Справа № 441/1353/25 Головуючий у 1 інстанції: Ференц О.І
Провадження № 22-ц/811/2872/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю представника апелянта ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засдіанні цивільну справу за апеляційною скаргою Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби на рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року в складі судді Ференц О.І. у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа Головне упраління Державної міграційної служби України у Львівській області, про встановлення факту проживання на території Україна, -

встановив:

У липні 2025 року заявник ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та станом на 13.11.1991 року.

Заява обгрунтована тим, що він народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Побережне Городоцького району Львівської області, з часу народження і до сьогоднішнього часу постійно проживає на території України, за кордон ніколи не виїжджав, має лише паспорт громадянина УРСР. Звернувшись до Городоцького відділу ДМС України у Львівській області з приводу отримання паспорту громадянина України, він отримав відмову через неможливість встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року.

Відсутність паспорта громадянина України унеможливлює вирішення ним своїх життєвих проблем та набуття всіх прав та обов`язків, визначених законодавством України для громадянина України.

Факт постійного його проживання в Україні, в тому числі і станом на 24.08.1991 року та 13.11.1991 року, підтверджується будинковою книгою для прописки громадян, які проживають в АДРЕСА_1 , паспортом громадянина УРСР, фактом його навчання у Мильчицькій ЗОШ І-ІІ ст., також цей факт може підтвердити свідок ОСОБА_3 .

Оскаржуваним рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа - Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, про встановлення факту постійного проживання особи на території України - задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року - відмовлено.

Рішення оскаржив представник Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби, вважає таке незаконим.

Звертає увагу, що ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року апелянта визначено як заінтересовану особа, щодо якого в цей же день без жодного належного повідомлення, ухвалено рішення. В такий спосіб суд не надав можливості скористатися правами учасника судового процесу. Вказує, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення.

З наведених підстав, просить скасувати рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд вважає, що скаргу необхідно задовольнити частково виходячи з такого.

Згідно із частиною першою статті 3, статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи чи інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право за захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

З матеріалів справи встановлено, що згідно із свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 19.07.1975, заявник ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Побережне Городоцького району Львівської області (а.с.5).

12.11.1991 ОСОБА_2 отримав паспорт громадянина СРСР серії НОМЕР_2 (а.с.4).

Згідно із довідкою виконавчого комітету Городоцької міської ради Львівської області №144 від 01.07.2025, ОСОБА_2 , 1975 р.н., проживає і зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , навчався у Мильчицькій ЗОШ І-ІІ ступенів, ніколи і нікуди не виїжджав з села, одинокий, неодружений, батьки його померли (а.с.13).

Факт навчання ОСОБА_2 , 1975 р.н., у Мильчицькому ЗЗСО І-ІІ ступенів з 01.09.1982 року до 30.05.1990 року підтверджується і довідкою Мильчицького ЗЗСО І-ІІ ступенів Городоцької міської ради Львівської області № 13 від 02.07.2025 (а.с.14).

Згідно із Витягом з реєстру територіальної громади № 2024/013699752 від 12.11.2024, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з 12.11.1991 зареєстрований в АДРЕСА_1 (а.с. 6).

Факт реєстрації ОСОБА_2 у АДРЕСА_1 в період часу з народження і до сьогодні підтверджується також даними будинкової книги для прописки громадян (а.с. 8-12).

ОСОБА_2 звертався у Городоцький відділ Головного управління ДМС України у Львівській області для виготовлення паспорта громадянина України, однак листом від 28.12.2024 йому роз`яснено необхідність встановлення факту його проживання на території України станом на 24.08.1991 або 13.11.1991 (а.с.7).

У зв`язку з наведеним, ОСОБА_2 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України.

Як зазначено вище, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких, зокрема, відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України - постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно із пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України «Про громадянство України»).

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Таким чином, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України» і залежно від підстав цього встановлення, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженогоУказом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006 встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до пункту 8 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першоїстатті 3 Закону № 2235-III особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Відповідно до пункту 9 Порядку № 215/2001 для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 2 частини першоїстатті 3 Закону № 2235-IIIособа, яка проживала на території України за станом на 13 листопада 1991 року і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її проживання в Україні на зазначену дату, подає:

а) заяву про встановлення належності до громадянства України;

б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 13 листопада 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт);

в) судове рішення про встановлення юридичного факту проживання особи на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Враховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону № 2235-III і може пов`язуватися із фактом проживання або постійного проживання на території України в певний час і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Таким чином, з метою встановлення належності до громадянства України відповідно до положеньстатті 293 ЦПК України та статті 3 Закону № 2235-III, предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення фактів:

- постійного проживання особи на території України станом на 24 серпня 1991 року;

- проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи встановлено, що ОСОБА_2 , звертаючись до суду з даною заявою у порядку окремого провадження, просив встановити факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року та факту його проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 був документований паспортом громадянина СРСР серії НОМЕР_3 , виданим 12 листопада 1991 року, тобто після проголошення незадлежності України та до набрання чинності Законом України «Про громадянство» (13.11.1991р.).

Матеріали справи не містять доказів отримання ОСОБА_2 паспорта громадянина України.

Згідно із відміткою у паспорті громадянина СРСР серії НОМЕР_3 , виданим 12 листопада 1991 року, ОСОБА_2 з 12 листопада 1991 року був зареєстрований у с. Побережене Городоцького району Львівської області.

Станом на час набрання чинності Законом України «Про громадянство» ОСОБА_2 був неповнолітнім та з 12 листопада 1991 був зареєстрованим в с. Побережне разом зі своїми батьками: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Таким чином, дослідженими доказами встановлено, що на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) ОСОБА_2 дійсно проживав на території України.

З врахуванням викладено, наявні правові підстави для задоволення заяви в частині вимог встановлення факту, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 станом на 13 листопада 1991 року проживав на території України.

Зважаючи на те, що заявник в інший спосіб не може довести даний факт, оцінюючи всі досліджені докази в їх сукупності, судова колегія вважає, що заява в частині встановлення факту проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Згідно із статтею 3 Закону України «Про громадянство» громадянами України є, зокрема усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня1991 року) постійно проживали на території України, та особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Особи, зазначені у пункті 1 частини 1 цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2,- з 13 листопада 1991 року.

Тобто згідно із зазначеними нормами права особи є громадянами України або з 24 серпня 1991 року або з 13 листопада 1991 року.

Встановлення факту проживання особи на території України як станом на 24 серпня 1991 року, так і станом на 13 листопада 1991 року є порушенням вказаних норм.

Відповідні висновки щодо необхідності конкретизації дати, станом на яку потрібно встановити факт постійного проживання заявника на території України (24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року), викладені у постановах Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 473/540/20, провадження № 61-10919св21, від 12 червня 2024 року у справі №501/3550/22, провадження № 61-2152св24.

Зважаючи на те, що матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 станом на 24 серпня 1991 року був громадянином колишнього СРСР, постійно проживав до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», при цьому встановлення факту постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року є самостійною і достатньою підставою для встановлення належності до громадянства України, тому немає необхідності встановлення факту проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року, яка є окремою підставою для встановлення належності до громадянства України.

В свою чергу, відповідно до ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені розділом ІV ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи.

У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Ухвалою Городоцького районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року замінено заінтересовану особу - Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області на Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби.

Постановляючи ухвалу про заміну заінтересованої особи, суд першої інстанції виходив зтого, що згідно із випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01.07.2025, Головне управління Державної міграційної служби України у Львівській області перебуває в стані припинення.

З відповіді на запит суду з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 1604360 від 25.07.2025 встановлено, що 04.03.2025 в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань зареєстровано орган державної влади - Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, ідентифікаційний код юридичної особи: 45870769, місцезнаходження: вул. Січових Стрільців, 11, м. Львів.

Після залучення до участі у справі як заінтересовану особу, Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби не повідомлено про час та місце розгляду справи, однак в цей самий день, 25.07.2025, суд першої інстанції ухвалив рішення у справі.

Таким чином, матеріали справи взагалі не містять доказів повідомлення Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби про розгляд справи, відтак суд першої інстанції не дотримав вимог щодо належного вручення заінтересованій особі ухвали про відкриття провадження у справі і призначення справи до розгляду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин, колегія суддів вважає, що розглянувши справу за відсутності відомостей про належне повідомлення заінтересованої особи про судовий розгляд, учасником якого такий є, за результатами якого ухвалено оскаржуване рішення, суд першої інстанції не забезпечив заінтересованій особі можливості викласти свою позицію щодо заяви і, таким чином колегія суддів дійшла висновку про наявність обов`язкових підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового.

З урахуванням вище викладеного, оскільки висновки суду першої інстанції не в повній мірі відповідають обставинам справи, рішення ухвалене з порушенням норм процесуального права, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, апеляційний суд на підставі ст. 376 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове про часткове задоволення заяви ОСОБА_2 .

Керуючись ст.ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381, 382, 384 ЦПК України, суд,-

ухвалив:

Апеляційну скаргу Західного міжрегіонального управління Державної міграційної служби задовольнити частково.

Рішення Городоцького районного суду Львівської області від 25 липня 2025 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким заяву ОСОБА_2 , заінтересована особа Західне міжрегіональне управління Державної міграційної служби, про встановлення факту проживання на території України - задовольнити частково.

Встановити факт постійного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України станом на 13 лисопада 1991 року.

У задоволенні заяви ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року - відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 29 січня 2026 року.

Головуючий А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк