ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04лютого 2026 року

м. Київ

справа № 455/1543/21

провадження № 61-14409св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулейкова І.Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В. (суддя-доповідач),

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:Хирівська міська рада Самбірського району Львівської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Бущак Руслан Євгенійович, на постанову Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: Ванівського О. М., Цяцяка Р. П., Шеремети Н. О.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Хирівська міська рада Самбірського району Львівської області, ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , про встановлення земельного сервітуту.

Позов обґрунтовано тим, що їй належить на праві власності житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 , 1949 року побудови.

Земельна ділянка з цільовим призначенням: для обслуговування будинку та ведення підсобного господарства, розташована за вказаною адресою, перебуває в її користуванні, є огородженою. До початку літа 2021 року прохід та заїзд до належного їй будинку постійно здійснювалися по сусідній земельній ділянці на АДРЕСА_2 , якою користувалася, а згодом яку приватизувала її родичка ОСОБА_3 .

Фактично житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 знаходиться за належним ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_2 , який побудовано у 1970 році.

Саме під час приватизації нею земельної ділянки на АДРЕСА_1 , а ОСОБА_3 - земельної ділянки на АДРЕСА_2 , між ними почалися непорозуміння щодо наявності проїзду до житлового будинку АДРЕСА_1 .

У 2017 році Мурованська сільська рада повідомляла ОСОБА_3 про те, що заїзд до житлових будинків АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 залишається спільним, без права приватизації обома сторонами.

Натомість, у технічній документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (кадастровий номер :06:002:0238, площа 0,1583 га), розробленої за заявою ОСОБА_3 , обмеження у використанні земельної ділянки не вказані.

Незважаючи на це, рішенням Мурованської сільської ради № 519 від 31 січня 2020 року затверджено акт про безпідставну відмову в підписанні акта встановлення меж земельної ділянки гр. ОСОБА_3 , а рішенням Мурованської сільської ради № 573 від 15 липня 2020 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та передано у приватну власність ОСОБА_3 земельну ділянку на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:002:0238, площею 0,1583 га із земель громадської забудови Мурованської сільської ради.

У подальшому (03 лютого 2021 року) ОСОБА_3 на підставі нотаріально посвідчених договорів подарувала своїй дочці ОСОБА_2 земельну ділянку, кадастровий номер :06:002:0238, площею 0,1583 га, та житловий будинок АДРЕСА_2 .

Вона (позивачка) не має проходу та проїзду до належних їй будинку та земельної ділянки.

У зв`язку з тим, що з червня 2021 року вона позбавлена відповідачкою та її матір`ю - третьою особою ОСОБА_3 , будь-якого проходу та заїзду до належних їй будинку та ділянки, та за відсутності згоди відповідачки у добровільному порядку укласти договір сервітуту, з метою захисту своїх майнових прав як власника будинку та землекористувача земельної ділянки на АДРЕСА_1 , вона вимагає у судовому порядку встановлення земельного сервітуту на постійній, безоплатній основі по земельній ділянці відповідачки.

У висновку № 16/17 від 09 серпня 2021 року, складеному судовим експертом за результатами проведення земельно-технічної експертизи, визначено варіант встановлення на її (позивачки) користь як власника житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та землекористувача земельної ділянки на АДРЕСА_1 земельного сервітуту, який полягає у праві постійного, вільного проходу та проїзду з АДРЕСА_1 через земельну ділянку, кадастровий номер :06:002:0238, яка належить ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), до житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 , і у зворотному напрямку.

Враховуючи викладене та посилаючись на положення статей 15, 16, 317, 319, 321, 401-404 ЦК України та статей 98-101, 152, 155 ЗК України, ОСОБА_1 просила суд встановити на свою користь земельний сервітут, який полягає у праві безоплатного, постійного, безособового та вільного проходу, проїзду будь-яким транспортним засобом (в тому числі вантажним, не великогабаритним) з АДРЕСА_1 до її житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки на АДРЕСА_1 і у зворотному напрямку через земельну ділянку, кадастровий номер :06:002:0238, на АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , відповідно до варіанту встановлення сервітуту, визначеного судовою земельно-технічною експертизою: за годинниковою стрілкою по в`їзних воротах - 3,5 м, по металевому огородженню - 16,0 м, 12,60 м, 3,20 м, 8,43 м, 4,17 м, 3,5 м, 7,88 м, 7,45 м, 4,27 м, 13,48 м, 1,32 м, 6,11 м, площею 166,80 кв. м (0,016680 га), при в`їзді на її земельну ділянку на АДРЕСА_1 заїзд та виїзд транспорту повинен бути не великогабаритний з обмеженням по висоті, щоб не пошкодити газову трубу, яка розташована на земельній ділянці ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 березня 2025 року у складі судді Пошивака Ю. П. у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що стороною позивачки не надано належних та достатніх доказів на підтвердження неможливості користування належним їй на праві власності майном без обтяження сервітутом земельної ділянки, належної ОСОБА_2 , а також неможливості задоволення потреб позивачки іншим способом.

Суд першої інстанції застосував відповідні норми ЦК України та ЗК України.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 березня 2025 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено сервітут, який полягає у праві безоплатного, постійного, безособового та вільного проходу, проїзду будь-якому транспортному засобі (в тому числі вантажному, не великогабаритному) з АДРЕСА_1 до житлового будинку ОСОБА_1 з господарськими спорудами та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 і у зворотному напрямку через земельну ділянку кадастровий номер :06:002:0238 на АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , відповідно до варіанту встановлення сервітуту, визначеного судовою земельно-технічною експертизою: за годинниковою стрілкою по в`їзних воротах - 3,5 м, по металевому огородженню 16,0 м, 12,60 м, 3,20 м, 8,43 м, 4,17 м, 3,5 м, 7,88 м, 7,45 м, 4.27 м, 13,48 м, 1,32 м, 6,11 м - площею 166,80 кв. м (0,016680 га), при в`їзді на її земельну ділянку на АДРЕСА_1 заїзд, виїзд транспорту повинен бути не великогабаритний з обмеженням по висоті, щоб не пошкодити газову трубу, яка розташована на земельній ділянці ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постанову апеляційного суду мотивовано тим, що прохід та проїзд до будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 , належного на праві власності ОСОБА_1 , яка також є землекористувачем земельної ділянки за вказаною адресою, є можливим лише через земельну ділянку на АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 . Доказів існування будь-якого іншого проходу, проїзду до земельної ділянки позивачки відповідачка не надала та судом їх не здобуто.

Висновком судового експерта № 16/17, складеним 09 серпня 2021 року, підтверджено технічну можливість встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , для проїзду, проходу до житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 .

Оскільки позивачка довела неможливість нормального використання свого будинку, господарських будівель та земельної ділянки без обтяження сервітутом земельної ділянки відповідачки, а доказів, які б свідчили про те, що встановлення безоплатного земельного сервітуту відносно земельної ділянки, яка належить на праві власності відповідачці, буде надмірно обтяжливим, остання не надала, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що місцевий суд безпідставно відмовив у задоволенні позову.

Суд апеляційної інстанції застосував ті самі норми матеріального права, що й суд першої інстанції, а також висновки Верховного Суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

12 листопада 2025 року ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Бущак Р. Є., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 20 листопада 2025 рокувідкрито касаційне провадження у справі, витребувано із суду першої інстанції матеріали цивільної справи № 455/1543/21, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Бущак Р. Є., про зупинення дії постанови Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року до закінчення касаційного провадження.

11 грудня 2025 року матеріали цивільної справи № 455/1543/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Бущак Р. Є., просить скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року та залишити в силі рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 18 березня 2025 року.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 920/1121/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/4470/14-ц, від 08 грудня 2021 року у справі № 686/18456/18, від 12 квітня 2022 року у справі № 306/612/20, від 01 лютого 2023 року у справі № 345/4572/20, від 13 березня 2023 року у справі № 297/363/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що у висновку № 16/17, складеному 09 серпня 2021 року за результатами проведення земельно-техічної експертизи за заявою ОСОБА_1 , судовий експерт не досліджував питання можливості заїзду до будинковолодіння позивачки іншим способом, ніж як через земельну ділянку відповідачки, а також без встановлення сервітуту.

Судовому експерту не було запропоновано інших питань про надання інших можливих варіантів для влаштування заїзду на земельну ділянку землекористувача та власника житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами на АДРЕСА_1 .

Факт наявності безперешкодного проходу до земельної ділянки позивачки підтверджується наданим нею суду разом з позовною заявою планом меж земельної ділянки площею 0,1583 га, кадастровий номер :06:002:0238 гр. ОСОБА_3 , складеним приватним підприємством Проектно-виробничою фірмою «Землі Прикарпаття» за 2019 рік, в якому зазначено: «проїзд згідно Генплану» із сторони АДРЕСА_1 через земельну ділянку громадянина ОСОБА_4 з цільовим призначенням «для будівництва і обслуговування житлового будинку».

Крім того, позивачка надала суду лист Виконавчого комітету Мурованської сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 28 липня 2020 року № 48/03-95, згідно з яким спільний заїзд по земельній ділянці ОСОБА_3 не передбачено ні в земельно-облікових документах, ні в опорному плані забудови села. Жодних рішень по даному питанню Мурованська сільська рада не приймала і спільний заїзд не встановлювала.

Засвідчуючи справжність підпису ОСОБА_3 на заяві від 22 листопада 2019 року, секретар Виконавчого комітету Мурованської сільської ради вийшов за межі повноважень, оскільки однією з підстав встановлення земельного сервітуту відповідно до статті 402 ЦК України та статті 100 ЗК України є договір про встановлення земельного сервітуту.

Закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому, слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд повинен враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суду має бути чітко визначено обсяг прав особи, яка звертається щодо обмеженого користування чужим майном.

Крім того, апеляційний суд не врахував, що лише у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 18 грудня 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Шемеляк Г. Т., заперечує проти доводів ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Бущак Р. Є., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 року - без змін.

Оскільки в порушення вимог частини четвертої статті 395 ЦПК України заявник не додав до відзиву доказів надсилання копій останнього та доданих до нього документів всім іншим учасникам справи, такий відзив не береться до уваги Верховним Судом і залишається без розгляду. Наведене відповідає висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 серпня 2019 року у справі № 757/43793/18-ц (провадження № 14-311цс19).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_1 належить на праві власності житловий будинок на АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 23 листопада 2009 року (а. с. 11, т. 1).

Рішенням Мурованської сільської ради Старосамбірського району Львівської області від 23 листопада 2017 року № 257 ОСОБА_1 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки орієнтованою площею 0,25 га для передачі у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель на АДРЕСА_1 , із земель громадської забудови (а. с. 18, т 1).

Рішенням Мурованської сільської ради від 10 липня 2018 року № 340 ОСОБА_3 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відведення) меж земельної ділянки орієнтованою площею 0,1700 га для передачі у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель на АДРЕСА_2 із земель громадської забудови (а. с. 210, т. 2).

Контроль за виконанням вказаних рішень покладено на депутатську комісію з питань землекористування і охорони навколишнього природного середовища.

Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру за адресою: АДРЕСА_3 , знаходиться земельна ділянка, кадастровий номер :06:002:0225, площею 0,2500 га з цільовим призначенням «для будівництва та обслуговування будівель торгівлі», яка 08 жовтня 2019 року зареєстрована за ОСОБА_4 (а. с. 51, т. 1).

У кадастровому плані земельної ділянки, кадастровий номер :06:002:0225,зазначено її межі: від А до Б - землі загального користування; від Б до В - ОСОБА_4 , від ОСОБА_5 , від ОСОБА_6 (а. с. 52, т. 1).

22 листопада 2019 року ОСОБА_3 склала заяву, посвідчену секретарем Виконавчого комітету Мурованської сільської ради Шведик М. М., згідно з якою надала свою згоду ОСОБА_1 , 1936 року народження, на безоплатне строкове користування (встановлення земельного сервітуту) належною їй земельною ділянкою, наданою для обслуговування житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , для права пожиттєвого пішого проходу ОСОБА_1 та права пожиттєвого для неї проїзду на легковому транспортному засобі по наявному шляху до належного ОСОБА_1 житлового будинку (а. с. 57, т. 1).

Актом про безпідставне відмовлення в підписанні акта погодження (встановлення) меж земельної ділянки від 22 січня 2020 року, складеним комісією в складі сільського голови - Дідуна Я. С., землевпорядника сільської ради ОСОБА_7 , депутатів сільської ради - Гавелко М. Т., Андрейків В. Б. , Козик М. І. , Вербицької О. О. , Шведик М. В. , Лодинської М. Р. , зафіксовано, що цього дня було проведено обстеження і узгодження меж земельної ділянки для ОЖБ гр. ОСОБА_3 в с. Муроване. Межі земельної ділянки, встановлені в натурі, відповідають земельно-обліковим даним сільської ради. Комісія відмічає, що з боку суміжних користувачів претензій до встановлення меж немає, але гр. ОСОБА_1 безпідставно відмовляється підписати акт встановлення та погодження меж земельної ділянки сусідки ОСОБА_13 , тому комісія рекомендує Мурованській сільській раді затвердити даний акт про безпідставне відмовлення в підписанні погодження меж сусідньої земельної ділянки і дозволити гр. ОСОБА_3 оформлення передачі в приватну власність її земельної ділянки для ОЖБ (а. с. 55, т. 1).

Рішеннями Мурованської сільської ради від 31 січня 2020 року № 519 та від 15 липня 2020 року № 573 затверджено акт про безпідставне відмовлення в підписанні акта встановлення меж земельної ділянки гр. ОСОБА_3 з боку ОСОБА_1 (а. с. 56, т. 1).

Рішенням Мурованської сільської ради від 15 липня 2020 року № 573 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд ОСОБА_3 . Передано ОСОБА_3 у власність земельну ділянку з кадастровим номером :06:002:0238, площею 0,1583 га для будівництва і обслуговування житлового будинку АДРЕСА_2 , із земель громадської забудови Мурованської сільської ради (а. с. 58, т. 1).

Згідно з відповіддю на звернення ОСОБА_1 , викладеною Виконавчим комітетом Мурованської сільської ради у листі від 28 липня 2020 року № 48/03-95 за підписом сільського голови Дідуна Я. С., повідомлено про затвердження технічної документації ОСОБА_3 в існуючих межах. Також зазначено, що сільська рада тривалий час не надавала дозвіл на виготовлення технічної документації земельної ділянки під ОЖБ гр. ОСОБА_3 в існуючих межах, враховуючи те, що гр. ОСОБА_1 є людиною похилого віку і багато років користувалась цією земельною ділянкою для проходу і заїзду до свого домоволодіння, тому вимагала від неї дозволу на встановлення земельного сервітуту на спільне використання цієї території. Після надання ОСОБА_14 нотаріальної заяви-згоди на користування її земельною ділянкою для проходу і проїзду сусідці ОСОБА_15 , сільська рада погодила виготовлення технічної документації (а. с. 64-65, т. 1).

03 лютого 2021 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 житловий будинок АДРЕСА_2 з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 .

03 лютого 2021 року проведено державну реєстрацію вказаного житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями та спорудами, а також земельної ділянки з кадастровим номером :06:002:0238 площею 0,1583 га, призначеної для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташованих на АДРЕСА_1 , за ОСОБА_2 (а. с.103, 104, т. 1).

Відповідно до технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), яка виготовлялась ОСОБА_3 , встановлено, що земельна ділянка на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:002:0238, площею 0,1583 га, призначена для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, не обтяжена сервітутами і не має обмежень у використанні (а. с. 201-231, т. 2).

Згідно з копією плану земельної ділянки площею 0,1583 га на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:002:0238, гр. ОСОБА_3 , складеного приватним підприємством проектно - виробнича фірма «Землі Прикарпаття» за 2019 рік, від «А» до «Б» зазначено землі загального користування(прохід), від «Б» до «В» - землі ОСОБА_16 , від «В» до «Г» - землі загального користування (вул. Шевченка»), від «Г» до «Д» - землі ОСОБА_4 , від «Д» до «А» - землі ОСОБА_1 .

Відповідно до схематичного плану розміщення та викопіювання з опорного плану розміщення земельної ділянки ОСОБА_3 площею 0,1583 га в АДРЕСА_2 на території старостинського округу № 4 сіл Муроване, Березів, Тарнавка, Шумина Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області не зазначено будь-якого заїзду по земельній ділянці в АДРЕСА_2 до будинковолодіння ОСОБА_1 (а. с. 96-100, т. 1).

Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки (кадастровий номер :06:002 в межах від «А» до «Б» зазначено землі ОСОБА_1 , кадастровий номер відсутній), в межах від «Б» до «В» - землі ОСОБА_3 (кадастровий номер відсутній), від «В» до «Г» - землі загального користування (заїзд) (кадастровий номер відсутній), від «Г» до «Д» - землі ОСОБА_4 (кадастровий номер : 06: 002: 0225), від «Д» до «Е» - землі ОСОБА_1 (кадастровий номер відсутній), від «Е» до «Є» - землі ОСОБА_17 (кадастровий номер відсутній), від «Є» до «А» - землі ОСОБА_18 (кадастровий номер відсутній) (а. с. 30, т. 1).

Згідно з висновком судового експерта Дідовського Ю. Б. від 09 серпня 2021 року №16/17, складеного за результатами проведення земельно-технічної експертизи за заявою ОСОБА_1 , та угоди № 01-0/21 з встановлення на користь ОСОБА_1 як власника житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та землекористувача земельної ділянки на АДРЕСА_1 земельного сервітуту, який полягає у праві вільного проходу та проїзду з АДРЕСА_1 через земельну ділянку, кадастровий номер :06:002:0238, на АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_2 , існує можливість встановлення на користь ОСОБА_1 як власника житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та землекористувача земельної ділянки на АДРЕСА_1 земельного сервітуту, який полягає у праві постійного, вільного проходу та проїзду з вулиці Шевченка через земельну ділянку, кадастровий номер :06:002:0238, на АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_2 , до житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки ОСОБА_1 по АДРЕСА_2 і у зворотньому напрямку згідно з наданими матеріалами: за годинниковою стрілкою за в`їзними воротами - 3,5 м, за металевим огородженням - 16,0 м, 12,60 м, 3,20 м, 8,43 м, 4,17 м, 3,5 м, 7,88 м, 7,45 м, 4.27 м, 13,48 м, 1,32 м, 6,11 м - площею 166,80 кв. м (0,016680 га); при в`їзді (виїзді) на земельну ділянку ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 в`їзд, виїзд транспорту повинен бути не великогабаритний з обмеженням по висоті, щоб не пошкодити газову трубу, яка розташована на земельній ділянці ОСОБА_2 на АДРЕСА_2 .

Під час проведення огляду будинковолодіння ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 встановлено, що зв`язок житлового будинку, господарських будівель та споруд, які розміщені в глибині, з вулицею Шевченка відсутній.

На плані меж та кадастровому плані земельної ділянки площею 0,2500 га ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 нанесено перелік обмежень у використанні земельної ділянки (додаток № 2 табл. № 2, № 3 до висновку експерта).

Під час проведення огляду зі сторони земель ОСОБА_4 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , зі сторони АДРЕСА_1 та з урахуванням обмежень у використанні земельної ділянки на АДРЕСА_1 (01.05. Охоронна зона навколо(вздовж) об`єкта енергетичної системи; Охоронана зона ЛЕП до 1 кв., Закон України «Про електроенергетику», постанова КМУ від 04 березня 1997 року № 209 «Про затвердження Правил охорони електричних мереж» площею 0,0044 га), експертом встановлено відсутність наявного проїзду, під`їзду, наявного шляху до житлового будинку, господарських будівель та споруд, та земельної ділянки на АДРЕСА_1 (а. с. 34-47, т. 1).

10 серпня 2021 року ОСОБА_1 зверталася в Хирівську міську раду Самбірського району Львівської області із заявою про скерування на адресу її проживання комісії для складення акта про відсутність проходу та проїзду до її будинку на АДРЕСА_1 (а. с. 49-50, т. 1).

З довідки від 09 вересня 2021 року № 1249, складеної Виконавчим комітетом Хирівської міської ради Самбірського району Львівської області, відомо, що за результатами комісійного розгляду заяву гр. ОСОБА_1 заїзду до житлового будинку гр. ОСОБА_1 на АДРЕСА_1 не встановлено (а. с. 62, т. 1).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Бущак Р. Є., не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Подібні положення містяться також у статті 321 ЦК України.

Статтею 98 ЗК України визначено, що право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Земельний сервітут здійснюється способом, який є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений.

Аналізуючи зміст статті 98 ЗК України, Верховний Суду у постанові від 21 лютого 2018 року в справі № 498/164/15-ц (провадження № 61-4025св18) визначив, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна.

Згідно із положеннями статей 91, 96 ЗК України власники земельних ділянок та землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон.

Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (стаття 100 ЗК України).

Відповідно до положень статті 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Потреба встановлення сервітуту виникає у тих випадках, коли власник майна не може задовольнити свої потреби будь-яким іншим способом.

Згідно зі статтею 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

Статтею 404 ЦК України та статтею 99 ЗК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд повинен враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд повинен чітко визначити обсяг прав особи, яка звертається щодо обмеженого користування чужим майном.

Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів на підтвердження того, що нормальне використання своєї власності є неможливим без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому, слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити яким-небудь іншим способом (див. постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 442/4470/14-ц (провадження № 61-19223св19), від 18 січня 2021 року у справі № 372/1567/17 (провадження № 61-9772св19), від 20 березня 2024 року по справі № 463/2640/21 (провадження № 61-8712св23)).

Передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду (див. постанови Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 911/2701/17, від 05 листопада 2024 року у справі № 923/898/21, від 19 листопада 2025 року у cправі № 902/1257/24).

ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом про встановлення земельного сервітуту, обґрунтовувала позовні вимоги тим, що фактично житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 знаходиться за належним ОСОБА_3 житловим будинком АДРЕСА_2 . Прохід та заїзд до належного їй будинку до початку літа 2021 року постійно здійснювався по сусідній земельній ділянці на АДРЕСА_2 , якою користувалася, а згодом яку приватизувала ОСОБА_3 . Іншого проходу та проїзду до належного їй (позивачці) будинку та земельної ділянки, ніж як через земельну ділянку відповідачки, вона не має.

При цьому позивачка зауважила, що у процесі приватизації ОСОБА_3 земельної ділянки на АДРЕСА_2 вона не погоджувала ОСОБА_3 межі вказаної земельної ділянки з огляду на невирішене питання щодо можливості проходу через цю ділянку до належного їй ( ОСОБА_1 ) житлового будинку з господарськими спорудами АДРЕСА_1 .

Про це Мурованській сільській раді було відомо, з огляду на що підставою для прийняття рішення про передачу у власність ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1583 га на АДРЕСА_2 була нотаріально посвідчена заява ОСОБА_3 від 22 листопада 2019 року про надання ОСОБА_1 згоди на безоплатне строкове користування належною їй земельною ділянкою для проходу до належного ОСОБА_1 житлового будинку.

Виходячи зі змісту цієї заяви ОСОБА_3 , між нею, як власником земельної ділянки, та ОСОБА_1 як сервітуарієм, було погоджено обсяг права щодо користування частиною земельної ділянки ОСОБА_3 та визначено безоплатність такого користування, що є допустимим відповідно до положень частини третьої статті 403 ЦК України та частини першої статті 98 ЗК України.

Оскільки у подальшому відповідачка не надала згоду у добровільному порядку укласти договір сервітуту, ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом у цій справі для встановлення сервітуту на підставі рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів здійснює їх оцінку.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, що ОСОБА_1 з 2017 року, а ОСОБА_3 з 2018 року, вчиняли дії щодо приватизації земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель в АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно.

Листом Виконавчого комітету Мурованської сільської ради від 28 липня 2020 року № 48/03-95 на звернення ОСОБА_1 надано відповідь про затвердження технічної документації ОСОБА_3 в існуючих межах земельної ділянки під ОЖБ. Також зазначено, що гр. ОСОБА_1 багато років користувалась цією земельною ділянкою для проходу і заїзду до свого домоволодіння, а тому сільська рада не надавала гр. ОСОБА_3 дозвіл на виготовлення технічної документації земельної ділянки в існуючих межах до встановлення земельного сервітуту на спільне використання даної території. Лише після надання ОСОБА_3 нотаріально посвідченої згоди на користування її земельною ділянкою для проходу і проїзду сусідці ОСОБА_1 сільська рада погодила виготовлення технічної документації.

Висновком № 16/17 від 09 серпня 2021 року, складеним судовим експертом за результатами проведення земельно-технічної експертизи за заявою ОСОБА_1 , підтверджено технічну можливість встановлення земельного сервітуту через земельну ділянку, яка належить на праві власності ОСОБА_2 , для проїзду, проходу до житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами та земельної ділянки, якою користується ОСОБА_1 .

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд апеляційної інстанції, встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, застосував статті 401, 402, 404 ЦК України та статті 91, 96, 98-100 ЗК України, врахувавши висновки Верховного Суду щодо їх застосування, та обґрунтовано виходив із того, що позивачка довела належними, допустимими та достатніми доказами неможливість належного використання земельної ділянки, наданої їй для обслуговування житлового будинку, що знаходиться на АДРЕСА_1 , без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки, в даному випадку - земельної ділянки відповідачки на АДРЕСА_2 .

Натомість відповідачка не спростувала у встановленому процесуальним законом порядку тих обставин, що прохід та проїзд до будинку з господарськими будівлями і спорудами, які належать на праві власності ОСОБА_1 , та яка є землекористувачем земельної ділянки на АДРЕСА_1 , є можливим лише через належну їй на праві власності земельну ділянку на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :06:002:0238. Доказів існування будь-якого іншого проходу, проїзду до земельної ділянки позивачки відповідачка не надала та судом їх не отримано.

Доводи касаційної скарги указаних висновків не спростовують.

Так, необґрунтованим є посилання представника відповідачки на те, що висновок № 16/17, складений 09 серпня 2021 року за результатами проведення земельно-технічної експертизи за заявою ОСОБА_1 , є неналежним та недопустимим доказом, а також на те, що факт наявності безперешкодного проходу до земельної ділянки позивачки підтверджується письмовими матеріалами, наданими нею суду разом з позовною заявою.

Аргументи представника відповідачки про відсутність у земельно-облікових документах спільного заїзду по земельній ділянці ОСОБА_3 , а також про те, що Мурованська сільська рада жодних рішень по даному питанню не приймала і спільний заїзд не встановлювала, - не впливають на правильність висновків апеляційного суду.

Верховний Суд звертає увагу на те, що умовою затвердження технічної документації із землеустрою та надання ОСОБА_3 у власність земельної ділянки на АДРЕСА_2 саме в існуючих межах, мало бути вирішення питання щодо встановлення земельного сервітуту на спільне використання з ОСОБА_1 частини вказаної земельної ділянки. І таку згоду на користування її земельною ділянкою для проходу і проїзду сусідці ОСОБА_1 . ОСОБА_3 надала.

З аналогічних мотивів Верховний Суд відхиляє доводи відповідачки про передчасність вказаного позову, начебто через те, що матеріали справи не містять доказів звернення позивачки до ОСОБА_3 та відповідачки для встановлення сервітуту.

За таких обставин апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для вирішення указаного спору у судовому порядку за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. При цьому суд взяв до уваги, що саме встановлення земельного сервітуту на земельній ділянці відповідачки буде найменш обтяжливим для сторін та відповідатиме усталеному між ними порядку користування земельною ділянкою.

Посилання заявника на неправильне застосування судом статті 402 ЦК України спростовані матеріалами справи.

Фактично позиція відповідачки зводиться до заперечення проти встановлення сервітуту без посилання на конкретні докази.

В цілому, доводи касаційної скарги не спростовують встановлені апеляційним судом обставини та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та не допущено порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, зроблено обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів, наданих сторонами.

Посилання заявниці на те, що суди не взяли до уваги висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених упостановах Верховного Суду, які зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, з огляду наступне.

Висновки суду апеляційної інстанції, зроблені за наслідками розгляду справи по суті, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками щодо застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що викладені у наведених у касаційній скарзі постановах Верховного Суду.

Натомість фактичні обставини у вказаних справах відрізняються від тих, що установлені судами у справі, яка переглядається в касаційному порядку.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржувану постанову апеляційного суду ухвалено з додержанням норм процесуального права, тому її, відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України, необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Враховуючи, що касаційна скарга залишається без задоволення, тому відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якої діє адвокат Бущак Руслан Євгенійович, залишити без задоволення.

Постанову Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк