КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1092/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

у складі судді Цуранова А. Ю.

від 16 квітня 2025 року

у цивільній справі № 357/1522/25 Білоцерківського міськрайонного суду Київської області

за позовом ОСОБА_1

до ОСОБА_2 ,

про стягнення безпідставно набутих коштів,

В С Т А Н О В И В:

У січні 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просив стягнути з відповідача ОСОБА_2 безпідставно набуті грошові кошти в розмірі 30 000 грн, а також судові витрати. В обґрунтування позову зазначав, що перерахував відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 30 000 грн трьома платежами по 10 000 грн, два платежі 10.11.2022 та один 12.11.2022, що підтверджується платіжними інструкціями. Вказані кошти перераховувались позивачем з умовою їхнього повернення, тобто надавались як позика, однак письмового договору позики між сторонами не укладалось, отже отримані відповідачем кошти є безпідставно набутими на підставі ст. 1212 ЦК України. Позивач звертався з письмовою вимогою на адресу відповідача, однак кошти відповідачем не повернуті.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення процесуального права, просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позову в повному обсязі.

Апелянт вказує, що факт передачі грошових коштів у загальному розмірі 30 000,00 грн підтверджується банківськими виписками, а відсутність письмового договору позики між сторонами свідчить про те, що кошти набуті відповідачем без достатньої правової підстави. Апелянт стверджує, що оскільки договірні відносини не були оформлені у письмовій формі, до спірних правовідносин мають застосовуватися положення статті 1212 ЦК України, які зобов`язують набувача повернути безпідставно отримане майно. Наголошує на тому, що звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів, яку останній проігнорував. Апелянт просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Правом подачі відзиву на апеляційну скаргу учасники справи не скористались.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже справа розглядається в порядку письмового провадження без повідомлення учасників.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду 16 квітня 2025 року в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про доставку поштових відправлень (копії ухвали про відкриття апеляційного провадження та апеляційної скарги) на поштові адреси сторін (а.с. 56, 57).

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що на підставі платіжних інструкцій надавача платіжних послуг АТ КБ «ПриватБанк» № P24A473982867D51676 від 10.11.2022 на суму 10 000 грн, № P24A473603380D24502 від 10.11.2022 на суму 10 000 грн та № P24A473603380D24502 від 12.11.2022 на суму 10 000 грн, ОСОБА_1 (платник) перерахував на рахунок ОСОБА_2 (отримувач) грошову суму в загальному розмірі 30 000 грн.

Позивачем на адресу відповідача надіслана письмова вимога від 25.10.2024 протягом 30 днів повернути позику в розмірі 30 000 грн на вказаний позивачем поточний рахунок.

У вимозі зазначено, що кошти перераховувались ОСОБА_1 з умовою їхнього подальшого повернення, тобто надавалися як позика. Оскільки між сторонами відсутній письмовий договір позики, то отримані ОСОБА_2 кошти є безпідставно набутими та підлягають поверненню на підставі ст. 1212 ЦК України.

Звертаючись до суду із позовом, позивач вважав, що відповідач без достатньої правової підстави утримує грошові кошти, передані йому як позика без укладення письмового договору, чим порушує майнові права позивача, які підлягають захисту шляхом стягнення безпідставно набутого майна в порядку статті 1212 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач здійснив перерахування коштів добровільно, усвідомлюючи відсутність зобов`язання для сплати, а тому підстави для застосування статті 1212 ЦК України відсутні. Встановивши, що позивач перераховував кошти трьома окремими платежами протягом двох днів із призначенням «переказ власних коштів», суд дійшов висновку про суперечливість поведінки позивача, який спочатку добровільно сплачує кошти, а згодом вимагає їх повернення як безпідставно набутих. Суд послався на доктрину venire contra factum proprium (заборона суперечливої поведінки) та практику Верховного Суду, зазначивши, що така поведінка є недобросовісною і не підлягає судовому захисту. Також суд взяв до уваги пояснення відповідача про те, що кошти були отримані як оплата за надані послуги та оренду обладнання.

Погоджуючись із висновком суду про відмову у задоволенні позову, водночас щодо мотивів такої відмови колегія суддів виходить з наступного.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі № 201/9127/21 (провадження № 14-33цс24) щодо інституту кондикції сформулювала наступні правові висновки: кондикційні зобов`язання виникають тоді, коли дії особи або події призводять до неправового результату у виді юридично безпідставного майнового блага, що перейшло до набувача. Конструкція частини першої статті 1212 ЦК України свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується прямо на законі, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Якщо майно набуте на підставі правочину, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або її не було взагалі. Винятком є випадки, коли майно безпідставно набуте у зв`язку із зобов`язанням (правочином), але не відповідно до його умов.

Таким чином, для застосування статті 1212 ЦК України необхідною умовою є доведення того факту, що набуття майна відбулося без будь-якої правової підстави або підстава, яка існувала, згодом відпала. Наявність між сторонами договірних правовідносин виключає кваліфікацію набутого за ними майна як безпідставного.

У справі, що переглядається, позивач стверджує, що передав відповідачу кошти у розмірі 30 000 грн як позику, але письмовий договір не укладався. Відповідач, у свою чергу, не заперечує факту отримання коштів, але наполягає на тому, що вони були сплачені позивачем за надані послуги (доставку матеріалів, оренду обладнання, повернення витрат на закупівлю матеріалів).

Колегія суддів звертає увагу, що обидві сторони фактично визнають існування між ними домовленості, яка стала підставою для перерахування коштів, однак по-різному визначають її правову природу (позика проти оплати послуг).

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, позивач у позовній заяві та апеляційній скарзі прямо зазначає: «Вказані кошти перераховувалися ОСОБА_1 з умовою їхнього подальшого повернення, тобто надавалися як позика».

Відповідно до статті 1046 ЦК України, договір позики є реальним правочином і вважається укладеним з моменту передання грошей. Таким чином, стверджуючи про надання позики, позивач фактично підтверджує, що кошти були передані ним не помилково і не безпідставно, а на виконання конкретного зобов`язання (надання позики), тобто на підставі правочину.

Недотримання сторонами письмової форми правочину (стаття 1047 ЦК України) не свідчить про відсутність самої домовленості (правочину) як такої, а лише обмежує сторони у засобах доказування (неможливість посилатися на свідчення свідків), але не перетворює отримані кошти на безпідставно набуте майно в розумінні статті 1212 ЦК України.

З іншого боку, відповідач посилається на те, що кошти отримані ним як оплата за послуги та компенсація витрат, що також свідчить про наявність правової підстави (усного договору про надання послуг/доручення) для отримання цих коштів.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно відмовив у позові, проте помилково мотивував своє рішення виключно посиланням на недобросовісність позивача (venire contra factum proprium).

Визначальним у цій справі є те, що між сторонами існують спірні правовідносини, які мають договірний характер (спір про виконання/повернення позики або оплату послуг). Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25.09.2024 у справі № 201/9127/21, стаття 1212 ЦК України застосовується лише за умови «абсолютної» безпідставності набуття майна. Оскільки у даному випадку перерахування коштів відбулося на підставі домовленості сторін (правочину), наявність якої визнається обома сторонами (хоч і трактується ними по-різному), правові підстави для застосування механізму повернення безпідставно набутого майна відсутні.

Позивач, звертаючись з позовом про стягнення коштів як безпідставно набутих, фактично намагається підмінити один спосіб захисту (договірний - стягнення боргу за договором позики) іншим (кондикційним), що є недопустимим за наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин.

Враховуючи те, що суд першої інстанції ухвалив правильне по суті рішення про відмову в задоволенні позову, однак помилково обґрунтував його посиланням виключно на недобросовісну поведінку позивача та застосував норми права, які не підлягали застосуванню до спірних правовідносин, відповідно до частини четвертої статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції - зміні шляхом викладення його мотивувальної частини в редакції цієї постанови.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 376, 381, 383 ЦПК України суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 16 квітня 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов