Справа № 2-595/11 Головуючий у 1-й інстанції Коваленко І. В.
Провадження № 22ц/812/120/26 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

4 лютого 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Богуславською О. М.,

за участю: представника відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,

на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 2 лютого 2021 року, описку у якому виправлено за ухвалою того ж суду від 19 лютого 2021 року, ухваленого під головуванням судді Коваленка І. В. у місті Миколаєві о 10 годині 05 хвилині зі складанням повного судового рішення у справі

за позовом

Публічного акціонерного товариства Комерційний банк (ПАТ КБ) «Надра»,

правонаступником якого у справі є

Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Фінанс Проперті Груп»,

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи - Товариство з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Інвестмент Юніон»,

ОСОБА_5

про стягнення заборгованості за кредитним договором

та договором поруки в солідарному порядку,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2010 року ВАТ КБ «Надра», назва якого змінена в подальшому на ПАТ КБ «Надра», звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , про стягнення з відповідачів в солідарному порядку 39 965,22 доларів США заборгованості за кредитним договором, яка станом на 1 вересня 2010 року еквівалентна 315 169 грн 72 коп., та складається із: 27 379,86 доларів США заборгованості за основним боргом, 7 779,82 доларів США заборгованості за процентами за користування кредитом, 1 866, 93 доларів США пені та 2 938,61 доларів США штрафу за порушення умов договору , що виникли внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором.

В обґрунтування позову банк зазначив, що 27 грудня 2007 року банком із позичальником ОСОБА_2 та поручителькою ОСОБА_4 укладено кредитний договір «Автопакет» № 08/12/2007/840/-К3952 С. на суму 28 386,14 доларів США строком до 22 грудня 2014 року зі сплатою 14,4 відсотків річних за користування кредитом та зі сплатою щомісячного платежу в розмірі 559,26 доларів США до 18 числа кожного поточного місяця.

В забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань того ж дня укладено також окремий договір поруки з поручителькою ОСОБА_3 .

Втім, в порушення умов договору кредитування позичальником, починаючи з листопада 2008 року, у визначені строки не погашена сума основного кредиту та проценти за користування кредитом, у зв`язку з чим банком на адресу боржника та поручителів направлена вимога про дострокове повернення кредиту.

Однак, не отримавши задоволення своєї вимоги, банк звернувся до суду з позовом про дострокове виконання зобов`язання шляхом повернення основного боргу та процентів за користування кредитом з урахуванням суми пені та штрафу.

Заяв, клопотань на подану позовну заяву відповідачами не надано.

Заочним рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 21 січня 2011 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено, ухвалено про стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі еквівалентному 315 169 грн 72 коп. Розподілено судові витрати.

У березні 2020 року ОСОБА_4 звернулась з заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на свою необізнаність про розгляд справи, у зв`язку з неотриманням судових викликів та повідомлень. Вказувала на відсутність підстав для пред`явлення вимог до неї як до поручителя через пропуск банком шестимісячного строку з дня настання строку виконання зобов`язання та відсутності доказів у вигляді оригіналів платіжних документів про перерахування позичальнику кредитних коштів.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 24 березня 2020 року заяву ОСОБА_4 задоволено, ухвалено про скасування заочного рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 21 січня 2011 року. Призначено справу до розгляду.

Відповідачкою ОСОБА_3 подано відзив на позовну заяву, в якому вона вважала її вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з пропуску шестимісячного строку для звернення із позовом до поручителів, оскільки позов пред`явлений через два роки після припинення виконання зобов`язань позичальником. За такого вважала поруку припиненою, що є підставою для відмови у задоволенні пред`явленого позову.

У відзиві на позовну заяву відповідачка ОСОБА_4 вважала також позовну заяву необґрунтованою, виходячи з підстав, аналогічних викладеним нею в заяві про перегляд заочного рішення та викладеним у відзиві відповідачки ОСОБА_3 .

Рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 2 лютого 2021 року, описку в якому виправлено за ухвалою того ж суду від 19 лютого 2021 року, позов задоволено частково. Ухвалено про стягнення з ОСОБА_4 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» 22 273,64 доларів США загальної суми боргу за договором «Автопакет» № 08/12/2007/840-К3952, яка складається із: 19 940,31 доларів США заборгованості по кредиту, 1 339,98 доларів США боргу за процентам та 993,35 доларів США пені. Постановлено про стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_2 в солідарному порядку на користь ПАТ КБ «Надра» 22 273,64 доларів США загальної суми боргу за договором «Автопакет» № 08/12/2007/840-К3952, яка складається із: 19 940,31 доларів США заборгованості по кредиту, 1 339,98 доларів США боргу за процентам та 993,35 доларів США пені. З ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Надра» стягнуто заборгованість за договором «Автопакет» № 08/12/2007/840-К3952, яка складається із: 7439,55 доларів США заборгованості по кредиту, 6439,84 доларів США боргу за процентами та 873,58 доларів США пені, всього 14752,97 доларів США.

При ухваленні рішення суд першої інстанції врахував порядок погашення платежів щомісячними сумами, внаслідок чого виходив з наявності підстав для стягнення з кожної поручительки в солідарному порядку з позичальником окремо щомісячних платежів за період, починаючи з 16 березня 2010 року і до дня настання дострокового виконання зобов`язань, та іншої частини не сплачених щомісячних платежів до 16 березня 2010 року лише з позичальника.

Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 27 січня 2022 року у справі замінено сторону стягувача ПАТ КБ «Надра» на його правонаступника ТОВ «Фінанс Проперті груп», у видачі дублікату виконавчого листа відмовлено, враховуючи те, що стягувач за отриманням оригіналів виконавчих листів до суду ще не звертався.

Не погоджуючись з рішенням суду, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 подали апеляційну скаргу, у якій посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, і з недоведеністю обставин, які суд вважав встановленими, просили його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

На думку відповідачів, судом при постановленні рішення не було враховано, що позивач не довів свої вимоги за допомогою належних доказів у відповідності до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а саме не надав підтвердження виплати кредитних коштів позичальнику у готівковій формі.

Також банком необґрунтовано і не доведено факт невиконання зобов`язань позичальником та неповернення ним кредитних коштів, у зв`язку з відсутністю у матеріалах справи виписки з рахунку позичальника та інших первинних документів, що фіксують рух коштів. Наведене позбавило позичальника можливості ефективно захистити свої права.

Посилалися на те, що наданий банком розрахунок заборгованості є декларативним та позбавленим деталізації, через що місцевий суд під час постановлення рішення самостійно розрахував розмір щомісячного платежу та вийшов за межі наданої йому дискреції та фактично взяв на себе функції обґрунтування позовних вимог в порушення принципу диспозитивності судового процесу. При цьому, хоча суд правильно застосував норму права із врахуванням шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителів, але припустився математичної помилки, що призвела до неправильного визначення суми стягнення. Посилався на відповідну судову практику та практику Європейського суду з прав людини.

Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 2 січня 2026 року до участі у справі у якості третіх осіб залучено ТОВ «Інвестмент Юніон» та ОСОБА_5 , з якими укладено договори щодо переуступки права вимоги з заміненим правонаступником стягувача у справі ТОВ «Фінанс Проперті груп».

2 лютого 2026 року від третьої особи ОСОБА_5 надійшли додаткові пояснення та заява про підтримання поданої апеляційної скарги.

Відзивів на апеляційну скаргу учасниками справи не надано.

Справа розглянута в суді апеляційної інстанції за відсутністю учасників справи, у присутності представника відповідача ОСОБА_7 , за належним їх повідомленням про дату та час слухання справи у відповідності до частини 2 статті 372 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймають участь у розгляді справи, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

При вирішенні справи судом встановлено, що 27 грудня 2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ КБ «Надра», та ОСОБА_2 як позичальником, ОСОБА_4 як поручителькою укладено договір «Автопакет» №08/12/2007/840-К3952, за умовами якого позичальнику надано кредит у сумі 29386,14 доларів США на придбання автотранспортного засобу та витрати пов`язані із його державною реєстрацією із встановленням 14,4 відсотків на місяць за користування кредитними коштами на строк до 22 грудня 2014 року ( т.1 а.с.5-7).

Сторонами обумовлено, що повернення кредиту здійснюється шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу у розмірі 559,26 доларів США, який вноситься щомісячно до 18 числа поточного місяця (п.п.2.2.1, 2.2.3 договору).

Пунктом 4.2.5. цього ж договору передбачено право позикодавця вимагати дострокового виконання зобов`язання щодо повернення кредиту, якщо позичальник несвоєчасно чи не в повному обсязі сплатив черговий платіж.

У разі ж прострочення строку сплати мінімальних необхідних платежів та у разі порушення вимог, зазначених у пунктах 4.3.1., 4.3.2., 4.3.7., 4.3.9., 4.3.10 цього договору, у відповідності до умов, викладених у пунктах 5.1. та 5.2, передбачено обов`язок позичальника сплачувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, а також штраф у розмірі 10% від суми кредиту за кожен випадок.

Розділом 3 договору «Автопакет» передбачено забезпечення виконання зобов`язання ОСОБА_2 шляхом застави автотранспортного засобу вартістю 148 400 грн, який є еквівалентом 29 386,13 доларів США, та порукою, за умовами якої поручителька ОСОБА_8 безвідзивно та безспірно зобов`язується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов`язань.

Відповідно до копії заяви на видачу готівки № NL-5 від 27 грудня 2007 року ОСОБА_2 видано кредит в розмірі 29 386,14 доларів США, еквівалентних 148 400 грн 01 коп., за отримання яких позичальник особисто розписався ( т. 1 а.с.11). Внаслідок чого доводи апеляційної скарги про не доведення банком факту видачі позичальнику грошей є неспроможними.

30 грудня 2007 року додатково в забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним договором «Автопакет», між ВАТ КБ «Надра» та ОСОБА_3 укладено окремий договір поруки 08/12/2007/840-К (т. 1 а.с.8).

Сам факт укладення кредитного договору «Автопакет» та договору поруки апелянтами не оспорюється.

За наданим банком розрахунком, який не спростовано за допомогою належних доказів, позичальником ОСОБА_2 на виконання умов укладеного договору здійснена лише часткова сплата щомісячних ануїтетних платежів на загальну суму 5 089,02 доларів США за період дії договору і до 17 жовтня 2008 року включно (т.1 а. с.9-10).

Інших письмових доказів на сплату щомісячних платежів, які не були враховані банком під час розрахунку, позичальником суду не надано, за такого усі твердження викладені в апеляційній скарзі про неправильність проведеного банком розрахунку не є слушними.

Такими же є доводи про реалізацію банком заставного автомобіля, оскільки погашення боргу в порядку виконання судового рішення не є підставою для проведення перерахунку за первісно заявленими вимогами, а отримані від реалізації майна суми враховуються під час здійснення виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, яке ухвалене за наслідками розгляду спору.

Тому, враховуючи неналежне виконання зобов`язань за договором в період строку кредитування та неповну сплату позичальником платежів за отриманим кредитом, банк направив 9 вересня 2010 року письмову вимогу від 8 вересня 2010 року про дострокове повернення кредиту, у зв`язку з наявністю заборгованості в сумі 27 379,86 доларів США станом на 1 вересня 2010 (т.1 а.с.84) шляхом надсилання на адресу відповідачів рекомендованого листа (т. 1 а.с.19). У вимозі роз`яснив порядок погашення боргу протягом 7 днів та наслідки його невиконання.

Відповідно до вимог статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Статтею 1054 ЦК України визначається, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом частини 1 статті 1056? ЦК України (в редакції, чинній на час укладення договору) процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

При тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України (постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц).

Як вбачається з наданого банком розрахунку, позивачем розрахована загальна сума заборгованості за ставкою 14,4% річних за період з 27 грудня 2007 року по 31 серпня 2010 року у розмірі 39 965, 22 доларів США, що не суперечить узгодженій сторонами процентній ставці та узгоджується зі строком, що надається за умовами договорів на виконання направленої вимоги про дострокове повернення кредиту (т. 1 а.с.9-10).

Тобто проценти за кредитом нараховані в межах строку дії договору, з огляду на зміну кредитором строку настання виконання зобов`язання, направлення такої вимоги позичальнику та його поручителькам з врахуванням 7-ти денного строку наданого їм на добровільне виконання.

За такого доводи апеляційної скарги щодо сумнівного нарахування боргу за процентами за користування кредитом, після зміни строку виконання зобов`язання, є безпідставними.

Таким же помилковим є твердження відповідачів про період нарахування пені, так як пеня нарахована кредитором у відповідності до пункту 5.1 договору та за період строку дії договору згідно до частини 3 статті 549 ЦК України та статті 258 ЦК України.

Доказів на спростування правильності проведеного банком розрахунку суми пені та заяв про застосування позовної давності, а також стосовно наявності таких підстав, відповідачами судам першої та апеляційної інстанцій не надано. Крім того судом враховано одночасне нарахування позивачем пені та штрафу, внаслідок чого банку відмовлено у стягненні штрафу і постановлено про стягнення неустойки у виді пені в якості відповідальності позичальника за несвоєчасне виконання зобов`язань, в тому числі солідарно з поручителями в межах строку її нарахування відповідно до частини 4 статті 559 ЦК України.

Також посилання відповідачів на декларативне проведення банком нарахування заборгованості спростовується наданим позивачем розрахунком, виходячи із визначеного за умовами договору щомісячного платежу та строків його внесення з урахуванням внесених позичальником платежів на погашення кредиту. Іншого на його спростовування, крім декларативного заперечення, позичальником та його поручителькою суду не надано.

В той же час відповідачі посилалися на проведення судом свого розрахунку з поділом щомісячного платежу на два щомісячних платежі: за тілом кредиту та окремо за процентами, що на їх дімку є перебирання судом на себе функції обґрунтування позовних вимог. Втім, поділ цілого платежу на дві відокремлені його частини з урахуванням умов договору, не є покладенням на позичальника та поручительок додаткових обов`язків, ніж ті, які взяті ними за умовами договору кредиту та договору поруки. Такий розрахунок є наміром суду дослідити строки нарахування платежів в межах строку виконання зобов`язань, оскільки тіло кредиту повинно повертатися достроково і в повному обсязі, а проценти за умовами договору можуть бути нараховані виключно в межах зміни строку настання виконання зобов`язань, тобто коли кредитором визначається строк дострокового виконання зобов`язань позичальником, у зв`язку з порушенням ним взятого на себе обов`язку.

Отже, судом визначено тіло кредиту за наданим розрахунком банку та умовами кредитного договору, яким передбачено повернення кредитних складових у щомісячному платежі, який складається із тіла кредиту та визначених сторонами процентів, внаслідок чого судом спочатку у щомісячному платежі правильно визначено таку складову, як щомісячний платіж за тілом кредиту в розмірі 349,83 долара США (т.1 а.с.5-7,9-10) та розрахована інша складова, як щомісячний платіж за процентами, за період настання солідарного обов`язку позичальника разом з поручителями повернути на користь банку залишок за тілом кредиту та нарахований в межах визначеного судом періоду борг за процентами. В іншому випадку, враховуючи лише розмір щомісячного платежу визначеного за умовами договору в розмірі 559 доларів США, нарахування боргу призвело б до збільшення суми, яка підлягала стягненню з відповідачів у солідарному порядку, що не може бути підставою для перегляду судового рішення за скаргою позичальника та поручительки у таких межах, так як призведе до покладення на них обов`язку у більшому розмірі, ніж визначений судом першої інстанції, що не відповідає правовому принципу як «заборона повороту до гіршого».

Щодо позичальника, то його зобов`язання перед кредитором є повним, з огляду на зміну строку їх виконання, внаслідок чого банком правильно розраховано борг за тілом кредиту, яке підлягає поверненню в повному обсязі, та процентах, які нараховані до дати зміни строку виконання зобов`язань.

До таких висновків дійшов суд першої інстанції та вони є правильним, але з огляду на наявність у справі поруки, судом правильно зобов`язання позичальника перед банком розділено на те, яке він повинен виконати самостійно, і те, яке підлягає виконанню в солідарному порядку разом з поручительками.

Доводи відповідачів про не доведення банком факту неповернення позичальником кредитних коштів та існування заборгованості спростовується не лише наданими банком доказами, як-то: видача кредитних коштів, розрахунок заборгованості з урахування внесених платежів на погашення кредиту та претензія-вимога, так і не наданням відповідачами інших письмових доказів, які б могли свідчити про зворотнє, як-то: здійснення позичальником платежів на погашення кредиту в більшому розмірі або погашення повної суми боргу, після отримання претензії.

Твердження відповідачів про виконання судом обов`язку замість позивача обґрунтувати розмір позовних вимог не заслуговують на увагу, оскільки судом виконано виключно свій обов`язок, передбачений статтею 13 ЦПК України, оскільки судом розглянута справа не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі наданих доказів.

Щодо не врахування судом факту реалізації банком заставного транспортного засобу під час перегляду справи, після скасування заочного рішення, то такі докази до суду не надано жодною із сторін, та у випадку їх підтвердження, як обставин, що відбулися після судового рішення на його виконання, суми, отримані від продажу автомобіля будуть зараховані на погашення стягнень під час примусового виконання судового рішення. Саме примусове виконання судового рішення не є підставою для необґрунтованості первісно заявлених вимог та стягнутих на їх задоволення сум.

Враховуючи наведені обставини, на переконання колегії суддів, рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим у відповідності до правильно встановлених судом обставин та і з застосуванням норм матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли між сторонами у справі. Слід також звернути увагу на своєчасність повідомлення відповідачів судом про дати та час слухання справи, після скасування заочного рішення, які ним направлені відповідно до статей 128, 131 ЦПК України.

Тому підстав для скасування або зміни законного рішення суду відповідно до статті 375 ЦПК України апеляційної суд не вбачає.

У відповідності до статті 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат немає.

При тому колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на заяву залученої у справу третьої особи ОСОБА_5 про підтримання нею апеляційної скарги відповідачів, яка не має правового значення під час перегляду рішення суду, ухваленого за участю інших учасників справи, оскільки її зміст не містить доводів з приводу суті розглянутого спору, а питання про можливість її заміни, як правонаступника стягувача, у якого немає вимог до відповідачів повинно вирішуватися виключно судом в порядку статті 442 ЦПК України з перевіркою правових підстав для проведення такої заміни.

Що стосується іншої додаткової аргументації відповідачів та третьої особи ОСОБА_5 , що наведені ними у апеляційній скарзі та додаткових поясненнях, з огляду на рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року в частині застосування положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, то переглядаючи справу колегією суддів наведені усі мотиві прийнятого рішення, із прийняттям або відхиленням основних аргументів сторін, які стосуються предмета спору та предмету доказування.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 2 лютого 2021 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова