ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 523/3235/21

провадження № 61-9229св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 року під головуванням судді Дяченка В. Г. та постанову Одеського апеляційного суду

від 09 травня 2024 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Комлевої О. С. у справі за позовом ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , до ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , третя особа - приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Джулай Світлана Володимирівна, про встановлення факту батьківства та визнання права власності на спадкове майно,

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У лютому 2021 року, ОСОБА_3 , звернулась до суду з позовом в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у якому просила суд:

- встановити факт батьківства ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно сина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- визнати право власності на 1/1 частину спадкового майна, яке належало ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах, без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5 з червня 2002 року.

Від спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_5 народився син - ОСОБА_4 . Відомості про дитину записані відповідно до частини першої статті 135 СК України.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер. Після його смерті відкрилася спадщина.

При зверненні 21 вересня 2020 року до приватного нотаріуса із заявою про внесення відомостей до спадкової справи, позивач отримала відмову в зв`язку з тим, що не встановлений факт батьківства померлого відносно сина позивача.

Посилаючись на те, що ОСОБА_5 який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 є батьком ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та є спадкоємцем першої черги після смерті батька, просила задовольнити позовні вимоги.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Суворовський районний суд м. Одеси рішенням від 26 червня 2023 року позов ОСОБА_3 задовольнив частково.

Встановив факт батьківства ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В решті позовних вимог відмовив.

Не погодившись з наведеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив рішення місцевого суду скасувати в частині задоволених позовних вимог, а саме в частині встановлення факту батьківства ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_4 та ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вимог відмовити, в іншій частині рішення суду залишити без змін.

Одеський апеляційний суд постановою від 09 травня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 року в частині оскарження встановленого факту батьківства залишив без змін.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову місцевий суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції вважав позовні вимоги в частині встановлення факту батькіства обґрунтованими.

Суди вказували, що позивач, яка діяла в інтересах свого неповнолітнього сина довела, що з 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали однією сім`ю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 народила сина - ОСОБА_4 , батьками якого записані ОСОБА_6 та

ОСОБА_3 . Відомості про батька внесені відповідно до статті 135 СК України.

Факт визнання померлим ОСОБА_5 свого батьківства стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та докази спільного виховання дитини знайшли своє підтвердження.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги

У поданій у червні 2024 року до Верховного Суду касаційній скарзі ОСОБА_1 просив рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 травня 2024 року скасувати, а у справі ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог про встановлення факту батьківства ОСОБА_5 стосовно ОСОБА_4 відмовити.

Наведені у касаційній скарзі доводи містили підстави, передбачені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Заявник вказує, що суди не надали належної оцінки тій обставині, що допитані у справі свідки не надали відповідь на питання стосовно того, чому в період життя покійний не був зареєстрований батьком.

Також заявник зазначає, що суд помилково взяв до уваги письмовий доказ під назвою «Заповіт», адже він ніким не засвідчений і підтверджень того, що він складений покійним суду не надано.

Арґументом касаційної скарги також є те, що саме на позивача покладений обов`язок доказування, а для категоричного висновку про визнання батьківства у судовому порядку може бути доданий висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи, однак жодних клопотань про проведення такої експертизи від позивача не надходило, хоча сторона відповідача і вказувала, що буде всіляко сприяти у проведенні такої експертизи.

Заявник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків Верховного Суду, які викладені у постановах від 17 лютого 2021 року у справі

№ 33/2257/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 310/3095/17, від 30 вересня 2021 року у справі № 715/2537/19, від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц та висновку Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеного в ухвалі від 04 жовтня 2017 року у справі № 760/3977/15-ц.

Касаційна скарга також містить довід про те, що після витребування судом копії спадкової справи стало відомо, що у покійного ОСОБА_5 є дочка

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , проте до участі у розгляді цієї справи вона залучена не була.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2024 року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду письмові пояснення, які за своїм змістом є відзивом на касаційну скаргу у яких просила оскаржені судові рішення залишити без змін, вказуючи на необґрунтованість арґументів касаційної скарги. Зазначає, що відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції клопотань про призначення у справі експертизи не заявляв, головуючий суддя суду першої інстанції зазначав, що представник відповідача є спеціалістом у галузі права та розуміє наслідки незаявлення клопотань, крім того це право відповідача не заявляти клопотання. Заперечень проти закриття підготовчого провадження від учасників справи не надходило.

Подане на стадії апеляційного перегляду справи клопотання про призначення у справі експертизи не містило обґрунтувань на підставі чого апеляційний суд міг би прийняти таку заяву на цій стадії процесу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 30 серпня 2024 року відкрив провадження у цій справі та витребував справу із Суворовського районного суду м. Одеси.

Справа № 523/3235/21 надійшла до Верховного Суду 27 вересня 2024 року.

Верховний Суд ухвалою від 11 червня 2025 року зупинив провадження у справі

№ 523/3235/21 до залучення до участі у справі правонаступника (правонаступників) ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Верховний Суд ухвалою від 30 жовтня 2025 року поновив провадження у справі. Залучив ОСОБА_2 до участі у справі, як правонаступника відповідача ОСОБА_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

Батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , записані ОСОБА_6 та

ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії

НОМЕР_1 , яке було видане 18 квітня 2006 року Новоселівською сільською радою Котовського району Одеської області (а. с. 17, том 1).

З Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № 10, складеного відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , встановлено, що відомості про батька внесені за вказівкою заявника (а. с. 103, 104, том 1).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого Лиманським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), ІНФОРМАЦІЯ_4 помер

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що 27 квітня 2020 року був зроблений актовий запис № 441 (а. с. 19, том 1).

З витребуваної за клопотанням сторони позивача спадкової справи № 17/2020 до майна померлого ОСОБА_5 (а. с. 78-107, том 1) суд встановив, що 28 серпня 2020 року заяву про прийняття спадщини після смерті брата подав ОСОБА_1 (а. с. 96 (зворотня сторона), том 1). Крім того, 21 вересня 2020 року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Джулай С. В. звернувся

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з заявою в якій просив внести його в список спадкоємців, як сина померлого ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (а. с. 99, том 1). З аналогічною заявою звернулася ОСОБА_3 , в інтересах ОСОБА_4 (а.с.99 зворот).

Суд першої інстанції встановив, що померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 має дочку - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджується копією Повного витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження № (а. с. 88, 89, том 1).

Сторона позивача надала на підтвердження викладених у позовній заяві обставин наступні докази:

- письмовий доказ під назвою "Заповіт" повністю написаний від руки, російською мовою, від імені ОСОБА_5 , у якому зазначено, зокрема про те, що він все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого не складалося заповідає своєму синові ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який носить прізвище матері

ОСОБА_3 , з якою він проживає разом з 2002 року, що підтвердив своїм підписом (а. с. 24-25, том 1);

- фотознімки, на яких відображені ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у різний період часу та за різних обставин (а. с. 25-30, том 1);

- копію вироку Суворовського районного суду м. Одеси від 12 березня 2020 року у кримінальному провадженні № 523/3266/20, з якого відомо, що ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 , був притягнутий до кримінальної відповідальності за статтею 126-1 КК України, а саме за умисне систематичне вчинення фізичного та психологічного насильства щодо іншої особи, з якою винний перебуває у сімейних відносинах, що призвело до фізичних, психологічних страждань та погіршення якості життя потерпілої особи. Зі змісту вироку суд встановив, що потерпілою у вказаному кримінальному провадженні є - співмешканка, з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах обвинувачений - ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_8 (а. с. 188, 189, том 1).

Допитаний в якості свідка ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що є сином відповідача ОСОБА_1 . Позивача ОСОБА_3 бачив всього два рази - на похороні баби та на похороні дядька - ОСОБА_5 . З покійним дядьком був у різних відносинах, у періоди коли він вживав алкоголь - у поганих. Стверджував, що інших онуків у баби не бачив. Зазначив, що дядько проживав з різними жінками, ввів розгульний спосіб життя, у нього було багато жінок. Від батька знає, що дядько проживав з жінкою. Знає, що дядько скоїв суїцид. В квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не був. Додав, що про заповіт йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_8 у судовому засіданні пояснила, що знайома з відповідачем та його сім`єю з 2000-х років. Повідомила, що відповідач ОСОБА_1 , померлий ОСОБА_5 та матір проживали разом за адресою: АДРЕСА_2 . Інколи померлий ОСОБА_5 зникав на певний час. Матері відповідача ОСОБА_1 вона ставила крапельниці. Їй відомо про онука ОСОБА_9 , про онука ОСОБА_10 їй нічого невідомо, його ніколи не бачила, матір відповідача ніколи за нього не розповідала. Позивача ОСОБА_3 також ніколи не бачила.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що є колишньою дружиною відповідача ОСОБА_1 . Позивача ОСОБА_3 не знає. Повідомила, що покійний ОСОБА_5 проживав разом з матір`ю та братом - відповідачем ОСОБА_1 , у нього було багато жінок, пиячив. ОСОБА_5 помер в лікарні. Документи з моргу забрала позивач ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_12 у судовому засіданні пояснив, що знає позивача ОСОБА_3 та її чоловіка ОСОБА_5 . Вони познайомилися ще до народження дитини - ОСОБА_4 , а потім ОСОБА_5 покликав його стати хрещеним батьком ОСОБА_10 . Додав, що після смерті матері ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_1 почали конфліктувати. У померлого ОСОБА_5 були фінансові труднощі, внаслідок чого почав вживати алкоголь та хотів скоїти самогубство. Знає, що ОСОБА_13 писав передсмертні записки. Також повідомив, що знає брата покійного - відповідача ОСОБА_1 та чув як останній висловлювався, що ОСОБА_4 його племінник. Додав, що йому невідомо чому померлий ОСОБА_5 не записаний батьком ОСОБА_4 , однак за життя померлий говорив, що це його дитина і любив його. Щодо заповіту, повідомив, що його, ще до смерті ОСОБА_5 , показувала йому позивач ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що знає як позивача

ОСОБА_15 , так і відповідача ОСОБА_1 та померлого ОСОБА_5 . З позивачем ОСОБА_3 познайомилася у 2004 році, вона проживала разом з покійним ОСОБА_5 у квартирі матері покійного. Після смерті матері відносини між померлим та відповідачем погіршилися. До народження дитини позивач ОСОБА_3 та померлий ОСОБА_5 проживали два роки у належній їй комунальній квартирі. Додала, що померлий ОСОБА_5 , разом з її чоловіком та батьком померлого забирали дитину ОСОБА_4 з пологового будинку. Дитина ОСОБА_4 схожий на покійного ОСОБА_5 . Також їй відомо, що померлий ОСОБА_5 у розписці заповів все майно своєму сину

ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_16 у судовому засіданні пояснила, що з позивачем ОСОБА_3 підтримує дружні відносини. Разом працювали з 2001 року, та в 2002 році вона познайомила її з померлим ОСОБА_5 . В подальшому стали хорошими друзями. Коли позивач ОСОБА_3 завагітніла, померлий ОСОБА_5 був дуже щасливий. Їі чоловік був за хрещеного батька ОСОБА_4 . На хрестинах був присутній відповідач ОСОБА_1 . Приблизно коли дитині виповнилося 4 місяці позивач та померлий переїхали у нову квартиру. У позивача з померлим був спільний бюджет. Після того, як ОСОБА_4 виповнився один рік, позивач вийшла на роботу, з дитиною допомагала матір ОСОБА_5 . Також вона була свідком того, як померлий ОСОБА_5 говорив, що все залишить дитині. Про розписку їй нічого невідомо.

Свідок ОСОБА_17 у судовому засіданні пояснила, що знає позивача

ОСОБА_3 з 2003 року. Повідомила, що померлий ОСОБА_5 забирав позивача ОСОБА_3 з полового будинку, у них були чудові відносини. Відносини між померлим та сином ОСОБА_4 теж були чудові. Батьки померлого приймали активну участь у вихованні дитини ОСОБА_4 . Позивач та померлий проживали разом близько 18 років, у них був спільний бюджет, до останнього часу проживали в іпотечній квартирі за адресою: АДРЕСА_3, яку купували разом. Потім померлий ОСОБА_5 почав випивати, в останній час у нього були періодичні запої та суїцидні думки. Померлого ховала позивач ОСОБА_3 . Додала, що брати - померлий ОСОБА_5 та відповідач ОСОБА_1 ворогували.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України.

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Ніяких моральних та правових обмежень будь-які діти не знають. Права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому державними органами реєстрації актів цивільного стану в установленому законом порядку.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України). Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю сторін. Одним із способів захисту сімейних прав є встановлення правовідношення (частина друга статті 18 СК України).

У статті 121 СК України встановлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У справі, що переглядається, встановлено, що ОСОБА_3 з ОСОБА_5 у зареєстрованому шлюбі не перебували.

Відповідно до частини другої статті 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

Згідно з частиною першою статті 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.

Згідно із частинами першою, другою статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду.

Відповідно до статті 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлений за рішенням суду. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. Заява про встановлення факту батьківства може бути подана особами, зазначеними у частині третій статті 128 цього Кодексу, зокрема матір`ю дитини.

Тобто, передумовою звернення до суду із заявою про встановлення факту батьківства відповідно до частини першої статті 130 СК України є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері та смерть того, батьківство кого встановлюється, або оголошення його померлим.

Та обставина, що питання визнання батьківства за рішенням суду відповідно до статей 128, 129 СК України не вирішувалось за життя такої особи, не є перешкодою для застосування статті 130 СК України.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20), від 15 квітня 2021 року у справі № 361/2653/15 (провадження № 61-2239св21).

Предметом доказування у справах про визнання батьківства або про встановлення факту батьківства є встановлення походження дитини від певної особи.

Аналіз норми статті 130 СК України свідчить, що законом не встановлено переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до вимог ЦПК України (стаття 128 СК України).

Рішення щодо встановлення факту батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства в органах реєстрації актів цивільного стану.

Такі висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 31 січня 2024 року у справі № 752/13549/22 (провадження № 61-10510св23), від 13 вересня 2023 року у справі № 552/4291/22 (провадження № 61-6451св23).

Верховний Суд у постановах від 11 липня 2023 року у справі № 449/433/22 (провадження № 61-4176св23), від 17 лютого 2021 року у справі № 373/2257/18 (провадження № 61-15136св20), від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) виснував, що доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до частини першої статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України, згідно з якими жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення.

Доказами у зазначеній категорії справ можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів.

Тобто під час вирішення спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи.

У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 760/3977/15 (провадження № 61-2081зпв18) зазначено, що висновок судово-генетичної експертизи не є єдиним доказом походження дитини від певної особи, такий факт може бути доведено й іншими доказами.

У справі, яка переглядається суди встановили, що з 2002 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 проживали однією сім`ю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство; ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_3 народила сина - ОСОБА_4 , батьками якого записані ОСОБА_6 та ОСОБА_3 ; ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_5 помер; факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_3 та ОСОБА_5 і ведення ними спільного господарства, підтверджений зібраними у справі доказами; факт визнання померлим ОСОБА_5 свого батьківства відносно сина ОСОБА_4 підтверджений поясненнями свідків:

ОСОБА_12 , ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 та письмовим доказом під назвою «заповіт», складеним ОСОБА_5 ; доказами спільного виховання дитини ОСОБА_4 є фотознімки, на яких відображені ОСОБА_3 ,

ОСОБА_5 та ОСОБА_4 у різний проміжок часу та за різних обставин.

Таким чином, враховуючи, що суди надали належну оцінку зібраним у справі доказам, Верховний Суд погоджується із висновками місцевого суду та суду апеляційної інстанції про задоволення вимог ОСОБА_3 в частині встановлення факту батьківства ОСОБА_5 стосовно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Врахувавши зазначені докази у їх сукупності, суди дійшли правильного та обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_5 за життя не заперечував факт свого батьківства щодо ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і поводив себе з ним, як батько, протягом тривалого часу виховував дитину, піклувався про неї, матеріально підтримував та встановив міцні емоційні зв`язки, що може бути доказом його батьківства, навіть якщо генетичний зв`язок не підтверджений.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 не надав доказів на спростування доводів та доказів, наданих ОСОБА_3 , Верховний Суд погоджується з висновками судів про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_3 в частині встановлення факту батьківства.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зазначених висновків судів не спростовують та обмежуються посиланням на те, що ОСОБА_3 не надала доказів на підтвердження своїх вимог, а оскаржені судові рішення ґрунтуються на недопустимих доказах. Однак такі аргументи були перевірені також і апеляційним судом і з урахуванням установлених обставин, спростовані під час розгляду справи з посиланням на оцінку сукупності зібраних у справі доказів, у тому числі оцінки їх на предмет належності і допустимості.

Викладеним також спростовуються арґументи касаційної скарги про те, що суди не здійснили належним чином оцінку зібраних у справі доказів.

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах від 17 лютого 2021 року у справі № 33/2257/18, від 12 лютого 2020 року у справі № 310/3095/17, від 30 вересня 2021 року у справі № 715/2537/19,

від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц колегія судів відхиляє, оскільки встановлені у справах, на які посилається заявник, судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин є відмінними від справи, що переглядається. У кожній із зазначених заявником справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності, зокрема щодо доказів, наданих на підтвердження факту батьківства.

Посилання у касаційній скарзі про неврахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 жовтня 2017 року у справі № 760/3977/15-ц, не заслуговують на увагу, так як вказане судове рішення не є джерелом правозастосовчої практики в розумінні частини четвертої статті 263 ЦПК України і не є підставою для касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Арґумент касаційної скарги про те, що саме на позивача покладений обов`язок доказування, а для категоричного висновку про визнання батьківства у судовому порядку може бути доданий висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи, однак жодних клопотань про проведення такої експертизи від позивача не надходило, хоча сторона відповідача і вказувала, що буде сприяти у проведенні такої експертизи колегія суддів відхиляє, оскільки місцевий суд забезпечив сторонам, у тому числі стороні відповідача, рівне право на реалізацію своїх процесуальних прав щодо заявлення клопотання про призначення у справі відповідної експертизи, проте відповідач таким правом не скористався. Зі змісту касаційної скарги відомо, що заявник тягар спростування доводів позивача намагається покласти на нього, а тому цей арґумент касаційної скарги колегія суддів вважає таким, що не заслуговує на увагу.

Колегія суддів також зазначає, що на підтвердження заявлених у цій справі позовних вимог позивач надала достатньо доказів, оцінка яких у сукупності дала суду першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, підстави для висновку про визнання ОСОБА_5 за життя свого батьківства щодо сина ОСОБА_10 та встановлення відповідного факту батьківства.

Верховний Суд враховує Конвенцію про права дитини, якою передбачено, що дитина має право на ім`я і набуття громадянства, а також право знати своїх батьків і право на їх піклування.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

Враховуючи, зазначене, колегія суддів вважає, що зібраними у справі доказами доведена та обставина, що поведінка ОСОБА_5 за життя свідчить про визнання ним батьківства відносно дитини ОСОБА_4 , а тому задовольняючі позовні вимоги, суди керувалися якнайкращими інтересами дитини.

Довід касаційної скарги про те, що після витребування судом копії спадкової справи стало відомо, що у покійного ОСОБА_5 є дочка ОСОБА_7 ,

ІНФОРМАЦІЯ_6 , проте до участі у розгляді цієї справи вона залучена не була колегія суддів відхиляє, оскільки долучена до матеріалів справи копія спадкової справи не містить заяви ОСОБА_7 про прийняття спадщини, про порушення своїх прав ОСОБА_7 не зазначала.

Підсумовуючи наведене колегія суддів зазначає, що вирішуючи цей спір, суди, врахували інтереси дитини, правильно застосували наведені норми матеріального права, дали належну оцінку правовим підставам заявленого позову та зібраним у справі доказам, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного процесу та засад змагальності сторін, відповідно до яких позивач зобов`язана була довести обставини, на які посилалася на підтвердження позову, у зв`язку з чим дійшли обґрунтованого висновку про достатність поданих нею доказів та доведеність факту батьківства ОСОБА_5 стосовно сина ОСОБА_4 .

Крім того, Верховний Суд враховує право ОСОБА_4 знати свого батька та можливість реалізувати спадкові права, а також враховує римську максиму lurasanguinis nulloiure civilidirimi possunt (жодні встановлення цивільного права не можуть скасувати права, що випливають із кровної спорідненості).

Висновок за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржені судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції в частині підстав для часткового задоволення позову не спростовують.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, немає.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , правонаступником якого є ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26 червня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 09 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров