КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 757/21026/25-ц

номер провадження: 22-ц/824/2959/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Державної казначейської служби України на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року, за апеляційною скаргою Київської міської прокуратури на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року, за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у місті Києві на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 16 вересня 2025 року, у складі судді Бусик О.Л., у справі за позовом ОСОБА_1 до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві, третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури,

В С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Держави Україна в особі Київської міської прокуратури, Головного управління Національної поліції у місті Києві (далі - ГУ НП у місті Києві), третя особа: Державна казначейська служба України, про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства, прокуратури.

Позовна заява мотивована тим, що 05 березня 2015 року ОСОБА_1 було затримано в якості підозрюваного в межах кримінального провадження №0000280 від 11 листопада 2014 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.3 ст.369 КК України та повідомлено про підозру. Після затримання ОСОБА_1 було насильно доправлено до будівлі прокуратури Дніпровського району міста Києва, де було проведено обшук, під час якого у затриманого були вилучені речі. 05 березня 2015 року все вилучене майно було арештовано відповідно до ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва, яку ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 березня 2015 року залишено без змін.

Вказував, що 20 квітня 2015 року ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва надано дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_1 з метою приводу для участі у судовому засіданні та розгляду клопотання про обрання відносно ОСОБА_1 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. 10 червня 2015 року ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання. 08 квітня 2016 року листом Київської місцевої прокуратури №10, яка здійснювала досудове розслідування кримінального провадження, сторону захисту було повідомлено, що відносно позивача здійснювалися негласні слідчі (розшукові) дії на підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року.

Зазначав, що постановою Київської місцевої прокуратури №9 від 06 жовтня 2016 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення. 10 травня 2017 року майно, яке раніше було арештоване, повернуто позивачу працівниками Київської місцевої прокуратури №4. Таким чином, кримінальне переслідування відносно ОСОБА_1 тривало 19 місяців (березень 2015 року - жовтень 2016 року).

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив стягнути з Державного бюджету України на свою користь 1 200 000 грн 00 коп. у якості відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 400 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у даній справі задоволено частково.

Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в розмірі 3 200 грн 00 коп.

В решті вимог заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року, Київська міська прокуратура подала апеляційну скаргу, в якій просить його змінити, зменшивши розмір моральної шкоди за період перебування позивача під слідством і судом до мінімально визначеного Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025», посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що всупереч фактичним обставинам справи (перебування позивача під слідством і судом 17 місяців, з гарантованим мінімальним розміром відшкодування моральної шкоди, завданої позивачу у розмірі 136 000 грн 00 коп. відповідно до ч.2 ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік»), суд стягнув моральну шкоду на користь ОСОБА_1 у сумі 400 000 грн 00 коп., тобто більше на 264 000 грн 00 коп. мінімально гарантованої суми.

Вказує, що визначений судом розмір моральної шкоди є значно завищеним, суперечить положенням чинного законодавства та призведе до незаконного збагачення за рахунок коштів держави Україна, що не відповідає принципам розумності та справедливості. Наявності підстав для відшкодування моральної шкоди у більшому, ніж гарантований державою мінімальний розмір відшкодування шкоди, належними та допустимими доказами не доведено.

Зазначає, що Європейський суд з прав людини остаточним рішенням від 10 жовтня 2024 року у справі «Малєєв проти України» (заява №39488/15) визнав факт порушення пункту 1 статті 5 Конвенції, що мало місце при затриманні 05 березня 2015 року в рамках кримінального провадження №0000280 від 11 листопада 2014 року та присудив ОСОБА_1 1 800 євро в якості відшкодування моральної шкоди. Разом з тим, п.14 вказаного рішення встановлено, що судом зазначено той факт, що після закриття кримінального провадження ОСОБА_1 подав цивільний позов проти органів державної влади, вимагаючи відшкодування шкоди у зв`язку з, як стверджувалося, незаконними процесуальними діями, вжитими щодо нього під час розслідування відповідно до Закону України «Про відшкодування шкоди» 1994 року (див. рішення у справі «Дубовцев та інші проти України» (Dubovtsev and Others v. Ukraine), заява № 21429/14 та 9 інших заяв, пункт 48, від 21 січня 2021 року). 27 жовтня 2020 року Печерський районний суд міста Києва присудив заявнику 70 737 грн 00 коп. (приблизно 2 100 євро) в якості відшкодування моральної шкоди. Проте, у лютому 2025 року Київським апеляційним судом рішення Печерського районного суду міста Києва у справі №757/54782/17-ц скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позовних вимог, оскільки позов пред`явлено до неналежного відповідача. Отже, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відшкодування на користь позивача моральної шкоди у розмірі 400 000 грн 00 коп.

Вважає, що мінімальний розмір моральної шкоди у розмірі 132 000 грн 00 коп. є досить значним, а тому є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, підстав для його збільшення немає, оскільки відшкодування не повинно призводити до безпідставного збагачення. Стягнення суми моральної шкоди у розмірі, більшому ніж визначений законодавством, призведе до економічно необґрунтованих збитків державного бюджету. Тим більше, наразі, в Україні зв`язку з військовою агресією рф введено воєнний стан та безпідставне стягнення коштів у значному розмірі з Державного бюджету в цей час може призвести до порушення інтересів держави.

Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року та додатковим рішенням цього ж суду від 16 вересня 2025 року, ГУ НП у місті Києві подало апеляційну скаргу, в якій просить: скасувати рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року в частині відшкодування моральної шкоди, зменшивши суму компенсації до 49 177 грн 00 коп.; скасувати додаткове рішення цього ж суду та відмовити у задоволенні заяви позивача про відшкодування витрат за правничу допомогу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування (постанова Верховного Суду від 22 лютого 2023 року у справі №610/381/19). Натомість судом першої інстанції цих вимог не дотримано та вирахувано суму відшкодування моральної шкоди в більшому, ніж мінімально гарантований розмір, а саме 400 000 грн 00 коп. У свою чергу, жодних аргументів для нарахування цього збільшеного розміру не наведено, що свідчить про необґрунтованість ухваленого рішення у справі. Така позиція ГУ НП у місті Києві ґрунтується на недоведеності позивачем обставин, що можуть бути підставою для збільшення розміру моральної шкоди.

Вказує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 жовтня 2024 року у справі «Малєєв проти України» (заява №39488/15) присудив позивачу 1 800 євро справедливої сатисфакції за порушення п.1 ст.5 Конвенції, що стосуються тих самих дій (незаконне затримання). Відповідно до ч.5 ст.23 ЦК України моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Зазначає, що враховуючи вказану вище позицію суду та вимоги законодавства, вирахувана судом першої інстанції сума підлягала би зменшенню на еквівалентну суму за курсом Національного банку України (далі - НБУ) на дату платежу для уникнення дублювання відшкодування. Тому вважає, що розмір морального відшкодування у цій справі складає 49 177 грн 00 коп. (8 000 грн 00 коп. ? 17 місяців - 86 823 грн 00 коп. (1 800 євро за курсом НБУ)). У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі №752/17832/14-ц від 15 грудня 2020 року зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен приводити до її безпідставного збагачення. Вважає, що розмір визначений у сумі 49 177 грн 00 коп., з урахуванням уже проведених виплат, не є меншим від мінімального і не перевищує достатнього для відшкодування.

Зазначає, що судом при визначенні суми відшкодування в розмірі 400 000 грн 00 коп. не враховано, що відповідачем у цій справі є Держава Україна, при визначенні суми відшкодування необхідно враховувати майновий/фінансовий стан сторони у цій справі, воєнний стан оголошений на всій території України та відповідні наслідки збройної агресії з боку рф, про що зазначено у правових висновках Верховного Суду, викладених у додатковій ухвалі Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі №927/237/20 та пункту 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15.

Також вказує, що судом першої інстанції не враховано наявність у позивача спеціальних знань, так як він є адвокатом, отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №4577 від 21 червня 2011 року (Київська міська КДКА), що свідчить про відсутність необхідності використовувати професійну правничу допомогу іншого спеціаліста. Судом неповно досліджені докази, які надавались позивачем для підтвердження отримання послуг адвоката у цій справі. Судом проігноровано, що позовна заява, відповідь на відзив та заява про відшкодування витрат на правничу допомогу, підписані особисто позивачем. На судових засіданнях забезпечено участь самим позивачем. Вказані обставини справи свідчать про підготовку процесуальних документів ним особисто, без участі адвоката. Особливий статус позивача - статус адвоката зі спеціалізацією в цивільному, кримінальному та господарському праві, як викладено в його резюме в мережі інтернет, виключають можливість припущень та вірогідність позиції ГУ НП у місті Києві.

Додатково зазначає, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Разом з позовною заявою, всупереч установленому порядку, позивачем не долучено копію договору про надання правничої допомоги від 10 квітня 2025 року. Хоча при складанні позовної заяви від 23 квітня 2025 року цей доказ був у позивача наявний. У позовній заяві позивачем підтверджено, що разом з позовною заявою в копіях подаються всі докази, які можуть бути подані разом з позовною заявою.

Не погоджуючись з додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року, Державна казначейська служба України подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у додатковому рішенні суд зазначив, що професійну правничу допомогу позивачу надавав адвокат Музичук Є.А. на підставі договору про надання правничої допомоги від 10 квітня 2025 року та матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем послуг адвоката і понесення ним витрат в суді. Вказані обставини свідчать про те, що правнича допомога надавалась позивачу не за рахунок Держави Україна, а тому розподіл таких витрат повинен здійснюватися у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України за рахунок сторін у справі - ГУ НП у місті Києві та Київській області та Київської міської прокуратури.

Вказує, що суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.137, 141 ЦПК України, не здійснив розподіл витрат між сторонами, натомість безпідставно без жодної правової підстави стягнув судові витрати на правничу допомогу за рахунок Державного бюджету України.

Не погоджуючись з додатковим рішенням Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його в частині відмови у стягненні витрат на проведення експертизи скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення про стягнення таких витрат пропорційно розміру задоволених вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскільки рішенням не було визначено питання розподілу судових витрат 01 вересня 2025 року позивачем було подано заяву про відшкодування судових витрат, у якій просив стягнути на свою користь суму судових витрат у розмірі 18 000 грн 00 коп. з відповідачів пропорційно розміру задоволених вимог. При цьому сума судових витрат складалася із: вартості проведення психологічної експертизи у ТОВ «Український центр судових експертиз» у сумі 10 000 грн 00 коп.; витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн 00 коп.

Вказує, що додаткове рішення в частині відмови у відшкодуванні позивачу судових витрат за проведення експертизи не узгоджується із засадами розумності, добросовісності, справедливості та правової визначеності, а також не забезпечує конструкцію передбачуваності застосування процесуальних норм, отже не є таким, що відповідає принципу верховенства права, оскільки суд частково врахував відповідний висновок експерта як доказ.

Зазначає, що фрагменти із висновків суду першої інстанції корелюють із висновками експертного дослідження, яке надавалося позивачем. Також суд першої інстанції фактично погодився із висновком в частині відповіді на перше питання (завдання моральної шкоди) та констатував, що вказане призвело до завдання позивачу моральної шкоди, що становить підставу її відшкодування за ст.1176 ЦК України та нормами Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду». Таким чином, суд першої інстанції у рішенні від 25 серпня 2025 року фактично погодився із іншою частиною висновку щодо факту завдання позивачу моральної шкоди (відповідь на перше питання). Відтак, вважає, що відмова відшкодування витрат за проведення експертизи неврахуванням висновку експерта не відповідає фактичним обставинам справи.

Позивач ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу Київської міської прокуратури, у якому вказує, що позиція Київської міської прокуратури фактично зводиться до того, що відшкодування заподіяної моральної шкоди має здійснюватися лише виходячи із мінімально встановленого розміру у сумі 136 000 грн 00 коп. При цьому закон установлює лише мінімальний розмір моральної шкоди не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування особи під слідством чи судом. Такий підхід не обмежує суд у праві визначити більшу суму відшкодування, якщо це виправдано конкретними обставинами справи. Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи. Моральною шкодою визнаються дії, заподіяння громадянину внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до зниження або зменшення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Моральна шкода компенсується грошовими коштами одноразово, а її розмір визначається судом з урахуванням обсягу та характеру страждань (фізичних, душевних, психічних), немайнових втрат, тяжкості змін у житті позивача, зниження репутації тощо на підставі засад розумності, справедливості, виваженості та співмірності.

Вказує, що він має право на відшкодування моральної шкоди у визначеному судом першої інстанції розмірі, оскільки її було спричинено незаконним проведенням негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД) щодо нього, незаконним обшуком, незаконним позбавленням володіння майном (арешту майна) та як наслідок - незаконним обмеженням професійної діяльності протягом двох років (саме стільки часу утримувались арештовані речі позивача та документи, що містили адвокатську таємницю, органами прокуратури), порушенням встановленого КПК України порядку повідомлення про підозру, незаконним повідомленням про підозру та порушенням встановленого КПК України порядку повідомлення про підозру, незаконним обмеженням свободи пересування (внаслідок вилучення паспортів, оголошення в розшук, застосування запобіжного заходу).

Київська міська прокуратура, ГУ НП у місті Києвіта третя особа: Державна казначейська служба України, не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційні скарги, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційних скарг до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року та додаткового рішення цього ж суду від 16 вересня 2025 року, в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, наведені ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу Київської міської прокуратури, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Київської міської прокуратури та ГУ НП у місті Києві підлягають задоволенню частково, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - залишенню без задоволення, з таких підстав.

Згідно з положеннями ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Однак суд першої інстанції належним чином вимог закону не виконав.

Відповідно до положень ст.ст.12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно з ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 05 березня 2015 року позивача ОСОБА_1 було затримано як підозрюваного в межах кримінального провадження № 0000280 від 11 листопада 2014 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК України, та йому повідомлено про підозру.

Установлено, що після затримання ОСОБА_1 було насильно доправлено до будівлі прокуратури Дніпровського району міста Києва, де було проведено обшук, під час якого у затриманого були вилучені речі.

05 березня 2015 року все вилучене майно ОСОБА_1 було арештовано відповідно до ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва, яку ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 24 березня 2015 року залишено без змін.

В подальшому ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 20 квітня 2015 року надано дозвіл на затримання підозрюваного ОСОБА_1 з метою приводу для участі у судовому засіданні та розгляду клопотання про обрання відносно нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Також ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 10 червня 2015 року ОСОБА_1 було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.

08 квітня 2016 року листом Київської місцевої прокуратури №10, яка здійснювала досудове розслідування кримінального провадження, станом на квітень 2016 року сторону захисту було повідомлено, що відносно позивача здійснювалися негласні слідчі (розшукові) дії на підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 12 лютого 2015 року.

Постановою Київської місцевої прокуратури №9 від 06 жовтня 2016 року кримінальне провадження відносно ОСОБА_1 було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Матеріали справи не містять доказів оскарження вказаної постанови прокурора про закриття вказаного кримінального провадження від 06 жовтня 2016 року.

Таким чином встановлені судом обставини та матеріали кримінального провадження свідчать про те, що кримінальне переслідування ОСОБА_1 протягом 19 місяців, а саме, з березня 2015 року (дати повідомлення про підозру) до жовтня 2016 року (дати постанови про закриття кримінального провадження), було безпідставним, оскільки кримінальне провадження щодо нього закрито постановою прокурора у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, що підтверджує необґрунтованість повідомленої підозри та безпідставність застосованих до нього заходів кримінально-правового примусу.

У даній справі правовідносини, які виникли між сторонами у справі, на підставі вищевикладених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч.5 ст.9, ч.6 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ст.38 Декларації прав і свобод людини та громадянина, ч.5 ст.5 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, кожен, хто став жертвою арешту, затримання, засудження, має право на відшкодування шкоди.

Питання про відшкодування (компенсацію) шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю у кримінальному процесі, врегульовано ст.130 КПК України, якою передбачено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом.

Частинами 2 та 3 ст.23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Нормами, які регламентують відшкодування, зокрема, моральної шкоди є положення ст.1167 та ст.1176 ЦК України.

Статтею 1167 ЦК України (загальна правова норма, що регламентує відшкодування моральної шкоди) передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт (що також передбачено ч.1 ст.1176 ЦК України); 3) в інших випадках, встановлених законом.

Крім того, спеціальною правовою нормою ч.ч. 2, 6, 7 ст.1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах.

Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом.

В Україні існує спеціальний Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», зі змісту ст.1 якого слідує, що його дія поширюється на осіб, які незаконно зазнали обмеження будь-якого їх права внаслідок застосування щодо них органами досудового розслідування, прокуратури чи суду заходів впливу за положеннями КПК та КК України.

Згідно з п.1 ч.1 ст.2 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Відповідно до п.5 ст.3 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» громадянинові відшкодовується моральна шкода у наведених в статті 1 цього Закону випадках.

Частинами 5 та 6 ст.4 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з ч.ч.2, 3 ст.13 Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

В тож же час за загальним принципом шкода, завдана фізичній або юридичній особі посадовою або службовою особою органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також завдана органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи вини посадової або службової особи (ст.ст.1173, 1174 ЦК України).

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у справі, якщо це передбачено відповідним законом, наприклад, ст.9 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність». Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України.

Внаслідок незаконного перебування під слідством особа має право на відшкодування майнової та моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону ст.1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Подібний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі №686/23731/15-ц.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Установивши, що позивач ОСОБА_1 перебував у статусі обвинуваченого у кримінальному провадженні, за результатами розгляду якого його було повністю реабілітовано у зв`язку із відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, то в силу вищенаведених положень п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позивач ОСОБА_1 має право на відшкодування моральної шкоди, розмір якої визначається, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом (ч.ч.2, 3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»).

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для відшкодування ОСОБА_1 за рахунок коштів державного бюджету моральної шкоди, завданої неправомірними (незаконними) діями органів досудового розслідування та прокуратури, оскільки він протягом 19 місяців, а саме, з березня 2015 року (дати повідомлення про підозру) до жовтня 2016 року (дати постанови про закриття кримінального провадження у зв`язку із відсутністю в діянні кримінального правопорушення), безпідставно притягувався до кримінальної відповідальності.

Така ситуація об`єктивно свідчить про порушення звичайного укладу життя, позбавлення можливості реалізації своїх звичок та бажань, безумовно вимагають докладання додаткових зусиль для організації свого життя, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Обставини перебування позивача під слідством безумовно негативно вплинуло на його почуття та душевний стан і завдало йому душевних страждань, він постійно перебував у стресовому стані, а інші слідчі дії безумовно також завдали йому моральних страждань, погіршились його стосунки з оточуючими людьми, був вимушений приймати участь у слідчих та судових діях. Протягом цього періоду позивач був у постійному психологічному напруженні, що негативно вплинуло на його психологічний стан, працездатність, продуктивність праці та відносини в сім`ї, що завдавало йому душевних страждань, яких позивач зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою відносно нього зі сторони правоохоронної системи.

Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (див. пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону, правові висновки Верховного Суду та встановлені обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральної шкоди, завданої неправомірними (незаконними) діями органів досудового розслідування, прокуратури та суду.

Таким чином, установивши, що ОСОБА_1 протягом 19 місяців безпідставно перебував у статусі підозрюваного та під кримінальним переслідуванням, яке завершилося закриттям провадження у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, суд дійшов висновку про наявність у нього права на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави та, визначаючи її розмір, врахував тривалість і характер пережитих ним душевних страждань, порушення звичного укладу життя, вимушені обмеження, постійне психологічне напруження, негативний вплив на його престиж і репутацію, а також необхідність докладання додаткових зусиль для захисту своїх прав, у зв`язку з чим, керуючись засадами розумності, виваженості та справедливості і беручи до уваги, що встановлена законом компенсація є мінімально гарантованою, а не граничною, суд першої інстанції визначив справедливий розмір відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди у сумі 400 000 грн 00 коп., як достатній для сатисфакції та такий, що не призводить до безпідставного збагачення.

В апеляційних скаргах Київська міська прокуратура і ГУ НП у місті Києві наголошують, що суд першої інстанції мав визначити розмір відшкодування моральної шкоди виключно на рівні мінімально гарантованої суми, обчисленої виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування позивача під слідством (8 000 грн за кожний місяць). Київська міська прокуратура та ГУ НП у місті Києві вважають, що саме такий розмір є достатнім і відповідає вимогам ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», а визначення більшої суми нібито суперечить принципам розумності та справедливості і може призвести до безпідставного збагачення позивача та надмірного навантаження на Державний бюджет України.

Колегія суддів не приймає до уваги вказані доводи апеляційних скарг Київської міської прокуратури і ГУ НП у місті Києві, виходячи з такого.

Як зазначалось вище в Україні чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом.

Системний аналіз ст.3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» вказує на те, що межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеним законодавством, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування.

При цьому законодавством України встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний.

Верховний Суд у постанові від 21 жовтня 2024 року у справі № 490/7139/23 (провадження № 61-8406св24) підтримав раніше сформований правовий висновок Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-2203цс15 про те, що відповідно до ч.3 ст.13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

Вказана практика суду касаційної інстанції не змінилась та є сталою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 686/2373/15-ц (провадження № 14-298цс18) зроблено висновок, що моральною шкодою визначаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні мінімальним розміром заробітної плати чи неоподаткованим мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що діють під час розгляду справи. Законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення майнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі. Тобто суд повинен з`ясувати усі доводи позивача щодо обґрунтування ним як обставин спричинення, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Відтак, межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначається судом у розмірі, співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячи з мінімальної заробітної плати, встановленої на момент відшкодування.

Як зазначалося вище, позивач перебував під слідством 19 місяців.

Отже гарантований державою можливий розмір відшкодування моральної шкоди (з урахування визначеного Законом України «Про державний бюджет України на 2024 рік» розмір мінімальної заробітної платин на рівні 8 000 грн 00 коп.) на користь позивача складає 152 000 грн 96 коп. (8 000 грн 00 коп. ? 19 місяців).

Разом з тим, враховуючи, тривалість кримінального провадження (більше півтора року), тяжкість вимушених змін у життєвих і суспільних стосунках позивача, ступінь зниження його престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що за рахунок Державного бюджету України ОСОБА_1 слід компенсувати моральну шкоду в розмірі більшому, ніж мінімально гарантований розмір, а саме, в сумі 400 000 грн 00 коп.

При цьому в контексті доводів апеляційних скарг Київської міської прокуратури і ГУ НП у місті Києві, апеляційний суд враховує, що Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» є спеціальним і саме норми цього Закону регулюють порядок визначення моральної шкоди у спірних правовідносинах.

Зміни до статті 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» законодавцем не вносилися і його норми не передбачають визначення розміру відшкодування із розрахункової величини, визначеної будь-яким іншим законом, зокрема, Законом України «Про Державний бюджет України».

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2024 року у справі № 333/2527/22 (провадження № 61-7696св24).

Крім того, як правильно зазначено судом першої інстанції, Конституційний Суд України у своїх Рішеннях від 09 липня 2007 року № 6-рп/2007, від 22 травня 2008 року № 10-рп/2008, від 27 лютого 2020 року № 3-р/2020, від 28 серпня 2020 року № 10-р/2020 неодноразово наголошував на тому, що предмет регулювання Бюджетного кодексу України, так само як і предмет регулювання законів України про Державний бюджет України на кожний рік, є спеціальним, обумовленим положеннями пункту 1 частини другої статті 92 Основного Закону України, а тому вказаними актами законодавства не можна вносити зміни до інших законів України, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, а також встановлювати інше (додаткове) законодавче регулювання відносин, відмінне від того, що є предметом спеціального регулювання іншими законами України, а скасування чи зміна законом про Державний бюджет України обсягу прав і гарантій та законодавчого регулювання, передбачених у спеціальних законах, суперечить ст.6, ч.2 ст.19, ст.130 Конституції України.

Тобто, ст.8 Законів України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» та «Про Державний бюджет України на 2025 рік», які були чинними у період кримінального переслідування позивача, в частині визначення розміру мінімальної заробітної плати, який застосовується як розрахункова величина для обчислення виплат за рішеннями суду не підлягає застосуванню при вирішенні спору у цій справі, оскільки діє спеціальний Закон, який урегульовує це питання.

Інші доводи апеляційних скарг Київської міської прокуратури і ГУ НП у місті Києві також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції про наявність правових та фактичних підстав для стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 400 000 грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Відповідно до ст.2 ЦК України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі ст.1174 ЦК України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем.

Згідно з п.4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (ч.2 ст.2 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (див. висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16).

Суд першої інстанції, у порушення вимог ст.ст.263, 264 ЦПК України, на наведене вище належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції залишається таким, що ухвалено на користь позивача, проте резолютивна частина рішення відповідно до ст.376 ЦПК України підлягає зміні в частині стягнення коштів не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2025 року ОСОБА_1 подав до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення щодо стягнення витрат на правничу допомогу та на проведення експертизи, у загальному розмірі 18 000 грн 00 коп., з яких: вартість проведення психологічної експертизи у ТОВ «Український центр судових експертиз» у сумі 10 000 грн 00 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 8 000 грн 00 коп.

Так, відповідно до ч.ч.3-4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви.

Згідно з ч.1 ст.15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.

У відповідності до положень ч.1, п.п.1, 4 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави, як закріплено у ч.1 ст.137 ЦПК України.

Згідно з ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому у відповідності до ч.2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Згідно з частиною третьою ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до частини четвертої ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно з п.п.1, 2 ч.3 ст.141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

З матеріалів справи вбачається, що 10 квітня 2025 року між позивачем ОСОБА_1 та адвокатом Музичук Є.А. було укладено договір про надання правничої допомоги, за умовами якого адвокат Музичук Є.А. на умовах платності зобов`язався надавати ОСОБА_1 професійну правничу допомогу у даній справі (а.с.200-202, т.1).

На підставі рахунку від 01 вересня 2025 року винагорода адвоката Музичука Є.А. за договором про надання правничої допомоги від 10 квітня 2025 року становить 8 000 грн 00 коп. (а.с.203, т.1).

Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 зазначив, що витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Також у постанові від 19 листопада 2020 року у справі № 734/2313/17 Верховний Суд наголосив, що «гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Тому з огляду на вказані вище норми права та правові висновки Верховного Суду, колегія суддів приходить до висновку, що позивач належним чином довів понесення ним витрат на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції на загальну суму 8 000 грн 00 коп.

Матеріали справи не місять доказів того, що відповідачі звертались до суду першої інстанції із клопотанням про зменшення заявленої позивачем суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Тому у суду не має правових підстав для зменшення з власної ініціативи розміру витрат на професійну правничу допомогу, який підлягає стягненню із відповідача на користь позивача.

З огляду на те, що ГУ НП у місті Києві у суді першої інстанції не було подано клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу у порядку, передбаченому ч.4 ст.137 ЦПК України, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги ГУ НП у місті Києві про необґрунтованість та недоведеність витрат, понесених ОСОБА_1 , оскільки позивачем надано належні та допустимі докази укладення 10 квітня 2025 року договору про надання правничої допомоги з адвокатом Музичуком Є.А., рахунок від 01 вересня 2025 року на суму 8 000 грн 00 коп., а також підтверджено обсяг наданих послуг, що відповідає вимогам статей 133, 137, 141 ЦПК України. Тому за відсутності належного клопотання про зменшення таких витрат суд не наділений повноваженнями зменшувати їх з власної ініціативи, а відтак правові підстави для перегляду їх розміру відсутні.

Колегія суддів також відхиляє доводи апеляційної скарги ГУ НП у місті Києві про те, що статус ОСОБА_1 як адвоката виключає необхідність залучення іншого адвоката для представництва його інтересів. Такі твердження є припущеннями та не ґрунтуються на нормах процесуального права, оскільки закон не встановлює обмежень щодо реалізації особою права на професійну правничу допомогу залежно від її фаху чи рівня правових знань. Наявність у ОСОБА_1. свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю не позбавляє його права укласти договір з іншим адвокатом та отримувати від нього професійну правничу допомогу у справі, а оцінка доцільності такого звернення не є юридично значимою обставиною при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Також положеннями п.3 ч.2 ст. 141 ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відтак, враховуючи положення ч.1, п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України, та те, що позов ОСОБА_1 задоволено частково, то витрати на професійну правничу допомогу підлягають розподілу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 3 200 грн 00 коп.

Разом з тим, колегія суддів враховує, що у цій справі відповідачами є Держава Україна в особі Київської міської прокуратури та ГУ НП у місті Києві, а Державна казначейська служба України залучена як третя особа і не є стороною спору.

Тому з огляду на приписи ст. 141 ЦПК України, згідно з якою судові витрати, у разі задоволення позову, покладаються на відповідачів, колегія суддів дійшла висновку, що додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року в частині стягнення 3 200 грн 00 коп. витрат на професійну правничу допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України ухвалене з неправильним визначенням суб`єкта, з якого підлягають стягненню судові витрати.

З урахуванням того, що позов задоволено частково й суд першої інстанції визначив до стягнення витрати на правничу допомогу в сумі 3 200 грн 00 коп., колегія суддів вважає, що додаткове рішення в цій частині підлягає зміні, стягнувши витрати на правничу допомогу не з Державного бюджету України (Казначейського рахунку), а з відповідачів, розподіливши їх між ними порівну, а саме: з Київської міської прокуратури - 1 600 грн 00 коп. та з ГУ НП у місті Києві - 1 600 грн 00 коп., на користь ОСОБА_1 , оскільки саме ці органи виступають процесуальними відповідачами, через яких держава бере участь у справі та на яких покладається обов`язок відшкодування судових витрат згідно із приписами ЦПК України.

Тому в цій частині доводи апеляційної скарги Державної казначейської служби України про безпідставне стягнення судом першої інстанції витрат на правничу допомогу за рахунок коштів Державного бюджету України та не здійснення належного розподілу витрат між сторонами спору, заслуговують на увагу.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що додатковим рішенням суд першої інстанції безпідставно відмовлено у стягненні з відповідачів на його користь витрат на проведення експертизи, то колегія суддів їх відхиляє з огляду на таке.

Як зазначалось вище, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати, пов`язані із залученням експертів та проведенням експертизи (ч.3 ст.133 ЦПК України).

На обґрунтування заявлених позовних позивач надав суду висновок експертного дослідження від 11 вересня 2018 року №1-11/09, складений експертами ТОВ «Український центр судових експертиз» (а.с.72-85, т.1).

За проведення цього експертного дослідження ОСОБА_1 сплатив на рахунок ТОВ «Український центр судових експертиз» 10 000 грн 00 коп. (а.с.86-89, т.1).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно зауважено, що експертомТОВ «Український центр судових експертиз» під час складання висновку від 11 вересня 2018 року №1-11/09 було застосовано методику О. Ерделевського, яка ґрунтується на: а) презюмуванні моральної шкоди - страждань, які повинна відчути «середня», «нормально» реагуюча на протиправну щодо неї поведінку людина; б) визначення базисного рівня розміру компенсації за страждання, спричинені заподіянням тяжкої шкоди здоров`ю, що приймається в розмірі 720 мінімальних розмірів зарплати (дохід працюючої людини за 10 років).

При цьому суд першої інстанції правильно не взяв до уваги визначений висновком експертного дослідження від 11 вересня 2018 року №1-11/09 розмір відшкодування моральної шкоди, оскільки у висновку експертом була застосована методика та формула російського вченого О.М. Ерделевського, висновки по яких мають імовірний характер та є науковою рекомендацією. Вказана методика не є обов`язковою для суду, а формули та коефіцієнти для обрахування компенсації моральної шкоди носять винятково абстрактний характер.

При визначенні суми відшкодування судових витрат, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Отже, встановивши, що наданий ОСОБА_1 висновок експертного дослідження від 11 вересня 2018 року № 1-11/09 не був покладений судом в основу рішення та не вплинув на визначення розміру відшкодування моральної шкоди, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачів витрат на проведення такої експертизи, оскільки зазначені витрати не є необхідними та безпосередньо пов`язаними з вирішенням спору у розумінні ст.ст. 133, 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Державної казначейської служби України задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Київської міської прокуратури задовольнити частково.

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у місті Києві задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 серпня 2025 року в частині задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції:

«Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 400 000 (чотириста тисяч) грн 00 коп. на відшкодування моральної шкоди».

В іншій частині рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року залишити без змін.

Додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року в частині стягнення за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрат на правничу допомогу в розмірі 3 200 грн 00 коп. змінити, виклавши його резолютивну частину в такій редакції:

«Стягнути з Київської міської прокуратури на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогуу розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн 00 коп.

Стягнути з Головного управління Національної поліції у місті Києві на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогуу розмірі 1 600 (одна тисяча шістсот) грн 00 коп.».

В іншій частині додаткове рішення Печерського районного суду міста Києва від 16 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 17 лютого 2026 року.

Головуючий

Судді: