ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2025 року

м. Київ

справа № 525/1380/23

провадження № 61-4980св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - Полтавська обласна військова адміністрація,

відповідач - ОСОБА_1 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальний заклад «Центр охорони та дослідження пам`яток археології» Полтавської області, Приватна агрофірма «Агроінвест», Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області, Білоцерківська сільська рада Миргородського району Полтавської області, фізична особа - підприємець ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., Чумака О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2023 року Полтавська обласна військова адміністраціязвернулася до

суду з позовом до ОСОБА_1 , треті особи, які не заявляють самостійних

вимог щодо предмета спору: Комунальний заклад «Центр охорони та дослідження пам`яток археології» Полтавської області (далі - КЗ «Центр охорони

та дослідження пам`яток археології»), Приватна агрофірма «Агроінвест»

(далі - ПАФ «Агроінвест»), Головне управління Держгеокадастру в Полтавській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Полтавській області), Білоцерківська сільська рада Миргородського району Полтавської області (далі - Білоцерківська міська рада), фізична особа - підприємець ОСОБА_2 (далі - ФОП

ОСОБА_2 ), про зобов`язання повернути земельну ділянку.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що Курган (ІІ-І тис. до н.е., доби бронзи - ранній залізний вік), який розташований на території Великобагачанського району (Миргородського) с. Попове, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине, є пам`яткою археології місцевого значення, який взято на облік рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів від 23 квітня 1984 року № 165 та занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури, молоді та спорту України «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України»

від 25 лютого 2020 року № 1062 (охоронний № 2000-Пл).

Відповідно до листа КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології»

від 05 жовтня 2023 року № 01-21/44, земельні ділянки, серед яких, зокрема земельна ділянка, кадастровий номер :04:001:0237, які були передані у приватну власність, розташовані в межах пам`ятки археології місцевого значення - Курган, с. Попове на території Корнієнківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, поряд з автотрасою Полтава-Мостовівщина-Глобине.

Згідно з відомостями із Державного земельного кадастру право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0237, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, площею

0,5999 га, місце розташування: с. Попове, Великобагачанський район, Полтавська область, 11 червня 2018 року зареєстроване за ОСОБА_1 , Курган частково знаходиться в межах зазначеної земельної ділянки.

22 травня 2018 року між ОСОБА_3 та ПАФ «Агроінвест» укладений договір оренди землі № 818-2018/с-179, за умовами якого орендодавець надав, а

орендар прийняв у строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, загальною площею 0,5999 га.

Посилаючись на те, що зазначена земельна ділянка, кадастровий номер :04:001:0237, знаходиться в межах пам`ятки археології та не може бути передана в приватну власність, позивач просив суд зобов`язати ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0237, яка розташована та території Великобагачанського району, с. Попове, Корнієнківська сільська рада, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине у власність держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 18 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог Полтавської обласної військової адміністрації відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що посилаючись на те, що спірна земельна ділянка належить до категорії земель історико-культурного призначення, Полтавська обласна військова адміністраціяне довела, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер :04:001:0237, була сформована чи виділена із більшої земельної ділянки на землях історико-культурного призначення; доказів на підтвердження того, що межі території та об`єктів історико-культурного значення, які були сформовані та затверджені до прийняття рішення про набуття відповідачем права власності на земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0237, повністю включали в себе чи збігалися із спірною земельною ділянкою, не надала.

Звертаючись до суду з позовом Полтавська обласна військова адміністрація посилалася на те, що лише частка належної відповідачу земельної ділянки перетинається із земельною ділянкою, яка належить до земельної ділянки під об`єктом культурної спадщини, однак зазначене вказує на обрання позивачем неналежного способу захисту, оскільки призведе до порушення права власності ОСОБА_1 , що є самостійною і достатньою, але не єдиною підставою для відмови у задоволенні позову.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що лист КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології»

від 05 жовтня 2023 року № 01-21/444, а також додатки № 1 та № 2 до зазначеного листа не мають відповідних реквізитів щодо назви та відомостей про те, хто відповідальний за вказані у додатках відомості, а також не містять відомостей про спірну земельну ділянку.

Суд відхилив аргументи позивача про те, що зазначені документи містять описку в кадастровому номері, оскільки жодних дій щодо усунення такої описки Полтавська обласна військова адміністрація не вчинила.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року апеляційну скаргу Полтавської обласної військової адміністрації задоволено.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 18 вересня 2024 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Зобов`язано ОСОБА_1 повернути земельну ділянку, кадастровий номер :04:001:0237, загальною площею 0,5999 га, яка розташована у с. Попове Великобагачанського району, Корнієнківська сільська рада, автотраса Полтава-Мостовівщина-Глобине, у власність держави в особі Полтавської обласної військової адміністрації.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що отримання громадянами та юридичними особами у власність земельної ділянки історико-культурного значення, на якій розташована пам`ятка археології, суперечить вимогам законодавства. Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника.

Землі історико-культурного значення, на яких розташовані пам`ятки археології віднесено до категорії особливо цінних земель, а тому повернення земельної ділянки історико-культурного значення фонду державі, необхідно розглядати як негаторний позов, а отже висновок суду першої інстанції про обрання позивачем неналежного способу захисту є помилковим.

Апеляційний суд визнав безпідставним висновок суду першої інстанції про недоведеність позовних вимог, оскільки згідно з листом КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» від 05 жовтня 2023 року № 01-21/44 земельні ділянки, кадастрові номери: :04:001:0241, :04:001:0237, :04:001:0224, :04:001:0221, :04:001:0223, розташовані в межах пам`ятки археології місцевого значення Курган, с. Попове на території Корнієнківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, поряд з автотрасою Полтава-Мостовівщина-Глобине та перебувають у приватній власності.

Земельна ділянка площею 0,5999 га, кадастровий номер :04:001:0237, відведена у приватну власність відповідачу для ведення особистого селянського господарства.

Згідно зі схемою розміщення земельних ділянок у межах пам`ятки археології місцевого значення Курган, частина земельної ділянки, кадастровий номер :04:001:0237, повністю перетинає Курган та розташована безпосередньо у межах цієї пам`ятки археології. Зазначеного сторони не заперечували, з клопотанням про проведення судової земельно-технічної експертизи для визначення конкретної частини спірної земельної ділянки, яка перетинає пам`ятку археології, до суду не зверталися.

Крім того, розташування спірної земельної ділянки в межах пам`ятки археології місцевого значення підтверджується також схематичним генпланом, долученим до матеріалів справи КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології».

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку про те, що Полтавська обласна військова адміністрація довела, що земельна ділянка, кадастровий номер :04:001:0237, яка належить відповідачу, розташована в межах пам`ятки археології, що визначено обліковими документами 1984 року.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У квітні 2025 року ОСОБА_1 із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 14 квітня 2021 року у справі № 520/17947/18,

від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Посилається на те, що на порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції ухвалив оскаржуване судове рішення на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що задовольняючи позовні вимоги Полтавської обласної військової адміністрації, суд апеляційної інстанції не спростував висновок місцевого суду про те, що надані позивачем копії документів, а саме схеми розміщення земельних ділянок, є недопустимими доказами, що суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 14 квітня 2021 року № 520/17947/18.

Твердження апеляційного суду про те, що сторони не заперечували, що частина земельної ділянки, кадастровий номер :04:001:0237, повністю перетинає Курган та знаходиться безпосередньо у межах цієї пам`ятки археології, не відповідає дійсності, оскільки представник відповідача як у суді першої інстанції, так і в апеляційному суді зазначеного факту не визнавав, зокрема з підстав недоведеності.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 таких обставин не спростував, апеляційний суд застосував концепцію негативного доказу, яка сама собою порушує принцип змагальності, оскільки допускає можливість вважати доведеними твердження позивача через відсутність спростування цього твердження відповідачем.

Таким чином, суд апеляційної інстанції встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.

Суд апеляційної інстанції неправильно застосував пункт «г» частини четвертої статті 84 Земельного кодексу України (далі - ЗК України), за змістом якого до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать землі під об`єктами історико-культурного призначення, що мають особливу історико-культурну цінність, оскільки не зазначив, яким чином указана норма ЗК України дає підстави стверджувати, що у разі знаходження об`єкта історико-культурного призначення на частині земельної ділянки у власника необхідно вилучити всю земельну ділянку, та які правові підстави для вилучення тієї частини земельної ділянки, яка не знаходиться під об`єктом історико-культурного призначення.

Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував принципу «належного урядування», яким, зокрема передбачено, що потреба державного органу виправити минулу помилку не повинна непропорційним чином втручатися у нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків.

У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов`язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку, а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові.

Вирішуючи позовні вимоги Полтавської обласної військової адміністрації, суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував. Не звернув уваги на те, що ОСОБА_1 у 1996 році при отриманні у власність спірної земельної ділянки діяв добросовісно і ніяких неправомірних дій не допускав, а отже зобов`язання повернути його земельну ділянку порушує його право мирно володіти своїм майном, гарантоване у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також принцип «належного урядування».

У липні 2025 року до Верховного Суду надійшов відзив на касаційну скаргу від Полтавської обласної військової адміністрації, у якому вона просила касаційну скаргу залишити без задоволення.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 17 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2025 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, визначених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Великобагачанського районного суду Полтавської області матеріали справи № 525/1380/23; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У липні 2025 року матеріали справи № 525/1380/23 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що на території Миргородського району Полтавської області, поблизу с. Попове, неподалік автотраси Полтава - Мостовівщина - Глобине, знаходиться Курган - пам`ятка археології місцевого значення, взятий на облік рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів від 23 квітня 1984 року № 165.

Згідно з паспортом об`єкта культурної спадщини, Курган правильної форми висотою 2,7 м, діаметром 45 м, знаходиться на полі в 370 м на південь від південної окраїни с. Попове Миргородського району Полтавської області та в 50 м на захід від автотраси Полтава - Мостовівщина - Глобине (характеристики визначені станом на 29 травня 1983 року).

ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :04:001:0237, загальною площею 0,5999 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, яка розташована в с. Попове Великобагачанського району Полтавської області, на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІV-ПЛ № 047197, виданого 30 жовтня 1996 року Корнієнківською сільською радою народних депутатів, рішення про державну реєстрацію речового права прийнято 13 червня 2018 року, індексний номер 41591329.

22 травня 2018 року між ОСОБА_1 та ПАФ «Агроінвест» укладений договір оренди землі № 818-2018/с-179 строком дії 15 років.

Наказом Міністерства культури, молоді та спорту України від 25 лютого 2020 року № 1062 Курган «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» (ІІ-І тис. до н.е., доби бронзи - ранній залізний вік), який розташований на території Великобагачанського району (Миргородського) с. Попове, автотраса Полтава- Мостовівщина - Глобине, занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Згідно з листом КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології»

від 05 жовтня 2023 року № 01-21/44 земельні ділянки, кадастрові номери: :04:001:0241, :04:001:0237, :04:001:0224, :04:001:0221, :04:001:0223, розташовані в межах пам`ятки археології місцевого значення Курган, с. Попове на території Корнієнківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, поряд з автотрасою Полтава- Мостовівщина - Глобине та перебувають у приватній власності.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Звертаючись до суду з позовом, Полтавська обласна військова адміністрація посилалася на те, що спірна земельна ділянка знаходиться в межах пам`ятки археології Кургану (ІІ-І тис. до н.е., доби бронзи - ранній залізний вік), розташованого на території Великобагачанського району (Миргородського) с. Попове, автотраса Полтава - Мостовівщина - Глобине, а тому у силу закону не може мати приватного власника.

У частині другій статті 152 ЗК України зазначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав на земельні ділянки здійснюється у передбачений законом спосіб.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина друга статті 52 ЗК України). Вказані способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16 (провадження № 14-181цс18) викладено правовий висновок щодо застосування статей 387, 391 ЦК України, згідно з яким предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є наявність або відсутність в особи права володіння майном на момент звернення з позовом до суду.

У постанові Великої Палата Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 (провадження № 14-2цс21) зазначено, що визначальним критерієм для розмежування віндикаційного та негаторного позовів є відсутність або наявність у позивача володіння майном; відсутність або наявність в особи володіння нерухомим майном визначається виходячи з принципу реєстраційного підтвердження володіння; особа, до якої перейшло право власності на об`єкт нерухомості, набуває щодо нього всі правомочності власника, включаючи право володіння.

У постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 557/303/21, висновки у якій Велика Палата Верховного Суду підтримала у постанові

від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23), зазначено, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями, на яких розташовані пам`ятки археології (перехід до них права володіння цими землями), є неможливим. Розташування таких земель вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже і нового володільця. Тому зайняття земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології місцевого значення, слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції, правильно встановивши характер спірних правовідносин, обґрунтовано виходив із того, що належний власник - держава в особі позивача вправі звернутися з негаторним позовом, поданим на підставі статті 391 ЦК України. Вказана норма передбачає можливість судового захисту шляхом усунення перешкод у здійсненні власником своїх прав щодо користування та розпорядження належним йому майном, у тому числі у випадках, коли право власності вже зареєстроване за іншим суб`єктом. Саме така правова підстава зазначена Полтавською обласною військовою адміністрацією у позові для вимоги про повернення земельної ділянки.

Згідно з абзацом третім статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» об`єкт культурної спадщини - це визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність.

Археологічні об`єкти культурної спадщини - це рештки життєдіяльності людини (нерухомі об`єкти культурної спадщини: городища, кургани, залишки стародавніх поселень, стоянок, укріплень, військових таборів, виробництв, іригаційних споруд, шляхів, могильники, культові місця та споруди, їх залишки чи руїни, мегаліти, печери, наскельні зображення, ділянки історичного культурного шару, поля давніх битв, а також пов`язані з ними рухомі предмети), що містяться під земною поверхнею та під водою і є невідтворним джерелом інформації про зародження і розвиток цивілізації (абзац другий частини другої статті 2 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Нерухомий об`єкт культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Отже, кургани є нерухомими археологічними об`єктами культурної спадщини, які не можуть бути перенесеними на інше місце без втрати своєї цінності.

Пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (абзац шостий статті 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини»).

Об`єкт культурної спадщини визначається загальною характеристикою об`єктів, які мають цінність, зокрема, з археологічного погляду. Натомість пам`ятка культурної спадщини - це об`єкт культурної спадщини, цінність якого підтверджена у встановленому законом порядку, зокрема шляхом його реєстрації.

Згідно з частиною першої статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю.

Відповідно до частини шостої статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» землі, на яких розташовані пам`ятки археології, перебувають у державній власності або вилучаються (викуповуються) у державну власність в установленому законом порядку, за винятком земельних ділянок, на яких розташовуються пам`ятки археології -поля давніх битв.

Зазначені правові норми спрямовані на забезпечення належної охорони пам`яток археології, оскільки пам`ятки археології як нерухомі об`єкти культурної спадщини не можуть бути перенесені на інше місце без втрати їх цінності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2024 року у справі № 927/1206/21 (провадження № 12-31гс23) зазначено, що пам`ятки археології зазвичай знаходяться безпосередньо у глибині земної поверхні, в зв`язку з чим нерозривно пов`язані із земельними ділянками, на яких вони розташовані. Правовий режим земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка археології, не має відрізнятися від правового режиму самої пам`ятки, яка згідно із Законом України «Про охорону культурної спадщини» не може перебувати в приватній чи комунальній власності.

У статті 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини» зазначено, що пам`ятка, крім пам`ятки археології, може перебувати у державній, комунальній або приватній власності. Суб`єкти права власності на пам`ятку визначаються згідно із законом. Усі пам`ятки археології, в тому числі ті, що знаходяться під водою, включаючи пов`язані з ними рухомі предмети, є державною власністю. Такі рухомі предмети підлягають віднесенню до державної частини Музейного фонду України, обліку та збереженню у порядку, визначеному законодавством.

Суд апеляційної інстанції встановив, що Курган, ІІ-І тис. до н.е., доби бронзи - ранній залізний вік, який розташований на території Великобагачанського району (Миргородського) с. Попове, автотраса Полтава - Мостовівщина - Глобине, є пам`яткою археології місцевого значення, який взято на облік рішенням Виконавчого комітету Полтавської обласної ради народних депутатів від 23 квітня 1984 року № 165 та занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України наказом Міністерства культури, молоді та спорту України від 25 лютого 2020 року № 1062 «Про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України» (охоронний № 2000-Пл).

Згідно з паспортом об`єкта культурної спадщини, Курган правильної форми висотою 2,7 м, діаметром 45 м, знаходиться на полі в 370 м на південь від південної окраїни с. Попове Миргородського району Полтавської області та в 50 м на захід від автотраси Полтава - Мостовівщина - Глобине (характеристики визначені станом на 29 травня 1983 року).

Спірна земельна ділянка, кадастровий номер :04:001:0237, розташована в межах пам`ятки археології місцевого значення Курган, с. Попове на території Корнієнківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області, поряд з автотрасою Полтава - Мостовівщина - Глобине (лист КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» від 05 жовтня 2023 року № 01-21/44).

Згідно зі схемою розміщення земельних ділянок у межах пам`ятки археології місцевого значення «Курган» та схематичним генпланом, частина земельної ділянки, кадастровий номер :04:001:0237 повністю перетинає Курган та знаходиться безпосередньо у межах пам`ятки археології.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, установивши, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер :04:001:0237, розташована в межах пам`ятки археології Курган, дійшов обґрунтованого висновку про те, що Корнієнківська сільська рада народних депутатів, протиправно розпорядилася спірною земельною ділянкою, оскільки не була наділена повноваженнями щодо розпорядження землями історико-культурного призначення, а земельна ділянка з відповідним цільовим призначенням не могла передаватися у приватну власність.

Нерозроблення уповноваженим органом проєкту землеустрою земельної ділянки, на якій знаходиться пам`ятка археології, тане внесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання не свідчить про відсутність таких обмежень та можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності громадян.

Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 05 жовтня 2022 року у справі № 557/303/21 (провадження № 61-3305св22), від 04 квітня 2024 року у справі № 317/372/22 (провадження № 61-1595св24), від 19 березня 2025 року у справі № 543/245/23 (провадження № 61-8св25).

У касаційній скарзі заявник посилається на те, що такий висновок суду апеляційної інстанції є помилковим, оскільки зроблений на підставі недопустимих доказів, а саме, схеми розміщення земельних ділянок.

Перевіривши доводи ОСОБА_1 , Верховний Суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Законність, обґрунтованість та вмотивованість судового рішення обумовлюється, зокрема, порядком оцінки доказів і визначенням відповідно до статті 89 ЦПК України їх якості з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Отже, недопустимі докази - це докази, які отримані внаслідок порушення закону. Відповідно, тягар доведення недопустимості доказу лежить на особі, яка наполягає на тому, що судом використано недопустимий доказ.

Подібна за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 02 березня 2021 року у справі № 922/2319/20, від 16 лютого 2021 року у справі № 913/502/19, від 13 серпня 2020 року у справі № 916/1168/17, від 16 березня 2021 року у справі № 905/1232/19, від 21 липня 2022 року у справі № 922/3308/20.

Таким чином, неналежні докази та недопустимі докази - це різні поняття.

Водночас відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд першої інстанції виходив з того, що лист КЗ «Центр охорони та досліджень пам`яток археології» від 05 жовтня 2023 року № 01-21/444, а також додатки № 1 та № 2 до зазначеного листа не мають відповідних реквізитів щодо назви та відомостей про те, хто відповідальний за вказані у додатках відомості, а також не містять відомостей про спірну земельну ділянку.

Суд відхилив аргументи позивача про те, що зазначені документи містять описку в кадастровому номері, оскільки жодних дій щодо усунення такої описки Полтавська обласна військова адміністрація не вчинила.

Натомість суд апеляційної інстанції, надаючи оцінку зазначеним доказам, дійшов висновку про те, що такі є належними та допустимими, містять інформацію щодо предмета доказування та підтверджують, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер :04:001:0237, розташована в межах пам`ятки археології «Курган».

Зазначене дає підстави для висновку про те, що відповідач помилково ототожнює категорії належності та допустимості доказів і не враховує вимоги частини другої статті 89 ЦПК України, відповідно до якої саме суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення ухвалене на підставі недопустимих доказів, ОСОБА_1 фактично не погоджується із наданою судом апеляційної інстанції оцінкою доказів, які надані позивачем на підтвердження позовних вимог, і не посилається на те, що такі докази отримані з порушенням закону.

У контексті наведеного Верховний Суд урахував, що заперечуючи стосовно заявлених позовних вимог, а також посилаючись на недопустимість наданих позивачем доказів, ОСОБА_1 будь-яких доказів на їх спростування не надав, із заявою про виключення документів з числа доказів у порядку, передбаченому частиною одинадцятою статті 83 ЦПК України, не звертався.

Доводи касаційної скарги про те, що на порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції помилково застосував концепцію негативного доказу є безпідставними, оскільки апеляційний суд визнав обґрунтованими позовні вимоги Полтавської обласної військової адміністрації з огляду на надані позивачем докази, а не виключно твердження позивача. Натомість відповідач, посилаючись на недоведеність позовних вимог, жодного доказу на їх спростування не надав. Незважаючи на роз`яснення судом права на звернення до суду з клопотанням про призначення земельно-технічної експертизи, з таким клопотанням не звертався.

Зважаючи на наведене, колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновком суду апеляційної інстанції про те, що зібрані у справі докази достатнім чиним підтверджують, що спірна земельна ділянка розташована в межах пам`ятки археології та не може перебувати в приватній власності, а держава, як її законний власник, вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні свого права користування та розпоряджання цією земельною ділянкою в порядку, передбаченому статтею 391 ЦК України та статтею 152 ЗК України, зокрема шляхом зобов`язання повернути її державі.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суд апеляційної інстанції не врахував, що при отриманні у власність спірної земельної ділянки він діяв добросовісно і ніяких неправомірних дій не допускав, а отже зобов`язання повернути його земельну ділянку порушує його право мирно володіти своїм майном, гарантоване у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також принцип «належного урядування».

Перевіривши зазначені аргументи відповідача, колегія суддів Верховного Суду вважає їх частково обґрунтованими.

Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте ці положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини стаття 1 Першого протоколу до Конвенції закріплює три правила: 1) у першому реченні першого абзацу - загальне правило, що фіксує принцип мирного володіння майном; 2) у другому реченні того ж абзацу - охоплює питання позбавлення майна й обумовлює таке позбавлення певними критеріями; 3) у другому абзаці - визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друге та третє правила, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, мають тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного у першому правилі (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04, § 166 - 168).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (зокрема рішення ЄСПЛ від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України», заява № 29979/04).

У зв`язку із зазначеним право держави витребувати земельну ділянку, з огляду на доведену незаконність і безпідставність її набуття фізичною особою, передбачене у чинному законодавстві України. Відповідні приписи стосовно охорони земель і регламентування підстав для витребування майна є доступними, чіткими та передбачуваними.

У спорах стосовно земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси для задоволення національно-культурних потреб, використанні власності не на шкоду людині та суспільству (стаття 11, частина третя статті 13, частина сьома статті 41 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України). Заволодіння приватними особами такими ділянками всупереч чинному законодавству, без належного дозволу уповноваженого на те органу може зумовлювати конфлікт між гарантованим статтею 1 Першого протоколу до Конвенції правом цих осіб мирно володіти майном і правами інших осіб та всього суспільства.

Вирішуючи позовні вимоги Полтавської обласної військової адміністрації, суд апеляційної інстанції зазначеного не врахував, не перевірив, чи переслідує легітимну мету повернення земельної ділянки історико-культурного призначення, яка була надана у власність ОСОБА_1 , чи відповідає таке втручання держави у право власності відповідача суспільному інтересу, а також чи є таке втручання необхідним у контексті особливого правового режиму відповідних земельних ділянок.

Узагальнюючи наведене, доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права знайшли своє підтвердження, що є підставою для скасування постанови Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 року та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Вирішуючи позовні вимоги Полтавської обласної військової адміністрації про повернення у власність держави земельної ділянки, яка на праві власності належить ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не перевірив дотримання гарантованого у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод права відповідача мирно володіти майном, а також наявність/відсутність правових підстав для втручання у таке право, що є підставною для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного перегляду постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. Розподіл судових витрат, у тому числі за перегляд справи судом касаційної інстанції, підлягає вирішенню тим судом, який ухвалить остаточне судове рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 18 лютого 2025 рокускасувати, справу № 525/1380/23 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк