ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1678/26 Справа № 185/3440/25 Суддя у 1-й інстанції - Болдирєва У. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Гапонова А.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №185/4692/25 за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання при виконанні трудових обов`язків, за апеляційною скаргою представника Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - Зігун Вероніки Юріївни на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року, ухвалене у складі судді Болдирєвої У.М. , -

ВСТАНОВИВ:

31 березня 2025 року представник ОСОБА_1 адвокат Повалій О.В. звернулась з позовом до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди завданої смертю батька.

В обґрунтування позову посилається на те, що батько позивача ОСОБА_2 , перебуваючи у трудових відносинах з відповідачем, загинув внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, який стався 06 березня 1986 року (акт форми Н-1 № 15).

У зв`язку з чим просить стягнути з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька 600 000 грн. без відрахування податків та інших обов`язкових платежів

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 вересня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_1 , в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 400 000 грн. В задоволені решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, представник ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» - Зігун В.Ю. подала апеляційну скаргу, в якій вважає дане рішення незаконним та необґрунтованим.

В апеляційній скарзі зазначає, що спори щодо відшкодування моральної шкоди повинні вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди.

Звертає увагу, що смерть батька позивача, яка стала підставою для звернення до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто мала місце до 01 січня 2004 року, до набрання чинності ЦК України, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати положення ЦК Української РСР 1963 року в редакції станом на 06 березня 1986 року.

Вказує, що діючим законодавством станом на 06 березня 1986 року не було передбачено відшкодування моральної шкоди членам сім`ї потерпілого.

Зауважує, що спірні правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди станом на 06 березня 1986 року було врегульовано Законом України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків.

Вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька, внаслідок нещасного випадку на виробництві, не ґрунтуються на законі, а тому відсутні підстави для задоволення позову.

Суд першої інстанції ухвалюючи рішення, не звернув увагу на зазначені вище обставини, та у своєму рішенні послався на 440-1 ЦК Української РСР 1963 року, яка була доповнена до кодексу лише 06 травня 1993 року.

Тобто суд застосував норму права, яка не була чинною станом на момент нещасного випадку з батьком позивача.

Отже, суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

У зв`язку з чим просила рішення Павлоградського міськрайонного суду від 22 вересня 2025 року скасувати, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Позивач своїм правом на подачу відзиву не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Повалій О.В. подала письмові пояснення у справі, в яких зазначає, що моральні страждання позивача, зумовлені втратою батька, тривають і донині, а отже правовідносини, пов`язані з необхідністю відшкодування шкоди, не припинилися й продовжують існувати вже після набрання чинності ЦК України. Таким чином, позивач має право реалізувати своє право на компенсацію моральної шкоди, завданої смертю батька на виробництві відповідача, навіть попри те, що сам нещасний випадок стався до 01 січня 2004 року.

Зазначає, що у Рішенні Конституційного Суду України від 12 липня 2019 року № 5-р(I)/2019 Конституційний Суд України вважав, що за змістом частини першої статті 58 Основного Закону України новий акт законодавства застосовується до тих правовідносин, які виникли після набрання ним чинності. Якщо правовідносини тривалі і виникли до ухвалення акту законодавства та продовжують існувати після його ухвалення, то нове нормативне регулювання застосовується з дня набрання ним чинності або з дня, встановленого цим нормативно-правовим актом, але не раніше дня його офіційного опублікування. Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності.

Вказує, що оскільки моральні страждання у зв`язку втратою батька у позивача тривають дотепер, правовідносини продовжують існування після набрання чинності ЦК України 2004 року, то позивач може реалізувати своє право на компенсацію моральної шкоди завданої смертю батька на виробництві відповідача.

У зв`язку з чим просить при ухваленні рішення по цивільній справі № 185/3440/25 за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю батька на виробництві врахувати данні пояснення.

Представник відповідача ПрАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» - Зігун В.Ю. судовому засіданні підтримала доводи своєї апеляційної скарги, просила її задовольнити.

Представник позивача та позивач в судове засідання апеляційного суду не з`явились про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.

Представник позивача надала заяву в якій просила судове засідання, провести без участі позивача та його представника.

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Так, судом першої інстанції встановлено, що Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 підтверджується, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сином ОСОБА_2 .

Актом № 15 форми Н-1 від 07 березня 1986 року підтверджується, що ОСОБА_2 загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом, під час роботи на шахті «Павлоградська», правонаступником якої є відповідач.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості позовних вимог, оскільки правовідносини між сторонами є триваючими, які виникли в день загибелі батька позивача і продовжували існувати станом на 1993 рік, коли у Цивільному кодексі Української РСР вже містилася стаття 440-1, яка передбачала відшкодування моральної (немайнової) шкоди, тому саме положення цієї статті підлягали застосуванню до даних правовідносин, що відповідає висновку Верховного Суду, що викладений у постанові від 17 серпня 2023 року у справі № 185/2356/22.

Колегія суддів не погоджується з висновком суду, щодо обов`язку відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду, спричинену загибеллю внаслідок нещасного випадку, пов`язаного з виробництвом і зазначає наступне.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Моментом, з яким пов`язується виникнення у позивача права на відповідне відшкодування є момент заподіяння шкоди. Судом встановлено, що право на відшкодування моральної шкоди у зв`язку із заподіяною травмою виникло у позивача (потерпілого) у 1986 році.

Законодавство, чинне на момент заподіяння травми, зокрема ЦК Української РСР та Кодекс законів про працю Української РСР, не передбачало відшкодування моральної шкоди потерпілому.

Стаття 440-1 щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди була внесена до ЦК Української РСР на підставі Закону України від 06 травня 1993 року №3188-XII «Про внесення змін і доповнень до положень законодавчих актів України, що стосуються захисту честі, гідності та ділової репутації громадян і організацій».

Стаття 237-1 КЗпП України, якою встановлено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, включена до зазначеного кодексу на підставі Закону України «Про внесення змін до КЗпП України» від 24 грудня 1999 року, який набрав чинності 13 січня 2000 року.

До набрання чинності зазначеними нормами правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди були врегульовані Законом України «Про охорону праці» від 14 жовтня 1992 року та Правилами відшкодування власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 472 від 23 червня 1993 року, ухваленими після спричинення позивачу травми.

Правилами відшкодування підприємствами, установами, організаціями шкоди, завданої робочим та службовцям каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ними трудових обов`язків, затвердженими постановою радою міністрів СРСР №690 від 03 липня 1984 року, які були чинні станом на 1987 рік, не було передбачено відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

Позицію щодо незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів неодноразово висловлював Конституційний Суд України.

Так, згідно з висновками Конституційного Суду України закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом (Рішення від 13 травня 1997 року № 1-зп, від 09 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 05 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012).

Правила про дію цивільно-правових актів у часі визначено у статті 5 ЦК України, у відповідності до якої акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі.

Як було встановлено судом першої інстанції, нещасний випадок на виробництві (на шахті «Павлоградська»), який став підставою для звернення до суду із цим позовом про відшкодування моральної шкоди, мав місце у 1986 році.

Суд першої інстанції помилково дійшов висновку про наявність правових підстав для виникнення у 1986 році у роботодавця обов`язку з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема і цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановивши фактичні обставини справи, не врахував вказані норми матеріального права, дійшов помилкового висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки нещасний випадок, з яким позивач пов`язує виникнення у відповідача обов`язку з відшкодування шкоди, мав місце у 1986 році, а нормативно-правові акти, які були чинними на той час, не визначали підстав (зокрема і такої підстави як травма на виробництві) для виникнення у роботодавця обов`язку з відшкодування моральної шкоди.

Стаття 440-1 ЦК Української РСР та стаття 237-1 КЗпП Української РСР не можуть бути застосовані до спірних правовідносин, які виникли до набрання ними чинності.

Виходячи із вищенаведеного у роботодавця не виникло обов`язку перед позивачем з відшкодування моральної шкоди.

Подібний висновок висловлено у постановах Верховного Суду від 25 січня 2018 року у справі № 219/10961/15-ц (провадження № 61-553св18), а також від 31 березня 2022 року у справі № 210/2283/20 (провадження № 61-19508св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Із урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку, що за встановлених у цій справі обставин позовні вимоги до задоволення не підлягають.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно пунктів 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» - Зігун Вероніки Юріївни задовольнити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 вересня 2025 року скасувати.

У задоволені позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання при виконанні трудових обов`язків відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 18.02.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв