Справа № 441/2492/23 Головуючий у 1 інстанції: Перетятько О.В.
Провадження № 22-ц/811/1469/25 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: Л.М. Чиж

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 17 квітня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності, -

В С Т А Н О В И В:

09 жовтня 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , в якому просила визнати недійсним договір дарування Р№ 523 від 20.03.2007, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , що посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Львівської області Тимофєєвою А.М. та скасувати державну реєстрацію права власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 на 1/4 частку в квартирі АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позову покликалася на те, що їй та членам її сім`ї ОСОБА_4 (батько), ОСОБА_5 (мати), ОСОБА_6 (син) на праві спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . 12.07.2023 при зверненні до адвоката за консультацією з приводу спадкування після смерті матері вона довідалася, що 1/4 частка квартири зареєстрована на праві власності за відповідачем - ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 20.03.2007, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 .

Зазначала, що поділ майна, що є у спільній сумісній власності, може бути здійснений шляхом укладення нотаріального договору між співвласниками про поділ майна або в судовому порядку. Однак, поділу квартири ні в договірному, ні в судовому порядку не було. Відповідно, договір дарування 1/4 частки не міг бути укладений, оскільки квартира належала співвласникам на праві спільної сумісної власності, частки не виділялися і, відповідно, її батько подарував набувачу майно, частка якого у спільній сумісній власності не була виділена. Вважає, що за таких умов, договір дарування 1/4 квартири підлягає визнанню недійсним із скасуванням державної реєстрації права власності на 1/4 квартири за ОСОБА_1 .

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано недійсним договір дарування Р№ 523 від 20.03.2007, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Городоцького районного нотаріального округу Тимофєєвою А.М.

Скасовано державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 на 1/4 частку в квартирі АДРЕСА_1 , реєстраційний номер майна 13780757.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 2 148,00 грн судового збору.

Рішення суду оскаржив представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 .

Вважає, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Зазначив, що розгляд справи по суті відбувся без участі ОСОБА_4 , батька позивачки та відповідача, який помер до початку розряду справи по суті. Суд провадження у справі не зупиняв і не залучав правонаступників, якими по суті вже є сторони спору. Також суд зазначив, що виходячи з того, що право власності на 1/4 квартири АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі договору дарування, який слід визнати недійсним, то підлягає скасуванню також і державна реєстрація права власності на 1/4 зазначеної квартири за ОСОБА_1 .

Крім того, суд першої інстанції відмовив відповідачу у задоволенні заяви про застосування в даному спорі спливу позовної давності та не врахував, що ОСОБА_3 , з часу смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , мала можливість довідатися про оспорюваний договір. Зокрема, незважаючи на те, що вона на день смерті матері проживала разом з нею, що підтверджує прийняття нею спадщини після останньої, вона могла і повинна була звернутися до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину, де і могла довідатися про наявність оспорюваного договору дарування. Однак, вона звернулася до нотаріуса лише 09.08.2023, що підтверджується Витягом із Спадкового реєстру та Свідоцтвом про право на спадщину.

Позивач не надала суду належних доказів на спростування презумпції можливості та обов`язку знати про стан своїх майнових прав. Отже, нею пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, про застосування якої заявлено відповідачем, що є самостійною підставою для відмови в позові про визнання недійсним договору дарування, та інших вимог.

Просить рішення суду скасувати та ухвати нове, яким відмовити у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 проти скарги заперечила.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_7 , перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч.3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом (ст. 372 ЦК України).

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до приписів ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності від 29.11.2005 № 66, об`єкт нерухомого майна, розташований в АДРЕСА_2 , належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності (а.с. 4).

Згідно Інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/4 частку кв. АДРЕСА_1 . Підстава виникнення права власності - «договір дарування Р№ 523, 20.03.2007, Приватний нотаріус Городоцького РНО ОСОБА_8 », інші співвласники - ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 мають 1/1 частку приватної спільної сумісної власності на це майно (а.с. 7, 8).

Відповідно до п. 1 Договору дарування від 12.03.2007, ОСОБА_9 подарував, а Обдаровуваний прийняв у дар 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 .

У договорі зазначено, що 1/4 частка квартири, яка дарується, належить дарувальнику на підставі дубліката свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Комарнівською міською радою 24.10.2006 та зареєстрованого комунальним підприємством «Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації» за реєстровим номером 12258551.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування 1/4 частки квартири АДРЕСА_1 , укладеного 20.03.2007 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , районний суд виходив з того, що договір було укладено без визначення частки співвласника ОСОБА_4 у майні , яке перебувало у спільній сумісній власності. Відтак, суд дійшов висновку, що договір укладено з порушенням ст. 203 ЦК України, що є підставою відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України для визнання його недійсним.

Однак, з таким висновком суду колегія суддів погодитися не може з огляду на наступне.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Тобто, цією статтею визначено, що суд повинен встановити, в чому полягає порушене право позивача і чи підлягає таке судовому захисту.

Згідно положень ч.2 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як вбачається зі змісту Свідоцтва про право власності від 29.11.2005 № 66 на приватизовану квартиру кв. АДРЕСА_1 , така належить ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 на праві спільної сумісної власності.

Тобто, частка кожного із співвласників у спірній квартирі становить 1/4 частку.

Як вбачається зі змісту положень глави 55 ЦК України, зокрема ст.717 -719 ЦК України, якими врегульовано порядок укладення договорів дарування, така не передбачає згоди інших співвласників майна на укладення договору дарування одним із співвласників.

Відтак, враховуючи, що частка позивачки внаслідок укладення оспорюваного договору дарування не змінилася, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави вважати, що внаслідок укладення такого договору її право як співвласника майна було порушене.

Відповідно до положень ст.367 ЦПК України, суд апеляційної перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду скарги буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як вбачається з доводів апеляційної скарги представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , така зводиться лише до не врахування судом першої інстанції при розгляді справи заяви відповідача про застосування у даному спорі спливу позовної давності, що відповідно до положень ст.267 ЦК України є самостійною підставою для відмови в позові.

Разом з тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 21 жовтня 2020 року у справі № 509/3589/16ц (провадження № 61-16895св18), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові та застосовується тільки до обґрунтованих позовних вимог. Якщо суд дійде висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, то суд відмовляє в задоволенні позову саме з цих підстав.

Відтак, враховуючи, що позивач ОСОБА_3 не довела, що оспорюваним договором дарування від 20.03.2007 року були порушені її права як співвласника спільної сумісної власності, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови в позові за недоведеністю позовних вимог.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, п.п. 1-4 ч. 1 ст. 376, ст. 381, ст. 382, ст. 383, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 задоволити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 17 квітня 2025 року скасувати.

Ухвалити нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування, скасування державної реєстрації права власності - відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 20 лютого 2026 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді: Я.А. Левик

М.М. Шандра