Номер провадження: 22-ц/813/1092/26
Справа № 496/5194/21
Головуючий у першій інстанції Пасечник М. Л.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.02.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Нерубайської сільської ради Одеського району Одеської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Головне управління Держгеокадастру в Одеській області про визнання незаконним та скасування рішення, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання недійсним договору купівлі - продажу земельної ділянки, визнання незаконним рішення державного кадастрового реєстратора, скасування державної реєстрації земельної ділянки, на рішення Біляївського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Пасечник М.Л. 28 жовтня 2024 року у м. Біляївка Одеської області, -

встановила:

У листопаді 2021 року представник ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, який було уточнено, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , в якому просив суд: - визнати незаконним та скасувати рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХХІV, в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 ; - визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ІV-ОД №062424, виданий Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області від 17.07.2002 року та зареєстрований в книзі реєстрації актів на право приватної власності на землю №959; - визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено 12.05.2005 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. за реєстровим номером 1-2110; - визнати незаконним рішення державного кадастрового реєстратора Біляївського районного відділу Одеської регіональної філії Центру ДЗК (правонаступник відділ у Біляївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області) від 07.08.2006 року щодо реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0309; - скасувати державну реєстрацію земельної ділянки у державному земельному кадастрі за кадастровим номером :02:003:0309, площею 0,1001 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , яка відноситься до земель житлової та громадської забудови, з цільовим призначенням: 02.01 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та закрити щодо неї поземельну книгу; стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати, пов`язані із розглядом справи.

В обґрунтування позову зазначено, що 21.08.2000 року на підставі рішення виконкому Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області №184 ОСОБА_1 отримала у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель за адресою: АДРЕСА_2 . Враховуючи, що відповідно до п. 2 рішення виконкому Нерубайської сільської ради від 21.08.2000 року №184 позивачу було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №016145, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №788 від 24.11.2000 року, ОСОБА_1 набула право власності 24.11.2000 року, тобто раніше ніж ОСОБА_3 . Наявний у позивача Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №016145, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №788 від 24.11.2000 року є підтвердженням правомірного набуття позивачем права власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2 , площею 0,2000 га. Відповідно до державного акту №016145 ( ОСОБА_1 ) її суміжними власниками були: - від А до Б - землі загального користування; від Б до В ОСОБА_4 ; від В до ОСОБА_5 ; від Г до ОСОБА_6 ; від Д до А ОСОБА_7 . Інформаційною довідкою №320264929 від 16.01.2023 року підтверджується, що в державних актах ОСОБА_1 та ОСОБА_3 суміжним власником сусідньої земельної ділянки з права є ОСОБА_4 , що також підтверджує доводи позивача про те, що частину належної їй земельної ділянки повторно надали у 2002 році іншій особі. Оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку був виданий у 2000 році, в ньому не містилася інформація щодо кадастрового номера земельної ділянки, а тому земельній ділянці позивача кадастровий номер присвоєно не було.

Для вирішення питання щодо визначення та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, 02.06.2020 року ОСОБА_1 звернулася із заявою до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з проханням розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Землевпорядна організація підготувала документацію із землеустрою, необхідну для присвоєння кадастрового номера, після чого відповідні органи земельних ресурсів на основі розробленої документації із землеустрою присвоюють кадастровий номер земельній ділянці та видають власнику витяг із поземельної книги із зазначенням кадастрового номера. У визначений законом спосіб позивач вирішила замовити розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж своєї земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Під час підготовки та реєстрації вказаної технічної документації позивач отримала відмову в продовженні її розроблення, так як виявилося, що на її земельній ділянці раніше вже була зареєстрована інша земельна ділянка, якій було присвоєно кадастровий номер :02:003:0309. Вказане підтверджується рішенням державного кадастрового реєстратора відділ №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до державного земельного кадастру від 24.01.2023 року. У вказаному рішенні зазначено, що підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Перетин ділянок з ділянкою :02:003:0309, площа співпадає на 50,0237%. Представник позивача вважає обставину перетину земельної ділянки позивача - ОСОБА_1 з земельною ділянкою, яка на даний час зареєстрована в ДЗК на відповідача ОСОБА_8 , цілком доведеною. Відповідно до витягу з державного земельного кадастру, отриманого 04.09.2021 року, стало відомо, що за таким кадастровим номером власником земельної ділянки є інша особа (відповідач), яка отримала земельну ділянку у власність на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. від 12.05.2005 року №1-2110. Згідно документації, яка надійшла до суду з Біляївської районної державної нотаріальної контори, договір купівлі-продажу від 12.05.2005 року, посвідчений державним нотаріусом Кифоренко Р.Б. за реєстровим номером 1-2110, містить інформацію про те, що відповідач ОСОБА_2 придбала земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану на території АДРЕСА_1 у ОСОБА_3 . У договорі міститься інформація про те, що спірна земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424, виданого виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області 17.07.2002 року та зареєстровано в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №959. Вказану земельну ділянку було передано відчужувачу для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Згідно з витягом ДЗК про земельну ділянку №НВ-021 від 04.09.2021 року, Біляївським районним відділом Одеської регіональної філії Центру ДЗК (правонаступник відділу у Біляївському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області) 07.08.2006 року було незаконно зареєстровано земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0309. У відповідь на адвокатський запит від 18.10.2022 року, листом від 24.10.2022 року №2292/340-22 Головне управління Держгеокадастру в Одеській області повідомило, що в державному фонді документації із землеустрою та оцінки земель технічна документація на земельну ділянку, яка посвідчена державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424, виданого ОСОБА_3 та яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня, що теж свідчить про незаконність видачі ОСОБА_3 державного акту серії IV-ОД №062424. У відповідь на адвокатський запит №3 від 18.10.2022 року Нерубайською сільською радою Одеського району Одеської області було надано лише завірену копію рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХІV, відповідно до якого, ОСОБА_3 було передано у власність земельну ділянку площею 0,10 га за адресою: АДРЕСА_1 . На думку представника позивача, сам факт надання особі земельної ділянки, яка не містить номеру, свідчить про незаконність такої передачі, оскільки земельним ділянкам в межах АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , в яку входять у земельні ділянки по АДРЕСА_1 , ще у 2000 році були присвоєні адреси. Адреса вказаної земельної ділянки була присвоєна тільки під час реєстрації земельної ділянки в ДЗК, після отримання листа сільської ради про присвоєння земельній ділянці адреси: АДРЕСА_5 (наявний в технічній документації від 2005 року про складання державного акта). У вказаному державному акті, виданому на ім`я ОСОБА_3 , збігається лише суміжний землекористувач літ. А-Г ( ОСОБА_4 ) з однієї сторони та землі загального користування з іншої сторони, що свідчить про те, що земельна ділянка, яка була надана ОСОБА_3 повністю знаходиться на частині земельної ділянки позивача. Тобто, права позивача порушуються не тільки незаконною реєстрацією земельної ділянки, здійсненої Біляївським районним відділом Одеської регіональної філії Центру ДЗК 07.08.2006 року, а ще й прийняттям Нерубайською сільською радою народних депутатів Біляївського району Одеської області рішення від 29.04.2002 року №37/2-ХІV та державного акту IV-ОД № 062424 від 17.07.2002 року. Також, у відповідь на адвокатський запит, було надано технічну документацію щодо складання державного акту на право власності на ім`я ОСОБА_2 , якою підтверджується, що спірна земельна ділянка, яка накладається на земельну ділянку позивача, була придбана відповідачем у ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки серії ВСВ №556724 від 12.05.2005 року та мала адресу: АДРЕСА_1 . Супровідним листом № 327/350-22 від 30.12.2022 року Головне управління Держгеокадастру в Одеській області надало на запит технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області на 18 арк. Крім того, з дослідження акту встановлення меж земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_3 від 12.06.2002 року, який знаходиться на 12 арк. технічної документації ОСОБА_2 вбачається, що в якості суміжних землекористувачів вказані частково інші особи, ніж особи, що вказані у державному акті позивача, та в деяких цих особах взагалі відсутні підписи ( ОСОБА_4 , ПІБ збігається, але відсутній підпис; ОСОБА_9 - ПІБ не збігається, та відсутній підпис; ОСОБА_10 - такій особі земля не надавалась). Згідно наданого підрядною організацією плану земельних ділянок, вбачається, що земельна ділянка, кадастровий номер :02:003:0309, яка на даний час зареєстрована за ОСОБА_2 , межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0022 та не межує з земельною ділянкою з кадастровим номером :02:003:0905, яка належить ОСОБА_4 , в той час, як в державному акті ОСОБА_3 зазначено її суміжним землевласником, що свідчить про незаконність його державного акту. Представник позивача вважає, що наданими доказами повністю підтверджується, що ОСОБА_3 у 2002 році було надано земельну ділянку, яка повністю накладається на земельну ділянку, раніше надану позивачу ОСОБА_1 , що свідчить про порушення її прав та про невідповідність рішення про надання ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, закону.

Представник позивача зазначав, що рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-XXІV, в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність спірної земельної ділянки є незаконним, а державний акт на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424 від 17.07.2002 року виданий на ім`я ОСОБА_3 - недійсними, оскільки на їх підставі позивача незаконно було позбавлено права власності на надану їй раніше земельну ділянки. У зв`язку з незаконністю рішення сільської ради та недійсністю державного акту на землю, є недійсним, на підставі ч. 1 ст. 203 ЦК України, і сам договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.05.2005 року №1-2110, оскільки ним порушуються права позивача щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, державний акт на яку був виданий раніше. Ефективним способом захисту прав позивача буде визнання незаконним та скасування рішення сільської ради про надання ОСОБА_3 земельної ділянки, визнання недійсним державного акту на земельну ділянку, площею 0,1000 га та договору купівлі-продажу, на підставі якого вказану земельну ділянку було продано ОСОБА_8 , а також скасування державної реєстрації земельної ділянки у державному земельному кадастрі за кадастровим номером :02:003:0309, оскільки рішення державного кадастрового реєстратора Біляївського районного відділу Одеської регіональної філії Центру ДЗК від 07.08.2006 року є також незаконним. Крім того, представник позивача вважає, що державна реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0309, площею 0,1001 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , з подальшим внесенням відомостей до Державного земельного кадастру, була проведена з порушенням діючого на момент реєстрації законодавства.

Позивач також вважав, що у зв`язку із скасуванням запису щодо земельної ділянку з кадастровим номером :02:003:0309, площею 0,1000 га, поземельна книга щодо останньої підлягає закриттю, на підставі ч. 4 ст. 25 Закону України «Про державний земельний кадастр». У зв`язку із викладеним, представник позивача звернувся до суду зі вказаним позовом.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 28.10.2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_2 не мала повноважень на подання заяви про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог, які були пред`явлені до інших відповідачів, зокрема Нерубайської сільської ради та ОСОБА_3 , які, у свою чергу, не заявляли будь-яких заяв щодо застосування судом наслідків спливу позовної давності.

Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги доводи представника позивача про неотримання ОСОБА_1 листа прокуратури від 13.05.2009 року, в якому прокуратура зазначає позивачу, що вона дійсно є власником земельної ділянки площею 0,20 га, на частину якої претендує ОСОБА_2 , яка вважає, що ця частина належить їй на праві власності, у зв`язку з чим, позивачці було рекомендовано звернутися до суду. Вказане, на думку апелянта, свідчить про те, що ОСОБА_1 не була належним чином проінформована про те, що її права на землю порушені.

Сторони про розгляд справи на 19.02.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 належала земельна ділянка загальною площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, на підставі рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХХІУ, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424.

12.06.2002 року Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області було видано ОСОБА_3 акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Суміжними землевласниками є: від А до Б землі ОСОБА_4 ; від Б до В землі ОСОБА_9 ; від В до Г землі ОСОБА_10 ; від Г до А землі загального користування.

29.04.2002 року Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області було прийнято рішення №37/2-ХХІУ про надання у приватну власність, безоплатно, земельну ділянку ОСОБА_3 , що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 0,10 га.

У наступному, власником земельної ділянки стала ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 12.05.2005 року, посвідченого державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б., зареєстрованого в реєстрі за №1-2110, згідно якого ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 купила земельну ділянку, площею 0,1000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначена земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ОД №062424, виданого виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області 17.07.2002 року та зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за №959.

26.04.2005 року начальником Біляївського районного відділу земельних ресурсів ОСОБА_11 було затверджено висновок про експертну грошову оцінку земельної ділянки, яка належить ОСОБА_3 , площею 0,1000 га, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , вартість якої становить 12916,83 грн.

26.09.2005 року Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області було видано ОСОБА_2 акт встановлення в натурі меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Суміжними землевласниками є: від А до Б землі Гапчук С.П.; від Б до В землі ОСОБА_9 ; від В до Г землі ОСОБА_10 ; від Г до А землі загального користування.

07.08.2006 року ТОВ «Консалтингова компанія ЮГСТАР» було видано технічну документацію із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області.

Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ №915697, виданого 07.08.2006 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, кадастровий номер :02:003:0309, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , цільове призначення якої: для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). Суміжними землевласниками є: від А до Б землі Гапчук С.П.; від Б до В землі ОСОБА_9 ; від В до Г землі ОСОБА_10 ; від Г до А землі загального користування.

10.09.2007 року Головним управління розвитку інфраструктури та енергозабезпечення було видано акт №162-07 інженерно-геологічного обстеження території та надання рекомендацій на її утримання щодо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

11.06.2007 року виконкомом Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області було прийнято рішення №329 клопотати перед Біляївською райдержадміністрацією та архітектурним відділом про дозвіл на будівництво житлового будинку та надвірних споруд ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 .

28.12.2007 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю Біляївської РДА було надано дозвіл ОСОБА_2 за №659 на виконання будівельних робіт з нового будівництва індивідуального житлового будинку, господарських будівель і споруд в АДРЕСА_5 .

26.03.2009 року ОСОБА_2 зверталася до голови Нерубайської сільської ради із заявою, в якій просила розібратися у ситуації, оскільки на її ділянку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_5 , претендує ОСОБА_1 .

26.03.2009 року ОСОБА_1 зверталася до голови Нерубайської сільської ради із заявою, в якій зазначила, що під час забудови належної їй земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_2 , виявилося, що на неї претендує ще декілька людей. ОСОБА_1 просила розібратися у даній ситуації та надати письмову відповідь.

Біляївським районним відділом земельних ресурсів Державного комітету України по земельних ресурсах було надіслано лист від 26.04.2005 року за вих. №2468 завідувачам державних нотаріальних контор, приватним нотаріусам та ОСОБА_3 про те, що державна реєстрація прав земельних сервітутів та обмежень на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно з даними державного земельного кадастру відсутня.

14.04.2009 року ОСОБА_1 зверталася до Управління Служби безпеки України в Одеській області з заявою, в якій просила: провести перевірку викладених фактів порушення земельного законодавства, припинити порушення земельного законодавства з її землею, що належить їй на праві приватної власності по АДРЕСА_1 ; забезпечити прийняття відповідних заходів реагування по фактам махінацій, корупції, шахрайства, зловживань, службових підробок по захвату її земельної ділянки; порушити кримінальну справу по відповідним статтям Кримінального кодексу України, забезпечити належне розслідування, накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову і направити справу до суду для притягнення винних до встановленої законом відповідальності; у разі відмови в порушенні кримінальної справи ОСОБА_1 просила вислати їй копію постанови про відмову в порушенні кримінальної справи для вирішення питання щодо її оскарження в порядку ст. 99-1 або ст. 236-2 Кримінально-процесуального кодексу України.

Помічник Біляївського міжрайонного прокурора Васильєв І.І. надав висновок проведення перевірки за зверненням ОСОБА_1 , який затверджений в.о. Біляївського міжрайонного прокурора Мишевським В.М., про те, що згідно рішення виконкому Нерубайської сільської ради №184 від 21.08.2000 року, заявнику безоплатно виділена земельна ділянка площею 0,20 га. в АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. На даний час на вказану земельну ділянку претендує ОСОБА_2 , яка вважає, що частина зазначеної земельної ділянки належить їй на праві приватної власності. У зв`язку з вищевикладеним, між заявником та ОСОБА_2 виник земельний спір стосовно вказаної земельної ділянки. Враховуючи, що розгляд та вирішення зазначеного в заяві питання відноситься до компетенції суду, заявнику необхідно звернутися з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області. Підстав для представництва інтересів заявника у суді не вбачається.

13.05.2009 року за вих. №146-ж-09 Біляївською міжрайонною прокуратурою Одеської області було надіслано лист ОСОБА_1 , в якому зазначено, що в ході перевірки встановлено, що згідно рішення виконкому Нерубайської сільської ради №184 від 21.08.2000 року останній безоплатно виділена земельна ділянка площею 0,20 га в АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 отримано державний акт направо приватної власності на земельну ділянку. На даний час на вказану земельну ділянку претендує ОСОБА_2 , яка вважає, що частина зазначеної земельної ділянки належить їй на праві приватної власності. У зв`язку з вищевикладеним, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник земельний спір стосовно вказаної земельної ділянки. Враховуючи, що розгляд та вирішення зазначеного в заяві питання відноситься до компетенції суду, ОСОБА_1 необхідно звернутися з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області.

22.05.2009 року ОСОБА_1 зверталася до Прокуратури Одеської області з заявою, в якій просила провести перевірку викладених фактів порушення земельного законодавства, припинити порушення земельного законодавства з її землею, що належить їй на праві приватної власності по АДРЕСА_1 ; забезпечити прийняття відповідних заходів реагування по фактам махінацій, корупції, шахрайства, зловживань, службових підробок по захвату її земельної ділянки; порушити кримінальну справу по відповідним статтям Кримінального кодексу України, забезпечити належне розслідування, накладення арешту на майно для забезпечення цивільного позову і направити справу до суду для притягнення винних до встановленої законом відповідальності; у разі відмови в порушенні кримінальної справи ОСОБА_1 просила вислати їй копію постанови про відмову в порушенні кримінальної справи для вирішення питання щодо її оскарження в порядку ст. 99-1 або ст. 236-2 Кримінально-процесуального кодексу України.

Начальник Біляївського РВ ГУМВС України в Одеській області Драган А.В. листом від 02.06.2009 року за вих. №005р/09 повідомив в.о. Біляївського міжрайонного прокурора Мишевського В.М. та ОСОБА_1 про те, що за зверненням ОСОБА_1 проведена перевірка та матеріали №3220 від 03.06.2009 року долучені до відмовного матеріалу №1710 від 25.04.2009 року. Раніше по фактам, вказаним у заяві ОСОБА_1 , проводилася перевірка та відмовлено у порушенні кримінальної справи на підставі п. 2 ст. 6 Кримінально-процесуального кодексу України.

06.10.2010 року ОСОБА_1 зверталася до начальника Біляївського РВ УМВС України в Одеській області з заявою, в якій просила: порушити кримінальну справу за фактом самоуправства, зловживання владою, перевищенням службових повноважень, службового підроблення документів, службової недбалості з боку посадових осіб Нерубайської сільської ради, що призвело до порушення її прав приватної власності на земельну ділянку; визнати ОСОБА_1 потерпілою та цивільним позивачем по даній кримінальній справі; з метою забезпечення цивільного позову накласти арешт на земельну ділянку за АДРЕСА_1 .

Старшим помічником Біляївського міжрайонного прокурора Андрєєвим О.О. було видано план проведення перевірки за зверненням ОСОБА_1 , затвердженим Біляївським міжрайонним прокурором Коваль Г.П.

22.10.2010 року за вих. №146-ж-09 старшим помічником Біляївського міжрайонного прокурора Андрєєвим О.О. було надіслано лист начальнику відділу Держкомзему у Біляївському району Саламасі А.В. з вимогою не пізніше 03.11.2010 року надати копії: технічної документації із складання державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,20 га, розташовану в АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 ; технічної документації із складання державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану в АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_3 ; технічної документації із складання державного акту на право власності на земельну ділянку площею 0,10 га, розташовану в АДРЕСА_5 , яка належить ОСОБА_2

02.11.2010 року за вих. №6-6-09/1286 відділом Держкомзему у Біляївському районі Одеської області Головного управління Держкомзему у Одеській області було надіслано на адресу старшого помічник Біляївського міжрайонного прокурора Андрєєва О.О. копію технічної документації із землеустрою щодо складання державного акту на право власності на земельну ділянку ОСОБА_2 для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на території Нерубайської сільської ради Біляївського району Одеської області.

Старший помічник Біляївського міжрайонного прокурора Андрєєв О.О. надав висновок проведення перевірки за зверненням ОСОБА_1 , який затверджений в.о. Біляївського міжрайонного прокурора Мишевським В.М. 16.11.2010 року, про те, що згідно рішення виконкому Нерубайської сільської ради №184 від 21.08.2000 року, заявнику безоплатно виділена земельна ділянка площею 0,20 га в АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 отримано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку. На даний час на вказану земельну ділянку претендує ОСОБА_2 , яка вважає, що частина зазначеної земельної ділянки належить їй на праві приватної власності. У зв`язку з вищевикладеним, між заявником та ОСОБА_2 виник земельний спір стосовно вказаної земельної ділянки. Враховуючи, що розгляд та вирішення зазначеного в заяві питання відноситься до компетенції суду, заявнику роз`яснено порядок з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області. Підстав для представництва інтересів заявника у суді не вбачається.

16.11.2010 року за вих. №2029к/10 в.о. Біляївського міжрайонного прокурора Мишевським В.М. було надіслано лист ОСОБА_1 , в якому зазначено, що згідно рішення виконкому Нерубайської сільської ради №184 від 21.08.2000 року останній безоплатно виділена земельна ділянка площею 0,20 га в АДРЕСА_2 та ОСОБА_1 отримано державний акт направо приватної власності на земельну ділянку. На даний час на вказану земельну ділянку претендує ОСОБА_2 , яка вважає, що частина зазначеної земельної ділянки належить їй на праві приватної власності. У зв`язку з вищевикладеним, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник земельний спір стосовно вказаної земельної ділянки. Враховуючи, що розгляд та вирішення зазначеного в заяві питання відноситься до компетенції суду, ОСОБА_1 необхідно звернутися з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області.

На підставі договору №20/35-0012 від 02.06.2020 року, Одеською регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» було видано технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_1 для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель за адресою: АДРЕСА_1 .

З технічної документації вбачається, що ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, загальною площею 0,2000 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , цільове призначення якої: для будівництва і обслуговування житлового будинку та господарських будівель, на підставі рішення виконкому Нерубайської сільської Ради народних депутатів №184 від 21.08.2000 року, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ОД №016145. Суміжними власниками є: від А до Б землі загального користування; від Б до В ОСОБА_4 ; від В до ОСОБА_12 ; від Г до Д ОСОБА_13 ; від Д до А ОСОБА_7 .

24.11.2000 року ОСОБА_1 було видано акт про встановлення меж земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 було видано акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання щодо земельної ділянки, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Кадастровий номер земельної ділянки відсутній.

24.01.2023 року Державним кадастровим реєстратором Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області було прийнято рішення №РВ-023, відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру, про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з таких підстав: - електронний документ не відповідає установленим вимогами, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа; - розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини; рекомендовано виправити наявні зауваження.

Додатком до вказаного рішення №РВ-023 є протокол №ПП-023 проведення перевірки електронного документа від 24.01.2023 року та висновок щодо перевірки електронного документа, в якому зазначено, що відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру встановлено, що відповідно до п. 6 ст. 24 ЗУ «Про ДЗК» підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Перетин ділянок з ділянкою :02:003:0309, площа співпадає на 50,0237%.

ОСОБА_4 є власником земельної ділянки та житлового будинку, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №320264929 від 16.01.2023 року.

Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ст. 317 ЦК України).

Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Порушення цивільних прав може проявлятися, зокрема, у створенні власнику перешкод у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном.

За змістом ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.

Частиною 1 ст. 79 ЗК України визначено, що земельна ділянка це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Статтею 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об`єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, проектами землеустрою щодо впорядкування території для містобудівних потреб, проектами землеустрою щодо приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; шляхом інвентаризації земель у випадках, передбачених законом; за проектами землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв); за затвердженими комплексними планами просторового розвитку території територіальних громад, генеральними планами населених пунктів, детальними планами території.

Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Правилами ч. 1 ст. 81 ЗК України визначено такі способи набуття права власності на земельні ділянки: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

У ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Частиною 1 ст. 155 ЗК України передбачено, що у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

Згідно ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

У постанові Верховного суду від 22.03.2023 року по справі № 548/98/21 зазначено що пунктами 2 та 10 Розділу VIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» передбачено, що земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 у 2000 році набула у визначений законом спосіб та порядок право власності на земельну ділянку площею 0,2000 га, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено відповідним державним актом серії ІІІ-ОД №016145, виданим повноважним органом. Вказаний державний акт був зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №788.

Згідно ст. 6 ЗК України 1990 року (чинній на час набуття позивачем права власності), громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка) та садівництва. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безоплатно.

Згідно ст. 17 ЗК України (в редакції 1990 року), передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Передача у власність земельної ділянки, що раніше надана громадянину, провадиться сільськими, селищними, міськими Радами народних депутатів за місцем розташування цієї ділянки, зокрема, для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва у розмірах згідно із ст. ст. 57 і 67 цього Кодексу. Зазначені земельні ділянки передаються у власність на підставі заяви громадянина і матеріалів, що підтверджують її розмір (земельно-кадастрова документація, дані бюро технічної інвентаризації, правлінь товариств і кооперативів тощо).

Згідно ст. ст. 22, 23 ЗК України (в редакції 1990 року), право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.

Таким чином, враховуючи встановлені обставини та викладені норми земельного права, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач, у передбачений законом спосіб, набула право власності на земельну ділянку та одержала 24.11.2000 року державний акт.

Відповідно, оскільки державний акт, на підставі якого ОСОБА_1 є власником наданої їй у власність земельної ділянки, є чинним, тому виділення частини цієї ж земельної ділянки у власність іншій особі, зокрема відповідачу ОСОБА_3 є неправомірним.

Однак, як вже вказувалось вище, 24.01.2023 року Державним кадастровим реєстратором Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області було прийнято рішення №РВ-023 про відмову ОСОБА_1 у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру з таких підстав: - електронний документ не відповідає установленим вимогами, про що зазначено у протоколі проведення перевірки електронного документа; - розташування в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини; рекомендовано виправити наявні зауваження.

Додатком до вказаного рішення №РВ-023 є висновок щодо перевірки електронного документа, в якому зазначено, що відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру встановлено, що відповідно до п. 6 ст. 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Перетин ділянок з ділянкою :02:003:0309, площа співпадає на 50,0237%.

Земельна ділянка з кадастровим номером :02:003:0309 належить ОСОБА_2 , а раніше була виділена та належала ОСОБА_3 .

Таким чином, доведеною є обставина перетину земельних ділянок ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки доказі іншого, ніж зазначені у висновку щодо перевірки електронного документа, який є додатком до рішення №РВ-023 від 24.01.2023 року, у матеріалах справи відсутні.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що набуття права власності з видачею Державного акту на право приватної власності на землю та державна реєстрація спірної земельної ділянки на ім`я відповідача ОСОБА_3 , та в подальшому на ім`я ОСОБА_2 , була проведена без урахування того, що на той час частина вказаної земельної ділянки не була вільною, так як перебувала у приватній власності позивача.

У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам роз`яснено, що, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Оскільки за предметом таких правочинів є земельна ділянка, яка накладається на земельну ділянку позивача, право власності на яку не припинено, не вилучено, а відтак, обґрунтованим є висновок про незаконність рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХХІV, в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІV-ОД №062424, виданий Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області від 17.07.2002 року та зареєстрований в книзі реєстрації актів на право приватної власності на землю №959.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України).

Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Вимоги позивача про визнання в судовому порядку правочину недійсним, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину.

У зв`язку з наявністю підстав для визнання незаконним рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХХІV, в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІV-ОД №062424, виданого Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області від 17.07.2002 року, подальше відчуження земельної вищевказаної земельної ділянки ґрунтується на неіснуючому праві, з огляду на це, оспорюваний договір купівлі-продажу земельної ділянки від 12.05.2005 року порушує право постійного користування позивача та підлягає визнанню недійсним.

Позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, який посвідчено 12.05.2005 року державним нотаріусом Біляївської державної нотаріальної контори Одеської області Кифоренко Р.Б. за реєстровим номером 1-2110; - визнання незаконним рішення державного кадастрового реєстратора Біляївського районного відділу Одеської регіональної філії Центру ДЗК від 07.08.2006 року щодо реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки :02:003:0309; - скасування державної реєстрації земельної ділянки у державному земельному кадастрі за кадастровим номером :02:003:0309, площею 0,1000 га, місце розташування: АДРЕСА_1 , та закриття щодо неї поземельної книги, є похідними від позовних вимог про визнання незаконним рішення Нерубайської сільської Ради народних депутатів Біляївського району Одеської області від 29.04.2002 року №37/2-ХХІV, в частині передачі ОСОБА_3 у приватну власність земельної ділянки площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку серії ІV-ОД №062424, виданого Нерубайською сільською радою Біляївського району Одеської області від 17.07.2002 року.

Водночас, як вбачається з матеріалів справи, представником відповідача ОСОБА_2 було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давніть у три роки.

Європейський суд з прав людини, яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може стати в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту зі спливом часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос проти Росії»).

Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У ст. 261 ЦК України використовуються терміни «довідався» та «міг довідатися», тому діє презумпція можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому саме по собі доведення факту, що позивач не знав про порушення свого цивільного права і через це не звернувся за його захистом до суду, недостатньо, так як ст. 81 ЦПК України зобов`язує його такі обставини довести.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Згідно ст.1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами. Державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Таким чином, реєстрація земельних ділянок в Державному земельному кадастрі забезпечує гарантування захисту права власності на землю.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 отримала спірну земельну ділянку у власність у 2000 році.

Однак, для вирішення питання щодо визначення та присвоєння кадастрового номера земельній ділянці, ОСОБА_1 звернулася із заявою до державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» з проханням розробити технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) лише 02.06.2020 року, тобто зі спливом 20 років з моменту отримання земельної ділянки.

Матеріали справи не містять доказів, що з 2000 по 2020 рік позивач вживала жодних заходів щодо присвоєння своїй земельній ділянці кадастрового номеру.

Статтею 91 ЗК України передбачено, що власники земельних ділянок зобов`язані: а) забезпечувати використання їх за цільовим призначенням; б) додержуватися вимог законодавства про охорону довкілля; в) своєчасно сплачувати земельний податок; г) не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів; ґ) підвищувати родючість ґрунтів та зберігати інші корисні властивості землі; д) своєчасно надавати відповідним органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування дані про стан і використання земель та інших природних ресурсів у порядку, встановленому законом; е) дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон; є) зберігати геодезичні знаки, протиерозійні споруди, мережі зрошувальних і осушувальних систем; ж) за свій рахунок привести земельну ділянку у попередній стан у разі незаконної зміни її рельєфу, за винятком здійснення такої зміни не власником земельної ділянки, коли приведення у попередній стан здійснюється за рахунок особи, яка незаконно змінила рельєф.

ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку у 2000 році. Відсотковий розмір накладки земельної ділянки з кадастровим номером :02:003:0309 на земельну ділянку позивача становить 50, 0237%, що є значним та виключає можливість одночасного користування земельними ділянками позивачем та відповідачем ОСОБА_2 .

Представник відповідача ОСОБА_2 , заявляючи про пропуск позивачем строку позовної давності, зазначила, що ОСОБА_1 достеменно було відомо про те, що ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки за з`ясуванням певних обставин позивач зверталась до органів прокуратури та Нерубайської селищної ради із відповідними заявами ще у квітні-травні 2009 року.

Представник ОСОБА_1 у клопотанні про визнання поважними причин пропуску строку позовної давності зазначав, що влітку 2006 року невідомими ОСОБА_1 особами на вказану ділянку були завезені газобетоні блоки. Зі слів сусідів позивачу стало відомо, що власники блоків за договором купівлі-продажу набули у власність половину її ділянки.

Таким чином, колегія суддів вважає встановленим факт, що саме у 2006 році ОСОБА_1 дізналася про порушення свого права, як законного власника спірної земельної ділянки.

У апеляційній скарзі представником ОСОБА_1 вказано, що після численних звернень до органів прокуратури та Нерубайської сільської ради, на земельній ділянці позивача припинилися роботи, тому остання вважала свої права поновленими.

Однак, з наявних у матеріалах справи листів Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області від 13.05.2009 року, від 16.11.2010 року, висновку Біляївського міжрайонного прокурора про проведення перевірки за зверненням ОСОБА_1 , виданим помічником ОСОБА_14 та висновок проведення перевірки за зверненням ОСОБА_1 від 16.11.2010 року, вбачається, що вказані державні органи дійшли висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виник земельний спір стосовно спірної земельної ділянки, у зв`язку із чим ОСОБА_1 було рекомендовано звернутися з відповідною заявою до Біляївського районного суду Одеської області.

Отже, ОСОБА_1 ще у 2009 та 2010 роках було роз`яснено право на звернення до суду з позовом, оскільки наявний спір стосовно земельної ділянки, яка належить їй на праві приватної власності.

При цьому, до суду за захистом своїх прав як власника земельної ділянки, на частину якої претендує інша особа, ОСОБА_1 звернулась лише 03.11.2021 року, у зв`язку із чим колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 не отримувала лист Біляївської міжрайонної прокуратури Одеської області від 13.05.2009 року, в якому зазначено, що на її земельну ділянку претендує інша особа, тому позивач не була належним чином проінформована про вказану обставину, - колегія суддів вважає безпідставними, оскільки про факт порушення її прав позивачці стало відомо раніше, у 2006 році, а тому обставина щодо отримання/неотримання ОСОБА_1 зазначеного листа від прокуратури не має правового значення для вирішення даної справи.

Аналогічно необґрунтованими є доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 не мала повноважень на подання заяви про застосування наслідків спливу позовної давності щодо вимог, які були пред`явлені до інших відповідачів, зокрема Нерубайської сільської ради та ОСОБА_3 , які, у свою чергу, не заявляли будь-яких заяв щодо застосування судом наслідків спливу позовної давності.

Колегія суддів зазначає, що ОСОБА_2 є відповідачем у справі, тобто стороною у спорі, а також є стороною оскаржуваного правочину, а відтак, мала передбачене законом право на подачу заяви про застосування наслідків спливу позовної давності. Крім того, вирішення даної справи впливає на право власності відповідача на спірну земельну ділянку.

Частиною 5 ст. 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Законодавство не наводить переліку причин, які можуть бути визнані поважними для захисту порушеного права, у випадку подання позову з пропуском строку позовної давності. Тому, дане питання віднесено до компетенції суду, який розглядає судову справу по суті заявлених вимог.

Колегія суддів погоджується із доводами суду першої інстанції, що позивачем не обґрунтовано поважність причин пропуску строку позовної давності, та в ході розгляду справи судами першої та апеляційної інстанцій також не встановлено таких причин.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі №369/6892/15-ц).

За роз`ясненнями, викладеними у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, як в цілому, так і кожному окремо, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку із пропуском строку позовної давності .

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановлені судом дотримані норми матеріального і процесуального права.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09.12.1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27.09.2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28.10.2024 року постановлено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 19 лютого 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе