АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Чернівці

справа № 720/1498/25

провадження 822/266/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Перепелюк І.Б., Одинака О.О.,

секретар судового засідання Скулеба А.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровецької міської ради Сарненського району Рівненської області,

апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03 грудня 2025 ,

головуючий у суді першої інстанції суддя Ляху Г.О.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа Орган опіки та піклування виконавчого комітету Дубровецької міської ради Сарненського району Рівненської області про позбавлення батьківських прав.

Вказувала на те, відповідач є батьком їх малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом з нею та перебуває на її утриманні. Відповідач, як батько дитини, безвідповідально відноситься до своїх батьківських обов`язків та ухиляється від виховання та утримання дитини.

Дитина постійно проживає з позивачем, вона самостійно опікується та повністю її утримує, батько самоусунувся від виконання батьківських обов`язків.

Просила суд позбавити ОСОБА_2 батьківських прав щодо малолітньої дитини та стягнути з нього аліменти на дитину в розмірі 1/4 частини від його доходу, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17 жовтня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 червня 2025 року до повноліття дитини.

Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 1211 гривень 20 копійок.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та третьої особи Органу опіки та піклування Дубровицької сільської ради Сарненського району Рівненської області про позбавлення батьківських прав відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про зміну ставлення щодо виховання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалюючи рішення у справі суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням майнового стану відповідача, обов`язку обох батьків утримувати дітей, доцільно визначити розмір аліментів на утримання дитини в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12 червня 2025 року до повноліття дитини.

Відмовляючи у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач виявляє бажання піклуватися про свою дитину та судом не встановлено фактів умисного його ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та утримання дитини, вчинення ним будь-якого негативного психологічного тиску на свою дитину, спричинення їй будь-якої моральної чи фізичної шкоди, то суд не знаходить достатніх підстав, передбачених ст. 164 СК України для позбавлення його батьківських прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції в частині позбавлення батьківських прав скасувати та ухвалити нове судове рішення в цій частині про задоволення позову.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необгрунтованим, оскільки судом першої інстанції неповно та неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що ОСОБА_2 свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, а тому дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позову.

Також суд, у рішенні не навів аналізу висновку, не спростував його мотивовано, не дослідив аргументи органу опіки. Такі дії суперечать вимогам ст.19 Сімейного кодексу України та не узгоджуються з правовими висновками Верховного Суду, зокрема викладеними у постанові від 28 березня 2018 року у справі №755/11303/16-ц.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій

Сторони є батьками малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає разом із позивачем АДРЕСА_1 . В свою чергу, відповідач проживає в с. Рингач Чернівецького району Чернівецької області.

Малолітній ОСОБА_3 є інвалідом дитинства, у зв`язку із чим систематично оглядається сімейним лікарем. Також, дитина відвідує Дубровицький заклад дошкільної освіти № 1 «Теремок».

Відповідно до висновку Органу опіки та піклування Дубровицької сільської ради Сарненського району Рівненської області за № 07-1225 від 18 серпня 2025 року відповідача доцільно позбавити батьківських прав щодо своєї малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що на думку органу опіки та піклування відповідає інтересам дитини.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (частина перша статті 367 ЦПК України).

Як убачається із змісту апеляційної скарги відповідача, рішення суду в частині задоволення позову по суті позовних вимог не оскаржується, а тому апеляційний суд не переглядає правильність висновків суду першої інстанції у вказаній частині.

Апеляційний суд, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга в оскаржуваній частині підлягає залишенню без задоволенню наступних підстав.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України.

Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами спору) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо вихованню дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Ураховуючи викладене, суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з дотриманням вимог статей 89, 263264 ЦПК України, повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про позбавлення батьківських прав.

Також слід зазначити, що аналіз висновку органу опіки та піклування свідчить про те, що він не є переконливим, оскільки він не ґрунтується на достатній доказовій базі та зроблений на підставі наданих тільки позивачем доказів. Отже, органом опіки та піклування не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків.

Також позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про аморальний спосіб життя відповідача, вчинення останнім насильства по відношенню до дитини.

Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю.

Позивачем не доведено обставин свідомого ухилення відповідачем від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними, необхідність застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї, та підтримання зв`язків з батьком, неможливість застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.

Безпідставними є доводи апелянта про те, що суд першої інстанції при ухваленні рішення не дослідив аргументи органу опіки та піклування, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи суд не погодився із висновком органу опіки та піклування Дубровицької сільської ради Сарненського району Рівненської області від 18 серпня 2025 року про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав, зазначивши у своєму рішенні, що позиція органу опіки та піклування є передчасною та такою, що не відповідає інтересам дитини.

Обставини зазначені у висновку органу опіки та піклування, які стали підставою для його прийняття, а саме, що відповідач не піклувався про фізичний та духовний розвиток дитини були спростовані дослідженими судом доказами.

При цьому, колегія суддів вважає, що висновок органу опіки та піклування є недостатньо обґрунтованим. Цей висновок не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача, як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, в ньому не надано оцінки можливим причинам ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків. При цьому, органом опіки і піклування не виявлено умисної поведінки батька щодо невиконання ним батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дитини.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно оцінив зазначений висновок у сукупності з іншими доказам, що сам по собі він не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення відповідача батьківських прав, і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав відносного його сина ОСОБА_3 .

Посилання в апеляційній скарзі на надання апелянтом епізодичної матеріальної допомоги на утримання дитини в контексті наявності підстав для задоволення позову про позбавлення батьківських прав є необґрунтованими, оскільки позивач не надала суду достатніх, належних і допустимих доказів на підтвердження винної поведінки відповідача та його свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками стосовно сина, що могли б бути підставою для застосування такого виключного заходу, як позбавлення батьківських прав, саме в інтересах дитини.

Суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам і не встановив підстав для застосування до відповідача такого крайнього й виключного заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав відносно його сина ОСОБА_3 ..

Посилання апелянта на те, що суд першої інстанції неправильно встановив обставини справ, є безпідставними, оскільки докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом першої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене вище, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новоселицького районного суду Чернівецької області від 03 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повної постанови - 23 лютого 2026 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: І.Б. Перепелюк

О.О. Одинак