зокрема, неправомірне залучення Офісу Генерального прокурора як відповідача, є безпідставними та свідчать про помилкове тлумачення заявником норм процесуального права щодо неналежності відповідача з огляду на таке.

Відповідно до статті 2 ЦК України держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому виступає відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави.

Держава діє у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин (частина перша статті 167 ЦК України). Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом (стаття 170 ЦК України).

У цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді.

У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоби заявити відповідний позов до Держави України, не є обов`язковою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду

від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц, від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Ураховуючи, що відповідачем у справі про відшкодування шкоди, завданої рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні, є держава, кошти державного бюджету, за які здійснюється відповідне відшкодування, належать на праві власності також державі, при цьому позивач посилалася на незаконність дій (бездіяльність) органів прокуратури різних рівнів, у тому числі Офісу Генерального прокурора, доводи касаційної скарги про неналежний суб`єктний склад не знайшли свого підтвердження та колегією суддів відхиляються.

Доводи касаційної скарги Офісу Генерального прокурора про неповне дослідження судами обставин, що мають значення для справи, зводяться до незгоди з висновками судів першої та апеляційної інстанцій по суті вирішення спору, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами та обґрунтовано ними спростовані. Разом із тим Верховний Суд наголошує, що суд касаційної інстанції є судом, повноважним здійснювати перевірку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права, не наділений повноваженнями встановлювати обставини, що не були попередньо встановлені судами зазначених інстанцій, що позбавляє цей суд права здійснювати перевірку та переоцінку доказів, що були досліджені та оцінені попередньо.

Виходячи зі встановлених обставин справи, на підставі належним чином оцінених у сукупності доказів та з підстав, передбачених вищевказаними нормами матеріального права, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про часткове задоволення позовних вимог та стягнення на користь

ОСОБА_3 1 000 000,00 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями та діями органу досудового розслідування та прокуратури, є правильним та законним.

Щодо оскарження рішень суду першої та апеляційної інстанції в частині вирішення вимог про стягнення витрат, понесених позивачем у зв`язку із наданням професійної правничої допомоги та витрат, пов`язаних із проведенням експертизи.

Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи (пункт 2 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Частиною шостою статті 139 ЦПК України визначено, що розмір витрат на проведення експертизи встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Відповідно до вимог частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

24 листопада 2020 року між ОСОБА_1 в особі представника адвоката Тимошенка В. М. та Державною установою «Центр психологічного здоров`я і моніторингу наркотиків та алкоголю МОЗ України» укладено договір про проведення експертизи № 77/1 від 24 листопада 2020 року.

Відповідно до квитанції від 25 листопада 2020 року позивачем сплачено

9 152 грн за проведення судово-психологічної експертизи.

Враховуючи викладене, Верховний Суд погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність підстав для компенсації позивачу витрат, понесених ним у зв'язку з проведенням по справі експертизи, в сумі 9 152 грн.

Погоджується колегія суддів й з висновками судів щодо стягнення 50 000 грн витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу, з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат пов`язаних із розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141, 142 ЦПК України.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про їх відшкодування.

23 жовтня 2020 року, між адвокатським об`єднанням «Тимошенко і партнери» та ОСОБА_1 укладено договір про надання правової допомоги №31/7.

Пунктом 1 договору передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, об`єднання зобов`язується надати клієнтові будь-яку правову допомогу із захисту його законних прав та інтересів, представляти його у взаємовідносинах з усіма установами, підприємствами, організаціями будь-якої підпорядкованості та форми власності, в усіх судових органах України будь-якої юрисдикції, ланки та інстанції, в будь-яких судових справах…, відшкодування моральної шкоди.

Адвокатським об`єднанням «Тимошенко та партнери» представляти інтереси позивача доручено адвокату Тимошенку В. М., який звернувся до суду із позовом в інтересах ОСОБА_1 , а також приймав участь у судових засіданнях, складав відповідь на відзив.

ІНФОРМАЦІЯ_1 адвокат Тимошенко В. М. помер та з того часу участь у справі в якості представника позивача брав адвокат

Тимошенко А. В.(ознайомлювався з матеріалами справи, звертався до суду з клопотаннями, приймав участь у судових засіданнях).

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом

Тимошенком А. В. погоджено фіксований розмір гонорару. В залежності від результатів розгляду справи й у випадку часткового задоволення позову розмір гонорару становить 50 000 грн.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

При вирішенні питання про відшкодування витрат на правничу допомогу суд

у кожному конкретному випадку виходить із фактичних обставин окремо взятої справи, її доказової бази, ураховує складність справи, обсяг і складність виконаної адвокатом роботи, значимість таких дій у справі із дотриманням принципу співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру. Без дотримання зазначених вимог рішення суду не може вважатися законним і справедливим.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції, з висновком якого погодився і апеляційний суд, виходив із критерію реальності адвокатських витрат (встановив їх дійсність та необхідність, обсяг витраченого часу та їх вартість), критерію розумності розміру понесених витрат на правничу допомогу, у результаті чого дійшов обґрунтованого висновку, що сума у розмірі 50 000 грн відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт та є співмірною зі складністю справи та її обсягом.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, а тому колегія суддів вважає за необхідне рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року в нескасованій частині та постанову Київського апеляційного суду

від 13 березня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Щодо клопотання Офісу Генерального прокурора про розгляд справи за участю його представника'

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що в разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішує Верховний Суд з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Оскільки суд касаційної інстанції не вирішував питання про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі і такої необхідності колегія суддів не вбачає, відсутні правові підстави для задоволення вказаного клопотання.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 141, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання Офісу Генерального прокурора про розгляд справи за участю його представника відмовити.

Касаційну скаргу Офісу Генерального прокурора, в інтересах якого діє прокурор Декалюк Денис Ернестович, залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 05 вересня 2023 року в нескасованій частині та постанову Київського апеляційного суду

від 31 березня 2024 року в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий І. М. Фаловська

Судді В. М. Ігнатенко

С. О. Карпенко

В. В. Сердюк

О. М. Ситнік