УХВАЛА

20 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 753/18762/25

провадження № 61-1541ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Шиповича В. В. (суддя - доповідач), Осіяна О. М., Синельникова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду

від 24 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг,

ВСТАНОВИВ:

У провадженні Дарницького районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором про надання послуг, у якій позивач просить стягнути з відповідачів на свою користь суму заборгованості за надану правничу допомогу за договором про надання правової допомоги

№ 01/20-2025 ВМ від 20 січня 2025 року в сумі 6 418 156,88 грн, а також судові витрати.

Позивач подав заяву про забезпечення позову, відповідно до якої просив накласти арешт

- на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , заборонити відповідачам вчиняти дії щодо обтяження арештованого майна зобов`язаннями перед третіми особами, як і вчиняти дії щодо розпорядження та відчуження права власності на арештоване майно;

- на грошові кошти, що знаходяться на всіх банківських рахунках відповідачів в банківських установах України у межах суми позовних вимог, зобов`язавши банківські установи надати інформацію про наявність та залишок коштів на рахунках відповідачів для виконання ухвали суду про забезпечення позову.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року, з урахуванням ухвали цього ж суду від 02 лютого 2026 року про виправлення описки, апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково. Ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 24 вересня 2025 року щодо відмови у забезпеченні позову скасовано та прийнято нову постанову, якою заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково. Накладено арешт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , яка належить відповідачам ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . В іншій частині заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову залишено без задоволення.

05 лютого 2026 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Шрамко І. С. подала касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року, яку просить скасувати, залишивши в силі ухвалу суду першої інстанції.

Касаційна скарга обґрунтована тим, що суд апеляційної інстанції надав доказове значення документу, а саме клопотанню про повернення застави, яке подано нібито Приватним підприємством Фірма «Транс-Рава ЛТД» до Печерського районного суду м. Києва, який не відповідає жодним процесуальним вимогам, та поклав його в основу висновку про наявність ризиків відчуження нерухомого майна. Однак сам факт наявності кримінального провадження не створює презумпції недобросовісності особи, подання клопотання про повернення застави є реалізацією прав заставодавця, а позивачем не надано жодного доказу вчинення або підготовки відповідачами дій щодо відчуження майна.

Доводами касаційної скарги також є те, що надана позивачем аналітична інформація щодо ринкової вартості квартири, яка належить відповідачам, не є звітом про оцінку майна, складеним суб`єктом оціночної діяльності, не містить відомостей про методику оцінку, вихідні дані та переліку порівнюваних об`єктів, має виключно довідковий, інформаційно-аналітичний характер. Заявник вважає, що суд апеляційної інстанції, не перевіривши реальну ринкову вартість квартири, дійшов передчасного висновку про необхідність накладення арешту на квартиру. Крім того, апеляційний суд послався на неіснуючу постанову Верховного Суду від 18 лютого 2020 року у справі

№ 922/3949/19.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, колегія суддів дійшла таких висновків.

Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову після їх перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення. Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження мотивовано тим, що вперше касаційну скаргу було подано в межах строку, встановленого законом, проте ухвалою Верховного Суду скаргу було повернуто з підстав, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 393 ЦПК України. Усунувши недоліки касаційної скарги, заявник невідкладно подав повторну скаргу.

Колегією суддів встановлено, що вперше заявник подав касаційну скаргу в межах строку, встановленого статтею 390 ЦПК України, проте ухвалою Верховного Суду від 03 лютого 2026 року (провадження № 61-1328ск26) касаційну скаргу представника ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року було повернуто.

Отримавши 05 лютого 2026 року ухвалу Верховного Суду від 03 лютого

2026 року, заявник в той же день усунув обставини, які стали підставою для повернення скарги і подав повторну касаційну скаргу.

Колегія суддів дійшла висновку, що сукупність вказаних обставин свідчить про наявність підстав передбачених частиною третьою статті 390 ЦПК України для поновлення строку на касаційне оскарження.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Із касаційної скарги вбачається, що вона є необґрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскарженого судового рішення.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для вирішення справи по суті, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено, чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

При цьому забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкоджання спричиненню значної шкоди позивачу.

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед не може бути визначено результат розгляду справи по суті спору.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 08 травня

2020 року у справі № 755/15345/17-ц, від 21 квітня 2022 року у справі

№ 592/7729/18, від 30 серпня 2023 року у справі № 753/23090/21.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що у розглядуваній справі позивачем заявлено вимоги про стягнення із ОСОБА_1 , ОСОБА_4 заборгованості за надану правничу допомогу за договором про надання правової допомоги № 01/20-2025 ВМ від 20 січня 2025 року в загальній сумі

6 418 156,88 грн.

Встановивши, що між сторонами виник та існує спір щодо стягнення грошових коштів в сумі 6 418 156,88 грн, апеляційний суд, з огляду на баланс інтересів сторін та попередження негативних наслідків у вигляді утруднення виконання рішення суду у разі задоволення позову, які можуть настати у випадку відчуження відповідачами нерухомого майна, дійшов цілком обґрунтованого висновку про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру, право власності на яку зареєстроване за відповідачами.

Щодо доводів касаційної скарги в частині того, що позивачем не було надано доказів вчення та/або підготовки до вчинення відповідачами дій, спрямованих на відчуження нерухомого майна, то Верховний Суд у постанові від 03 березня 2023 року в справі № 905/448/22 звертав увагу, що вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін.

Застосовані апеляційним судом заходи забезпечення позову не перешкоджають користуванню квартирою, носять тимчасовий характер та спрямовані, зокрема, на унеможливлення зміни власника належного відповідачам майна до вирішення спору судом.

Посилання заявника на те, що апеляційний суд не встановив реальну вартість квартири, а тому не мав правових підстав для накладення арешту на майно, в цьому випадку є помилковими.

Позивач надав суду наявну в нього інформацію щодо орієнтовної вартості подібного житла, яка може становити 143 550 доларів США. Відповідачі не вказували, що ціна належної їм квартири є значно вищою і не надали з цього приводу будь-яких доказів, які б могли свідчить про неспівмірність заявлених позивачем заходів забезпечення позову із предметом спору та ціною позову.

Помилка апеляційного суду при зазначенні реквізитів постанови Верховного Суду не спростовує правильності висновків щодо наявності правових підстав для часткового задоволення заяви про забезпечення позову.

Водночас Верховний Суд звертає увагу, що відповідачі не позбавлені права, за наявності передбачених законом підстав (глава 10 розділу І ЦПК України), ініціювати перед судом питання про заміну одного заходу забезпечення позову іншим; скасування заходів забезпечення позову; відшкодування збитків, завданих забезпеченням позову.

Оцінка обґрунтованості та доведеності позовних вимог, при вирішенні питання про забезпечення позову не здійснюється.

Колегія суддів встановила, що касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування апеляційним судом норм права при вирішенні питання про наявність підстав для забезпечення позову є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування та тлумачення, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 388, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , строк на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року у справі № 753/18762/25.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на постанову Київського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року у справі

№ 753/18762/25.

Копію ухвали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді:В. В. Шипович О. М. Осіян Є. В. Синельников