ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 757/21939/22-ц

провадження № 61-10930св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),

Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції

(м. Київ),

третя особа із самостійними вимогами - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року у складі судді Матійчук Г. О. та постанову Київського апеляційного суду від 23 липня

2025 року у складі колегії суддів: Яворського М. А., Кашперської Т. Ц.,

Фінагеєва В. О.,

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування незаконної реєстраційної дії та зняття незаконно накладеного арешту.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07 березня 2023 року замінено неналежного відповідача - Головне територіальне управління юстиції

у місті Києві на належного - Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ).

У березні 2023 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту

з нерухомого майна.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16 липня 2023 року залучено до участі у справі за позовом ОСОБА_1 до Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про скасування незаконної реєстраційної дії та зняття незаконно накладеного арешту як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору ОСОБА_2 .

Позовні вимоги ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мотивовані тим, що згідно

з відомостями Державного реєстру прав станом на 06 червня 2022 року на об`єкт нерухомого майна - земельну ділянку із кадастровим номером :82:185:0044 у спеціальному розділі наявне обтяження № 1501673, яке внесене 03 липня 2013 року державним реєстратором управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві на підставі постанови б/н про накладення арешту на майно від

16 листопада 2012 року, яка видана старшим слідчим в ОВС ГСУ МВС України майором міліції Любезніковим Д. О., де обтяжувачем є Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України, а особою, майно/права якої обтяжуються, є ОСОБА_3 .

Позивачі вказують, що майно, яке підпадає під обтяження, ОСОБА_3 не належить, оскільки він є власником лише 41/100 будинку, що розташований на частині цієї земельної ділянки. Іншими співвласниками будинку та земельної ділянки з кадастровим номером :82:185:0044 є ОСОБА_1

і ОСОБА_2 .

27 жовтня 2021 року ОСОБА_2 подала запит до Головного слідчого управління МВС у м. Києві, на який отримала відповідь про те, що матеріали кримінальної справи № 24-357, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань і зареєстровані за № 0000029, скеровані 28 лютого 2014 року до слідчого управління прокуратури Київської області.

26 листопада 2021 року ОСОБА_2 направила запит до Офісу Генерального прокурора, на який отримала відповідь, що в межах розслідування кримінальної справи № 24-357 слідчий в ОВС ГСУ МВС України

Любезніков Д. О. постановами від 12 листопада 2012 року і від 16 листопада 2012 року наклав арешт на все нерухоме майно ОСОБА_3 . У зв?язку зі змінами в кримінальному процесуальному законодавстві усі епізоди злочинів, що розслідувались в межах кримінальної справи № 24-357, внесено 21 грудня

2012 року до ЄРДР та об`єднані в одне кримінальне провадження під єдиним номером 000029 від 21 грудня 2012 року. У подальшому

24 травня 2018 року обвинувальний акт у зазначеному кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_3 спрямовано до Святошинського районного суду м. Києва для розгляду по суті.

Заявники вважають, що їх майно протягом десяти років перебуває під незаконним обтяженням, а державний реєстратор Пилипчук В. А. зробив помилковий запиc про накладення обтяження на майно.

ОСОБА_1 і ОСОБА_2 просили скасувати обтяження майна (кадастровий номер земельної ділянки :82:185:0044) та скасувати рішення про державну реєстрацію прав і їх обтяжень, індексний номер 3616346 від 03 липня 2013 року, 14:52:33 ( ОСОБА_4 , Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві), відповідно до якої накладено арешт на майно - земельну ділянку, кадастровий номер :82:185:0044, адреса: АДРЕСА_1 ; зобов?язати Головне територіальне управління юстиції у місті Києві закрити спеціальний розділ у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна стосовно вказаної земельної ділянки.

Короткий зміст оскаржуваних судових рішень

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року

в задоволенні позову відмовлено.

Суд першої інстанції зазначив, що ні позивач, ні третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, не надали суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів в обґрунтування заявлених позовних вимог,

з клопотанням про витребування доказів, необхідних для вирішення справи. Суд першої інстанції виснував, що позбавлений можливості як розглянути справу по суті, так і закрити провадження у справі, у разі якщо справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Постановою Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2025 року скасовано, провадження у справі закрито.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що оскільки кримінальне провадження № 000029 від 21 грудня 2012 року перебуває

у Святошинському районному суді м. Києва на стадії розгляду, то питання зняття арешту з майна підлягає вирішенню в межах цього кримінального провадження в порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

22 серпня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_5 через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу,

у якій просить скасувати рішення Печерського районного суду м. Києва від

24 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року й ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд змінив форму провадження без ухвали та відмовив представнику за довіреністю в праві представляти інтереси ОСОБА_2 . Вказує, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня

2025 року в межах розгляду кримінальної справи № 757/25899/18-к відмовлено ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про скасування арешту майна з тих підстав, що арешт на їх майно в кримінальному провадженні № 000029 не накладався. Практика, наведена апеляційним судом, не є релевантною.

Інші аргументи учасників справи

23 жовтня 2025 року Київське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України подало до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від

23 липня 2025 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що апеляційний суд правильно застосував норми законодавства, повно та всебічно з`ясував обставини, що мають значення для справи.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 13 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Печерського районного суду м. Києва.

05 листопада 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені

у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від

05 лютого 1998 року № 216 ОСОБА_1 , ОСОБА_6 і ОСОБА_2 передано у спільну приватну власність земельну ділянку площею 0,0684 га для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських будівель, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26 жовтня

2021 року № 1812 житловий будинок АДРЕСА_1 зареєстрований: 30/100 частин за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 квітня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення (наказ № 669-С/ЖБ) та зареєстрованого в бюро 27 квітня 2004 року за реєстровим номером 10992; 29/100 частин за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого 19 квітня 2004 року Головним управлінням житлового забезпечення (наказ № 669-С/ЖБ) та зареєстрованого в бюро

27 квітня 2004 року за реєстровим номером 10992; 41/100 частина за ОСОБА_3 на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О. П.

07 жовтня 2010 року за № 2018 та зареєстрованого в бюро 15 жовтня 2010 року за реєстровим номером 10992.

Постановою старшого слідчого ОВС ГСУ МВС України Любезнікова Д. О.

у межах кримінальної справи № 24-357 про накладення арешту на майно від

16 листопада 2012 року накладено арешт на майно ОСОБА_3 , в тому числі на земельну ділянку з кадастровим номером :82:185:0044 та розташований на цій земельній ділянці будинок

АДРЕСА_1 .

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про земельну ділянку з кадастровим номером :82:185:0044 від 25 лютого

2023 року відомо, що на цю земельну ділянку накладено обтяження № 1501673 від 03 липня 2013 року державним реєстратором Пилипчуком В. А. на підставі постанови про накладення арешту на майно, серія та номер б/н, виданий

16 листопада 2012 року, де обтяжувачем є Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України, а особою, майно/права якої обтяжуються, є ОСОБА_3 .

Згідно з відомостями, що містяться в ЄДРСР, у справі № 757/25899/18-к

у зв`язку зі змінами в кримінальному процесуальному законодавстві усі епізоди злочинів, що розслідувалися в межах кримінальної справи № 24-357, внесено 21 грудня 2012 року до ЄРДР та об`єднано в одне кримінальне провадження під єдиним номером № 000029 від 21 грудня

2012 року.

26 лютого 2014 року матеріали кримінального провадження

№ 000029 від 21 грудня 2012 року передано за підслідністю до Генеральної прокуратури України, і 29 травня 2018 року обвинувальний акт

у цьому кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 спрямовано до суду для розгляду по суті.

З ЄДРСР відомо, що на цей час кримінальне провадження

№ 000029 від 21 грудня 2012 року перебуває на розгляді

у Святошинському районному суді м. Києва, унікальний номер справи 757/25899/18-к, за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною третьою статті 27, частиною п`ятою статті 191, частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 209, частиною третьою статті 27, частиною другою статті 366, частиною третьою статті 27, частиною третьою статті 289 КК України, триває стадія судового розгляду.

У межах кримінальної справи № 757/25899/18-ц ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звертались із клопотанням про скасування арешту з майна.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 07 травня 2025 року

в межах розгляду кримінальної справи № 757/25899/18-к в задоволенні клопотань про скасування арешту майна відмолено.

Ухвала мотивована тим, що оскільки арешт на майно ОСОБА_1

і ОСОБА_2 в межах кримінального провадження № 000029 не накладався, підстав для задоволення клопотання немає.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Із матеріалів справи відомо, що арешт на спірне майно накладено 16 листопада 2012 року, тобто під час дії КПК України 1960 року і до набрання чинності КПК України 2012 року.

Згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.

У статті 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які розглядають справи за правилами цивільного, кримінального, господарського

й адміністративного судочинства. Кожен суд має право розглядати

і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до його відання, тобто діяти в межах установленої законом компетенції.

Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду

і вирішення справи (частини перша і третя статті 3 ЦПК України).

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають

з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення, як правило, майнового приватного права чи інтересу.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вирішувала питання щодо юрисдикції суду за вимогами про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами кримінального судочинства, та зазначала про таке.

Спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладений на майно особи, яка не була учасником кримінального провадження, розпочатого за правилами КПК України 1960 року та завершеного (вирок, постанова про закриття провадження) у порядку, передбаченому КПК України 1960 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц (провадження

№ 14-496цс18)) або КПК України 2012 року (постанова Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 2-3392/11 (провадження

№ 14-105цс19)).

У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження

№ 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року і не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).

Якщо арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року і такого, що триває, а кримінальне провадження не передане до суду на час набрання чинності КПК України 2012 року, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого

в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України

2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2018 року

у справі № 335/12096/15-ц з урахуванням ухвали про виправлення описки від

03 липня 2018 року, від 17 жовтня 2018 року у справі № 461/233/17 та від

07 листопада 2018 року у справі № 296/8586/16-ц).

Якщо арешт накладений за КПК України 2012 року на майно особи, яка не

є учасником кримінального провадження, то вирішення питання щодо зняття такого арешту й оскарження відповідних дій або бездіяльності слідчого

в кримінальному провадженні здійснюються за правилами КПК України

2012 року (постанови Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2018 року

у справі № 202/5044/17, від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 640/17552/16-ц, від 27 березня 2019 року

у справі № 202/1452/18, від 11 вересня 2019 року у справі № 504/1306/15-ц).

У частині першій статті 1 КПК України 2012 року встановлено, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України.

Правовідносини щодо арешту майна, накладеного в межах кримінального провадження, регулюються главою 17 КПК України 2012 року. За змістом статті 173 цього Кодексу, питання про накладення арешту на майно вирішують слідчий суддя або суд.

Підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано (частина перша статті 174 КПК України 2012 року) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі

№ 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 березня 2019 року у справі

№ 202/1452/18 виснувала, що в разі якщо арешт на майно накладено в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право оскаржити ці дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2019 року у справі

№ 504/1306/15-ц зазначила, що в разі якщо арешт на майно накладено

в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, особа, яка вважає, що такими діями порушено її право власності, навіть за умови, що вона не

є учасником кримінального провадження, має право оскаржити такі дії та звернутися до суду про скасування арешту лише в порядку кримінального судочинства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2018 року у справі

№ 202/5044/17 погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій, які, встановивши, що спірне майно визнане речовими доказами

в кримінальному провадженні, вказали, що клопотання власника майна має розглядати слідчий суддя за місцем досудового розслідування

в кримінальному провадженні або суд під час судового розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 636/959/16-ц виснувала, що питання про скасування арешту треба розглядати за правилами кримінального судочинства в порядку, визначеному вказаним Кодексом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 грудня 2018 року у справі

№ 640/17552/16-ц вказала, що питання про зняття арешту з майна, накладеного в межах кримінального провадження, розглядається

у встановленому цим Кодексом порядку. А тому спір у цій частині вимог не можна розглядати за правилами цивільного судочинства.

Апеляційний суд врахувавши наведені висновки Великої Палати Верховного Суду, встановив, що арешт на спірне майно накладено під час дії КПК України 1960 року і до набрання чинності КПК України 2012 року, кримінальне провадження № 000029 від 21 грудня 2012 року зараз перебуває на стадії розгляду в Святошинському районному суді м. Києва, зробив правильний висновок, що питання зняття арешту з майна підлягає вирішенню в межах цього кримінального провадження в порядку, передбаченому КПК України 2012 року, а тому обґрунтовано закрив провадження у справі.

Аргументи заявника про те, що апеляційний суд змінив форму провадження без відповідної ухвали, є безпідставними, оскільки ухвалою Київського апеляційного суду від 04 червня 2025 року справу призначено до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. Цією ухвалою апеляційний суд визначив форму провадження, у якому буде переглядатися справа в апеляційному порядку.

Також безпідставними є аргументи заявника про те, що апеляційний суд безпідставно відмовив представнику ОСОБА_5. в праві представляти інтереси ОСОБА_2 , з огляду на таке.

Згідно з частиною першою статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

У частині другій статті 61 ЦПК України визначено, що під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу.

Оскільки ця справа не є малозначною і такою, що виникла з трудових відносин, а ОСОБА_5. не є адвокатом, що підтверджується протоколом судового засідання від 23 липня 2025 року, апеляційний суд правомірно не допустив ОСОБА_5 до участі у справі як представника.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновком апеляційного суду щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє

в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 року - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 23 липня 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийМ. Є. Червинська
Судді: А. Ю. Зайцев
Є. В. Коротенко
В. М. Коротун
М. Ю. Тітов