Провадження 2/127/4914/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 січня 2026 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Вохмінової О.С.

з участю секретаря судових засідань Сєдінкіної Ю.В.

розглянувши в спрощеному провадженні у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу № 127/23263/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 про стягнення боргу,

в с т а н о в и в:

24.07.2025 року ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за спожитий природний газ за період з листопада 2021 року до травня 2025 року включно в сумі 15 051 грн.

Позов мотивований тим, що позивач, як суб`єкт ринку газу, з 01.11.2018 року здійснює діяльність з постачання природного газу фізичним та юридичним особам, які використовують газ для власних потреб на території України на підставі постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг № 880 від 04.07.2017 року «Про видачу ліцензій з постачання природного газу». Разом з тим, відповідно до розпорядження КМУ від 22.07.2020 року № 917 ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» визначено постачальником «останньої надії», який не має права відмовити в укладенні договору постачання природного газу на обмежений період часу і зобов`язаний протягом 60 днів постачати газ споживачу, якщо він залишиться без постачальника.

Відповідач приєднався до договору постачання природного газу постачальником «останньої надії» (ТОВ «ГК «Нафтогаз України») шляхом акцептування договору із позивачем через факт споживання газу.

Так, відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 . Позивач забезпечив постачання природного газу до квартири, а відповідач ОСОБА_1 спожив природний газ в обсягах, зафіксованих показниками лічильника, проте не в повному обсязі оплатив вартість спожитого природного газу, в зв`язку з чим виникла заборгованість.

ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» звернулось до суду із заявою № 127/5307/24 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості, проте ухвалою від 26.03.2024 року скасовано наказ у даній справі.

В порядку досудового врегулювання позивачем на адресу об`єкта газифікації було направлено вимогу про сплату заборгованості за спожитий природний газ від 11.11.2024 року, яка залишена відповідачем без задоволення.

На підставі ст.ст. 610-612, 625, 633, 634 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 борг за спожитий природний газ за період з листопада 2021 року до травня 2025 року включно в сумі 15 051 грн., а також судовий збір 3 028 грн.

02.09.2025 року від відповідача надійшов відзив у формі «письмових заперечень боргу перед приватною юридичною особою» (а.с. 29 36 т.1) та у формі «заяви про запобігання злочину апартеїду» (а.с. 88-92 т. 1). Свою позицію відповідач обґрунтовував тим, що він «не може мати цивільні приватноправові відносини з приватною юридичною особою з ідентифікаційним кодом ТОВ «ГК «Нафтогаз України»», ніколи не підписував заявок щодо приєднання до договору постачання природного газу з позивачем, в тому числі через сервіси АТ КБ «ПриватБанк». Просив врахувати, що «згідно Декларації про державний суверенітет України, Україна є суверенна національна держава і розвивається в існуючих кордонах на основі здійснення українською нацією свого невід`ємного права на самовизначення, а народ України має виключне право на володіння, користування і розпорядження національним багатством України». Вважає, що «вчинений злочин апартеїду злочин проти людяності, позбавлення прав людини, права на громадянство, експропріація природних ресурсів, що є виключною власністю народу/української нації, навмисно створені умови життя, що позбавило націю засобів існування». Керуючись Декларацією про державний суверенітет України, Актом проголошення незалежності України, результатами Всеукраїнського референдуму від 01.12.1991 року, ст.ст. 6, 8, 19, 20, 55, 95, 124 Конституції України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, Міжнародним пактом про громадянські політичні права від 16.12.1966 р., ст.ст. 2, 44, 178 ЦПК України ОСОБА_1 просив закрити провадження у справі.

08.08.2025 року позовна заява ТОВ «ГК «Нафтогаз України» прийнята до розгляду та відкрите спрощене провадження із викликом осіб (а.с. 25 т.1).

В судове засідання представник позивача Федотов В.В. не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав (а.с. 158-159 т.1).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 позов не визнав, підтримав письмові заперечення. Повідомив, що він не укладав договір із ТОВ «ГК Нафтогаз України» на постачання природного газу, правовідносини між ним і позивачем відсутні, тому не зобов`язаний оплачувати надані послуги. Визнав, що квартира, яка належить йому на праві власності, газифікована, в квартирі встановлені газові прилади (котел, плита), якими він та його сім`я користуються. До 2023 року він оплачував спожитий природний газ, а потім припинив, оскільки вважав, що відбувається злочин, тому він звернувся із заявою до правоохоронних органів.

Вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню.

Згідно Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.01.2024 року за адресою: АДРЕСА_2 , відповідач ОСОБА_1 є власником зазначеного нерухомого майна на підставі договору дарування від 07.10.2021 року (а.с. 18 19 т. 1).

Особовий рахунок № НОМЕР_1 (код 56ХМ01А44930775L) на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , відкритий на ім`я власника ОСОБА_1 (а.с. 15).

В належну відповідачу квартиру позивач постачає природний газ відповідно до положень ст.12 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», абзацу 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про ринок природного газу» та п. 2,3 розділу ІІІ «Правил постачання природного газу», затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2496.

В судовому засіданні встановлено, що Типовий договір постачання природного газу побутовим споживачам був затверджений постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2496 (а.с. 10-11 т.1).

Він не був підписаний споживачем ОСОБА_1 разом із заявою-приєднанням, проте, споживаючи природний газ за об`єктом підключення і здійснюючи систематичну оплату наданих послуг в період з листопада 2021 року до квітня 2023 року включно ОСОБА_1 акцептував публічний договір постачання природного газу на запропонованих умовах.

Таким чином, між сторонами виникли зобов`язальні правовідносини в сфері житлово-комунальних послуг, тому при обґрунтуванні рішення суд застосовує норми ЦК України, Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про ринок природного газу», Правил постачання природного газу, затверджених постановою НКРЕКП від 30.09.2015 року № 2496.

Статтею 322 ЦК України визначено, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов`язань.

За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Згідно із пункту 2 частини 1 статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, управління побутовими відходами.

За змістом пункту 1 частини 2 статті 6 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавцями послуг з постачання та розподілу природного газу є постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача.

Згідно з частиною 2 статті 13 Закону України «Про ринок природного газу» споживач зобов`язаний, зокрема: укласти договір про постачання природного газу; забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

Відповідно до частини 1, 3, 4 статті 12 Закону України «Про ринок природного газу» постачання природного газу здійснюється відповідно до договору, за яким постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ належної якості та кількості у порядку, передбаченому договором, а споживач зобов`язується оплатити вартість прийнятого природного газу в розмірі, строки та порядку, передбачених договором.

Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється на підставі типового договору, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку, умови якого є однаковими для всіх побутових споживачів України.

Такий договір укладається з урахуванням положень статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного кодексу України шляхом заявочного приєднання побутового споживача до умов договору постачання природного газу побутовим споживачам, що розміщений на офіційному вебсайті Регулятора та постачальника і не потребує двостороннього підписання письмової форми договору.

Відповідач у відзиві вказав, що між ним і позивачем не виникло правовідносин, оскільки він не укладав з ТОВ «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» будь-яких договорів.

В той же час суд враховує, що відповідно Правил постачання природного газу, затверджених Постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг №2496 від 30.09.2015, акцептуванням публічного договору постачання природного газу побутовим споживачам є повернення споживачем постачальнику підписаної заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачем, та/або сплата/часткова сплата споживачем вартості спожитого природного газу та/або факт фактичного споживання природного газу.

В судовому засіданні було встановлено, що відповідач є споживачем природного газу і до квітня 2023 року оплачував надані послуги, тому зобов`язаний оплатити фактично використаний природний газ.

Крім того, відповідно до ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Таким чином, відсутність підписаного договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі (постанова Верховного Суду від 25.03.2024 року у справі № 462/1232/23).

Згідно довідки про фінансовий стан за адресою: АДРЕСА_2 , заборгованість за спожитий природний газ за період з листопада 2021 року до травня 2025 року включно, із врахуванням оплати до квітня 2023 року на суму 12 510,50 грн., становить 15 051 грн. 51 коп. (а.с. 15).

Станом на день ухвалення рішення у даній справі борг залишається не погашеним. Розрахунок боргу відповідач не оспорив.

Неодноразово Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що кожна із сторін судового спору самостійно визначає докази, які, на її думку, належним чином підтверджують або спростовують заявлені позовні вимоги. Суд з дотриманням вимог щодо всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів визначає певну сукупність доказів з урахуванням їх вірогідності та взаємного зв`язку, які, за його внутрішнім переконанням, дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, що входять до предмета доказування. Сторона судового спору, яка не погоджується з доводами опонента, має їх спростовувати шляхом подання відповідних доказів, наведення аргументів, надання пояснень тощо. Інакше принцип змагальності, задекларований у статті 13 ЦПК України, втрачає сенс (постанови від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц, від 16.11.2021 у справі № 904/2104/19, від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21).

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України).

Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 ст. 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Враховуючи наведені обставини і норми закону, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази і надаючи їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, суд дійшов висновку, що права позивача порушені і підлягають захисту шляхом стягнення боргу з відповідача в повному обсязі.

Позивачем були понесені витрати на оплату судового збору 3 028, 00 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України дана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про житлово-комунальні послуги», «Про ринок природного газу», ст.ст. 322, 509, 526, 541, 610, 625, 714, 901, 903 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 10, 76-82, 89, 141, 263-265 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

позов задоволити.

Стягнути зі ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» суму боргу за спожитий природний газ за період з листопада 2021 року до травня 2025 року включно в сумі 15 051 (п`ятнадцять тисяч п`ятдесят одна) грн. 51 коп., а також судовий збір в сумі 3 028 (три тисячі двадцять вісім) грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до вимог ст.ст. 354, 355 ЦПК України, розділу XIII «Перехідні положення» Цивільного процесуального кодексу України.

Учасники справи:

- позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» 04116 м. Київ, вул. Шолуденка, 1,

- відповідач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2

Повне рішення складене 06.02.2026 року.

Суддя: