ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 593/98/25Головуючий у 1-й інстанції Німко Н.П.
Провадження № 22-ц/817/150/26 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2026 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

Головуючої - Храпак Н.М.

Суддів - Костів О. З., Хома М. В.,

за участі секретаря - Гичко К.С.

та сторін: представника ОСОБА_1

адвоката Мартищук Л.П.,

представника Тернопільської обласної прокуратури Марцун А.А., представника

ГУНП в Тернопільській області Дзюбатого А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу №593/98/25 за апеляційними скаргами ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мартищук Людмила Петрівна, Тернопільської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, інтереси якого представляє Дзюбатий Арсен Віталійович на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року, ухваленого суддею Німко Н.П., повний текст якого виготовлено 24 листопада 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, -

ВСТАНОВИВ:

у січні 2025 року представник позивачки ОСОБА_1 - адвокат Мартищук Л.П. звернулася в суд із позовом до держави Україна в особі відповідачів Тернопільської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури й просила суд стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 1 000 000 (один мільйон) гривень 00 коп компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В обґрунтування позову вказує, що внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного перебування під слідством та судом, незаконним засудженням, перебуванням під домашнім арештом, необхідності явки на допити та у судові засідання, надмірну тривалість судового розгляду, необхідність звернення за правовою допомогою, позивачка зазначала моральних страждань. Також, окрім негативних емоційних переживань вимушеного звільнення з роботи, позивачка понесла і репутаційні втрати, як педагог й була позбавлена можливості знайти нову роботу, яка б відповідала її кваліфікації. Негативних репутаційних та емоційних наслідків незаконного перебування позивачки під слідством і судом також зазнали і її близькі родичі, - мама й діти. Вважає, що такі її втрати, є моральною шкодою, для відшкодування якої достатнім є 1 000 000, 00 грн.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 14 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду - задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 426 667 (чотириста двадцять шість тисяч шістсот шістдесят сім) гривень 00 копійок компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Судові витрати по справі віднесено на рахунок держави.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мартищук Людмила Петрівна, подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення Бережанського районного суду від 14.11.2025 в частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди змінити замість суми 426 667 гривень, визначеної судом першої інстанції, стягнути з Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 1 000 000 (один мільйон) гривень 00 копійок в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

У решті рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14.11.2025 року залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначають, що суд першої інстанції неправильно визначив строк перебування позивачки під слідством і судом, а також не в повній мірі врахував фактичні життєві обставини та характер моральних страждань, яких зазнала ОСОБА_1 .

Вказують, що при розрахунку мінімального гарантованого законом розміру моральної шкоди суд обмежився періодом з 06.06.2017 по 16.11.2021, тобто до моменту ухвалення рішення апеляційного суду.

Однак, період перебування ОСОБА_1 під слідством і судом закінчився не з датою ухвали апеляційного суду, а з моменту постановлення Верховним Судом реабілітуючої постанови, якою було залишено в силі виправдувальний вирок та ухвалу Хмельницького апеляційного суду, то відповідно, перерахунок розміру мінімально гарантованої моральної шкоди має здійснюватися з урахуванням повного періоду з 06.06.2017 по 29.06.2022.

Також, звертають увагу апеляційного суду, що судом першої інстанції не враховано в повному обсязі характер моральних страждань та емоційні переживання, яких позивачка зазнала в результаті кримінального переслідування. Вказують, що тривалість кримінального провадження близько п`яти років створює цілком реальні моральні страждання пов`язані із втратою здоров`я, професії нормального сімейного та соціального життя. А, відтак заявлена сума на відшкодування моральної шкоди в розмірі 1000000 грн за своїм характером не є надмірною та відповідає вимогам спеціального закону та критеріям розумності, виваженості та справедливості.

Від ГУНП в Тернопільській області надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просять відмовити у задоволення апеляційної скарги.

Вказують, що доводи позивачки про збільшення терміну для обрахунку суми відшкодування шляхом включення до нього строку розгляду справи в суді касаційної інстанції є безпідставними.

Відповідно до норм п.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду.

Отже тривалість перебування позивачки під слідством та судом повинна вираховуватися з 06.06.2017 (з дня оголошення підозри) до 22.08.2019 (винесення виправдувального вироку суду).

Щодо тверджень сторони ОСОБА_1 про те, що внаслідок досудового розслідування та судового розгляду справи, відносно неї в колективі по місцю роботи винила ситуація недовіри та тиску на неї, що спричинила матеріальні та моральні втрати особи, то такі твердження є голослівними та не підтвердженими жодними належними та допустимими доказами.

Як підтверджується заявницею її звільнення відбулось за згодою сторін, а отже немає жодних підстав стверджувати, що роботодавцем було звільнено її через проведення досудового розслідування.

В матеріалах справи не міститься доказів на підтвердження факту погіршення стану здоров`я через проведення відносно особи досудового розслідування, а отже відсутній причинно наслідковий зв`язок між цим проведення розслідування та скаргами на погіршення здоров`я здійсненими ОСОБА_1 .

Що стосується суми моральної шкоди, то ГУНП в Тернопільській області зазначає, що позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди її розрахунок та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою(Постанова Верховного Суду від 30.01.2019 по справі № 199/1478/17).

Однак, всупереч вимогам ст.ст.12, 81 ЦПК України позивачем не надано переконливих доказів, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між діями органу досудового розслідування та завданою шкодою.

Також, ГУНП в Тернопільській області, інтереси якого представляє ОСОБА_2 , не погодившись із рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області у справі № 593/98/25 від 14 листопада 2025 року, подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права просять рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги представник ГУНП в Тернопільській області зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, необхідно з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Однак, позивачка не надала жодних доказів того, що посадовими особами СУ ГУНП в Тернопільській області вчинено будь-які протиправні дії щодо неї під час досудового розслідування у кримінальному провадженні № 000076. Також не довела наявність самої моральної шкоди та причинно наслідковий зв`язок між діями відповідача і заподіяною шкодою, а також не обґрунтувала заявлений нею розмір моральної шкоди внаслідок заподіяння їй моральних або фізичних страждань чи втрат немайнового характеру та не надала докази, які підтверджують заподіяння їй моральної шкоди, а сам факт наявності виправдального вироку не є доказом заподіяння позивачці моральної шкоди та беззаперечною підставою для її відшкодування.

Представник заявника ГУНП в Тернопільській області також вважає, що подання позивачем даного позову є передчасним.

Статтею 12 Закону України Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду визначено, що розмір відшкодування шкоди, зазначеної у пунктах 1, 2, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган проводив слідчі розшукові дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування прокуратура, суд, про що виносять постанову.

У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду.

Виходячи із змісту позовної заяви, а також доданих до неї документів, позивач не звертався до органу розслідування про відшкодування шкоди, завданої громадянинові, а відразу ж звернувся до суду, що є у даному випадку передчасним.

Крім того, Тернопільська обласна прокуратура, не погодившись із рішення суду, подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області у справі№ 593/98/25 від 14.11.2025 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 в частині задоволеної суми відмовити .

Вказують, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставини справи, повинен установити, чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждань або приниження, установити причинно-наслідковий зв`язок і визначити сумірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідком (постанова Верховного Суду від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17).

При цьому, позивачкою не долучено, а судом не здобуто жодного письмового, речового і електронного доказу чи висновку експерта на підтвердження спричинення Колодницькій Р.В. моральної шкоди та наявності підстав для її відшкодування.Сам факт наявності судових рішень не може слугувати доказом завдання моральної шкоди особі.

Також судом невірно здійснено розрахунок розміру моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на момент розгляду справи судом у сумі 8 000,00 гривень

Вказують, що при визначенні розміру моральної шкоди необхідно виходити із положень частини 2 статті 8 Закону України «Про Державний бюджет на 2025 рік», якою визначено розмір мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду, встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму, зазначеного в абзаці дев`ятому статті 7 цього Закону, яким відповідний розмір визначено у сумі 1600 гривень. Отже, законодавцем в Законі України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» прямо передбачено норму, яка підлягає застосуванню до спірних правовідносин при обчисленні розміру моральної шкоди за час перебування під слідством і судом.

Крім того, частково задовольняючи позов, суд стягнув з Державного бюджету України шляхом безспірного списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь позивачки 426 667,00 грн компенсації на відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі № 910/23967/16, відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача у разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення.

З огляду на вказане, вважають, що суд першої інстанції помилково вдався до надмірної регламентації дій Державної казначейської служби України.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Мартищук Л.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури, в якому просять апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури залишити без задоволення та рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 14.11.2025 року залишити без змін у частині визнання права на відшкодування моральної шкоди, визначення суб`єкта відповідальності та способу стягнення; у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди вирішити питання за наслідками розгляду апеляційної скарги позивачки.

Вказують, що суд першої інстанції, обґрунтовано встановив, що правовою підставою для виникнення у ОСОБА_1 права на відшкодування моральної шкоди є постановлення щодо неї виправдувального вироку та набрання ним законної сили. У справах про відшкодування шкоди, завданої незаконним кримінальним переслідуванням, діє спеціальний режим відповідальності держави, закріплений у статті 1176 Цивільного кодексу України та Законі України № 266/94-ВР. Сам факт незаконного притягнення особи до кримінальної відповідальності та тривалого перебування під слідством і судом є достатньою юридичною підставою для виникнення права на компенсацію моральної шкоди, а частина третя статті 13 цього Закону встановлює гарантований мінімальний розмір такого відшкодування.

Спроба заявника Тернопільської обласної прокуратури звести спір до доведення моральної шкоди за загальними правилами деліктної відповідальності, з вимогою подання медичних висновків чи інших «виняткових» доказів страждань, фактично означає неправомірне звуження змісту та обсягу права, гарантованого статтею 56 Конституції України. Такий підхід уже був належним чином оцінений і обґрунтовано відхилений судом першої інстанції та не може бути підтриманий судом апеляційної інстанції.

Не заслуговують на увагу й доводи апеляційної скарги щодо можливості застосування замість мінімальної заробітної плати так званої «розрахункової величини», встановленої бюджетним законодавством. Спеціальний Закон № 266/94-ВР прямо визначає базу розрахунку мінімального розміру компенсації як мінімальну заробітну плату, а норми бюджетного законодавства не можуть використовуватися як інструмент для звуження спеціальних гарантій реабілітованої особи. Протилежний підхід фактично позбавляв би компенсаційний механізм його реального змісту.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора відносно строку перебування ОСОБА_1 під слідством і судом, то заперечення заявника Тернопільської обласної прокуратури зводяться до твердження, що після ухвалення виправдувального вироку суду першої інстанції або після рішення апеляційного суду будь-які правові наслідки для позивачки нібито припинилися. Така позиція не відповідає дійсності, оскільки остаточне підтвердження реабілітуючого рішення відбулось внаслідок винесення Касаційним кримінальним судом постанови від 29 червня 2022 року, якою касаційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а виправдувальний вирок та ухвалу апеляційного суду без змін. До цього моменту зберігався реальний ризик скасування виправдання, направлення справи на новий розгляд та повторного проходження всіх стадій кримінального процесу. Саме ця обставина підтримувала для позивачки стан правової невизначеності та постійного психологічного напруження.

Сам факт касаційного оскарження з боку прокурора, необхідність повторної участі у судовому засіданні Касаційного кримінального суду, очікування остаточного рішення щодо власної долі та репутації об`єктивно посилили інтенсивність моральних страждань і підлягають врахуванню при визначенні справедливого розміру компенсації

Представники Тернопільської обласної прокуратури Марцун А.А.та ГУНП в Тернопільській області Дзюбатий А.В. у судовому засіданні апеляційні скарги підтримали у повному обсязі, зіславшись на мотиви викладених у них.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_1 адвокат Мартищук Л.П. апеляційні скарги ГУНП в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури заперечила, подану ними апеляційну скаргу підтримала, зіславшись на доводи викладені в ній.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга Тернопільської обласної прокуратури підлягає до часткового задоволення, апеляційні скарги ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мартищук Людмила Петрівна та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, інтереси якого представляє ОСОБА_2 залишити без задоволення, виходячи із такого.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що СУ ГУНП України в Тернопільській області проводилося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000076 від 27 березня 2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 369-2 КК України.

Як вбачається із ухвали слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області №607/7086/17-к від 07 червня 2017 року, позивачці ОСОБА_1 06 червня 2017 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.369-2 КК України. Цією ж ухвалою до позивачки застосовано запобіжний захід у виді домашнього арешту, строк дії ухвали визначено до 05 серпня 2017 року.

Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі №607/7086/17-к від 07 червня 2017 року позивачку ОСОБА_1 відсторонено від займаної посади доцента кафедри екології охорони навколишнього середовища та збалансованого природокористування відокремленого підрозділу НУБіП України «Бережанський агротехнічний інститут», строк дії ухвали встановлено до 07 липня 2017 року включно.

Вироком Бережанського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2018 року у справі № 1-кп 593/41/2018 ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 369-2 КК України (в редакції Закону № 3207-VI від 7 квітня 2011 року; із змінами, внесеними згідно із Законами № 221-VII від 18 квітня 2013 року; № 222-VII від 18 квітня 2013 року, № 1261-VII від 13 травня 2014 року, № 770-VIII від 10 листопада 2015 року) і призначено покарання у виді штрафу в розмірі 900(дев`ятсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 15 300 ( п`ятнадцять тисяч триста) грн в дохід держави.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 09 січня 2019 року, апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_1 та її захисника Мартищук Л.П. задоволено частково. Вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 30 серпня 2018 року скасовано, а кримінальне провадження щодо обвинуваченої ОСОБА_1 за ч.2 ст.369-2 КК України направлено на новий судовий розгляд в той самий суд в іншому складі суду.

Вироком Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 серпня 2019 року у справі № 1-кп 593/62/2019 ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.369-2 КК України та виправдано за відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України.

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 593/903/17 кримінальне провадження, дані про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 00000076, щодо ОСОБА_1 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Бережанського районного суду від 22 серпня 2019 року направлено для розгляду до Хмельницького апеляційного суду.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, у справі 593/903/17 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 серпня 2019 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 29 червня 2022 року ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни, а касаційну скаргу прокурора Зварич Т.С. без задоволення.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди в розмірі 426 667 грн, оскільки ОСОБА_1 незаконно перебувала під слідством та судом з 06.06.2017 до 16.11.2021, що становить 53 місяців і 10 днів, позивач перенесла душевні страждання, зазнала моральних втрат, була позбавлена можливості реалізації своїх звичок і бажань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від людини додаткових зусиль для організації свого життя. А, тому враховуючи положення статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та беручи до уваги засади розумності, виваженості та справедливості, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову та стягнення з Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 моральної шкоди в розмірі 426 667 грн, виходячи з розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення, за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, з огляду на таке.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцієюта законами України.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Згідно із ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала.

Згідно із положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

У статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» зазначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

- постановлення виправдувального вироку суду;

- встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

- закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

- закриття справи про адміністративне правопорушення.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу предявлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Тож суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Аналогічний висновок також викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження №14-4цс19), у постановах Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі №754/8730/19 (провадження № 61-9673св20), від 03 березня 2021 року у справі № 638/509/19 (провадження № 61-7643св20).

У справі, яка переглядається, вироком Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 серпня 2019 року ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.369-2 КК України та виправдано за відсутністю в діянні ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення злочину, передбаченого ч.2 ст.369-2 КК України.

Ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року, апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Бережанського районного суду Тернопільської області від 22 серпня 2019 року відносно ОСОБА_1 залишено без змін.

Отже, враховуючи те, що ОСОБА_1 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину та виправдано на підставі ч.2 ст.369-2 КК України, у зв`язку із відсутністю в її діях складу даного кримінального правопорушення, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що в результаті незаконних дій органів досудового розслідування і прокуратури позивачка перенесла душевні страждання, зазнала моральних втрат, була позбавлена можливостей реалізації своїх звичок і бажань, що призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від людини додаткових зусиль для організації свого життя, а тому вона має право на відшкодування шкоди в силу положень пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Матеріалами справи, підтверджено, що ОСОБА_1 перебувала під слідством і судом 53 місяці 10 днів, починаючи з 06 червня 2017 року (повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення) до 16 листопада 2021 року (дата постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення апеляційної скарги прокурора без задоволення, а виправдального вироку без змін).

Станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення суду, розмір мінімальної заробітної плати у місячному розмірі становив 8 000 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір моральної шкоди, який підлягає відшкодуванню складає 426 667,00 грн (53 місяці х 8000 = 424000 грн, 10 днів х 8000 / 30 = 2 6667,00 грн).

Отже, враховуючи обсяг заподіяної позивачу шкоди, глибину та тривалість моральних страждань, пов`язаних із перебуванням позивача під слідством, що призвело до порушення нормальних життєвих зав`язків, інших негативних наслідків морального характеру, конкретних обставин цієї справи, з огляду на засади розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення моральної шкоди у розмірі, мінімально визначеномустаттею 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та підставно визначив його у розмірі 426 667,00 грн із розрахунку одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством.

Такий розмір відшкодування хоча і є гарантованим законом мінімумом, водночас він відповідає принципам розумності, справедливості та співмірності, є достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призведе до його безпідставного збагачення. За конкретних обставин цієї справи, суд не встановив підстав для збільшення розміру моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачу, тому колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 щодо незгоди з висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні заявлених позовних вимог в розмірі 1000 000 грн.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо визначення строку перебування позивачки під слідством і судом з 06.06.2017 по 16.11.2021, тобто до моменту ухвалення рішення апеляційного суду, вважаючи, що період перебування ОСОБА_1 під слідством і судом закінчився не з датою ухвали апеляційного суду, а з моменту постановлення Верховним Судом реабілітуючої постанови, а саме, з 06.06.2017 по 29.06.2022, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, необхідно визначати виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи саме з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження, відповідно до п.1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно- розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15.

Отже, строк розгляду справи судом касаційної інстанції не входить у період перебування особи під слідством та судом.

Такий висновок міститься у постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 95/692/17 та від 23 вересня 2021 року у справі № 295/13971/20, від 19 жовтня 2022 року у справі № 947/3673/20.

Доводи апеляційних скарг ГУНП в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури про те, що позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження протиправності поведінки органів досудового розслідування та прокуратури у ході досудового розслідування кримінального провадження чи його судового розгляду є необґрунтованими, оскільки Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено право на відшкодування моральної шкоди у випадку постановлення судом виправдувального вироку (пункт 1 частини першої статті 2 вказаного Закону). Тобто за наявності виправдувального вироку, який набрав законної сили, позивач не зобов`язаний доводити незаконність конкретної слідчої чи процесуальної дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

Не заслуговують також на увагу доводи апеляційної скарги ГУНП в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури про те, що позивачем не наведено належного обґрунтування спричинення моральної шкоди, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, зокрема, повідомленням про підозру у вчиненні кримінального правопорушення від 06 червня 2017 року, ухвалами слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 червня 2017 року про застосовування запобіжного заходу у виді домашнього арешту та про відсторонення від займаної посади доцента кафедри екології охорони навколишнього середовища і збалансованого природокористування відокремленого підрозділу НУБіП України «Бережанський агротехнічний інститут» відносно ОСОБА_1 , виправдувальним вироком Бережанського районного суду Тернопільської області лише 22 серпня 2019 року, який набрав законної сили 16 листопада 2021 року на підставі ухвали Хмельницького апеляційного суду від 16 листопада 2021 року.

Доводи апеляційних скарг про те, що ОСОБА_1 не дотрималася установленого законом порядку звернення із заявою про відшкодування шкоди до органу досудового розслідування, так як позивач, одразу звернулася до суду із позовною заявою про відшкодування шкоди, не ґрунтується на законі. Так, стаття 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» прямо передбачає, що відшкодування шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, а спосіб її отримання не є підставою для відмови у задоволенні вимог.

Зазначений Закон не містить вимоги про обов`язкове попереднє звернення особи до органу, діями якого заподіяна шкода, перед поданням позову до суду. Навпаки, із системного аналізу статей 1, 2, 4, 12 і 13 Закону випливає, що право на відшкодування шкоди виникає автоматично у разі встановлення однієї з передбачених законом підстав (зокрема постановлення виправдувального вироку), а реалізація цього права може здійснюватися або в адміністративному порядку, або безпосередньо шляхом звернення до суду.

Отже, позивачем доведено, що вона зазнала незаконного втручання у своє особисте життя, перенсла душевні страждання та стрес, зазнала моральних втрат через незаконне притягнення до кримінальної відповідальності.

Разом з тим, колегія суддів частково приймає до уваги доводи апеляційної скарги Тернопільської обласної прокуратури щодо відшкодування шкоди державою.

Відповідно до статті 2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно з пунктом 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19) зазначено, що у цивільному судочинстві зазначено, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Відповідний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі № 495/6187/16 (провадження № 61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі № 201/9398/20 (провадження № 61-11520св21), від 08 листопада 2023 року у справі № 711/7584/21 та від 07 лютого 2024 року у справі № 278/2621/21.

У справі, що переглядається, суд першої інстанції, ухваливши правильне по суті судове рішення, на вказане уваги не звернув та помилково зазначив у резолютивній частині рішення про стягнення саме з державного бюджету шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України компенсацію шкоди завдану позивачеві. Тому резолютивну частину рішення суду першої інстанції в частині стягнення грошової компенсації моральної шкоди в розмірі 426 667 грн належить змінити, вказавши, що зазначена сума моральної шкоди підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Інші доводи апеляційних скарг Головного управління Національної поліції у Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури є аналогічними викладеним у відзивах на позов, які не спростовують правильність висновку суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка, а зводяться до власного тлумачення характеру спірних правовідносин та до переоцінки доказів.

Статтею 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мартищук Людмила Петрівна, Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, інтереси якого представляє Дзюбатий Арсен Віталійович та наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги Тернопільської обласної прокуратури, та зміни рішення суду в частині викладення його резолютивної частини.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.35, 259, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мартищук Людмила Петрівна та Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, інтереси якого представляє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Бережанського районного судуТернопільської області від 14 листопада 2025 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини в такій редакції:

Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 426 667 (чотириста двадцять шість тисяч шістсот шістдесят сім) гривень 00 копійок компенсації на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду.

В іншій частині рішення Бережанського районного судуТернопільської області від 14 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлено 16 лютого 2026 року.

Головуюча: Н.М. Храпак

Судді: О.З. Костів

М.В. Хома