Справа № 462/5153/25 Головуючий у 1 інстанції: Кирилюк А.І.
Провадження № 22-ц/811/2846/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Гаврилюк Я.Ю.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду м.Львова від 01 серпня 2025 року в складі судді Кирилюка А.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до початкової школи «Арніка» Львівської міської ради про внесення змін до наказу про надання чергової основної невикористаної відпустки, виплати грошової компенсації за частину щорічної основної відпустки та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення,-

встановив:

У липні 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до відповідача початкової школи «Арніка» Львівської міської ради про внесення змін до наказу про надання чергової основної невикористаної відпустки, виплати грошової компенсації за частину щорічної основної відпустки та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення.

Вимоги обґрунтовані тим, що у грудні 2024 року позивачці запропоновано повідомити адміністранію про термін використання нею чергової основної відпустки у 2025 році. Позивачка письмово зазначила місяці липень і листопад використання заборгованих їй ПШ «Арніка» ЛМР основних щорічних відпусток, які утворилися у зв`язку з вимушеним прогулом у період 2006 - 2009 років, через незаконне звільнення її з роботи та поновленням на роботі згідно рішень судів. Тобто, не з її вини відбулась заборгованість з використанням основних щорічних відпусток за періоди роботи: 06.06.2022 - 05.06.2023; 2023 - 2024; 2024 - 2025.

Без її письмової заяви про надання чергової основної шорічної відпустки, директором ПШ «Арніка» ЛМР видано наказ від 27.05.2025 № 62/к «Про надання щорічної основної відпустки працівникам ПШ «Арніка», про виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам, працівнику бібліотеки та медичній сестрі ПШ «Арніка» ЛМР, у якому зазначено про надання їй чергової щорічної основної відпустки з 30.06.2025 на 56 календарних дні за період роботи з 06.06.2022 по 05.06.2023, без виплати допомоги на оздоровлення всупереч ст. 57 ЗУ «Про освіту».

19.06.2025 позивачка написала заяву директору ПШ «Арніка» ЛМР про надання їй частини невикористаної відпустки за період роботи з 06.06.2022 - 05.06.2023 на 32 календарних дні з 30.06.2025 та виплату грошової компенсації за частину невикористаної відпустки - за 24 календарних дні.

Листом від 27.07.2025 їй відмовлено у зв`язку з виданням наказу від 27.05.2025 № 62/к «Про надання відпусток педпрацівникам ПШ «Арніка» ЛМР» та виплатою їй грошових коштів за 56 календарних днів (яких вона не отримала), без допомоги на оздоровлення, незважаючи на те, що за період роботи з 06.06.2022 по 05.06.2023 допомогу на оздоровлення вона не отримувала та незважаючи на подану нею заяву про надання їй частини заборгованої щорічної основної відпустки на 32 календарних дні з виплатою грошової компенсації за 24 календарних дні частини основної невикористаної відпустки та виплатою допомоги на оздоровлення.

Відмову у виплаті позивачці допомоги на оздоровлення директорка мотивувала виплатою один раз на рiк допомоги керуючись ст. 57 ЗУ «Про освіту», однак не взяла до уваги факт вимушеного прогулу з вини ПШ «Арніка» ЛMР, яке відбулось при незаконному звільненні її з роботи, поновленні на роботі згідно рішень судів, тому наполягає, що матеріальна допомога у 2025 році виплачена у лютому місяці при наданні їй основної заборгованої відпустки за період роботи з 06.06.2021 - 05.06.2022, а не за період роботи з 06.06.2022 - 05.06.2023.

Стверджує, що вимушений прогул утворився з вини керівництва НВК школа-садок «Арніка», де нині директор ОСОБА_3, яка перевищуючи свої посадові обов`язки та не враховуючи дійсних обставин справи, відмовляє їй у законних підставах виплатити зазначені кошти та внести зміни до наказу від 27.05.2025 вих. № 62/к «Про надання відпустки педпрацівникам ПШ «Арніка» ЛМР», чим порушує її права та законні інтереси.

Просила зобов`язати директора ПШ «Арніка» ЛМР з дошкільним підрозділом ОСОБА_3 внести зміни до наказу від 27.05.2025 № 62/к «Про надання відпустки та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення» згідно ст. 57 ЗУ «Про освіту» педагогічним працівникам» щодо терміну її відпустки, а саме на 32 календарних дні - з 30.06.2025 по 31.07.2025 та щодо проведення виплати їй матеріальної допомоги на оздоровлення згідно із ст. 57 ЗУ «Про освіту» згідно поданої заяви від 19.06.2025 №176, визнати перераховані кошти на картковий рахунок за 56 календарних днів відпустки - як за 32 календарних дні частини основної відпустки та 24 календарних дні грошової компенсації за частину невикористаної основної відпустки згідно ст. 24 3У «Про відпустки», внести зміни у графік роботи на серпень місяць 2025 року як вихователя дошкільного підрозділу ПШ «Арніка» ЛМР, а саме вказавши день роботи після відпустки 01.08.2025.

Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 01 серпня 2025 року у задоволені позовної заяви ОСОБА_1 до початкової школи «Арніка» Львівської міської ради, про внесення змін до наказу про надання чергової основної невикористаної відпустки, виплати грошової компенсації за частину щорічної основної відпустки та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, винесення окремої ухвали - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 , з таким не погоджується, вважає, що рішення не відповідає нормам матеріального та процесуального права, є необ`єктивним, незаконним та таким, що не відповідає фактичним обставинам справи.

Зазначає, що на письмове прохання директора ПШ «Арніка» щодо подання пропозицій графіку відпусток на 2024-2025 роки, 02.12.2024 вх № 297 подала письмовий лист пропозицію на ім`я директора та голови профспілкового комітету ПШ «Арніка» із зазначенням про відпустку у липні та листопаді 2025 року.

Разом з цим, у подальшому, з графіком відпусток працівників ПШ «Арніка» на 2024-2025 роки її не було ознайомлено.

29.05.2025 від секретаря ПШ «Арніка» ЛМР ОСОБА_5 отримала письмове повідомлення директора школи від 22.05.2025 вих № 01-42/166 про надання відпустки на 56 календарних днів з 30.06.2025, без ознайомлення з самим наказом про надання відпустки.

Цього ж дня подала скаргу директору за вх. № 153, у якій повідомила про плани іти у відпустку з 02.07.2025 по 25.07.2025, тобто на 24 календарні дні, з виплатою грошової компенсації за 32 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 06.06.2022 по 05.06.2023 та повідомила, що згідно із графіком роботи на червень місць 2025 року, 30.06.2025 є робочим днем, тому не може бути одночасно днем відпустки.

Незважаючи на зазначене, директор ПШ «Арніка» 29.05.2025 видала наказ № 106 «Про внесення змін у графік роботи вихователів дошкільних груп на червень місяць 2025 року», де у п. 1.2 вказано, що 30.06.2025 вважати робочим методичним днем вихователя ОСОБА_1 , умисно створюючи двозначні ситуації з метою притягнення у подальшому до відповідальності та звільнення з роботи за невиконання наказів.

12.06.2025 їй стало відомо про розпорядження директора від 28.05.2025 № 4 «Про проведення поточного ремонту приміщень дошкільних груп та початкових класів ПШ «Арніка» з 02.06.2025 по 15.08.2025.

У зв`язку з цим, 19.06.2025 подала заяву № 175 про надання чергової невикористаної основної щорічної відпустки, яка утворилася з вини адміністрації по причині вимушеного прогулу за період 2006-2009 років, у зв`язку з незаконним звільненням та поновленням на роботі Верховним Судом України, на 56 календарних днів, а саме з 01.07.2025 по 25.08.2025 за період роботи з 06.06.2022 по 05.06.2023, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, така заява була зареєстрована.

19.06.2025 дізналася про наказ директора від 28.05.2025 № 103 «Про тимчасове призупинення освітнього процесу в дошкільних групах ПШ «Арніка», де було змінено термін призупинення освітнього процесу та ремонтних робіт з 02.06.2025 - 15.08.2025 на термін з 30.06.2025 - 25.07.2025.

У зв`язку з цим, 19.06.2025 звернулася до секретаря школи з проханням повернути заяву від 19.06.2025 № 175 про надання відпустки для зміни терміну відпустки, як було визначено заздалегідь згідно письмової пропозиції від 02.12.2024.

Після повернення секретарем заяви, 19.06.2025 переписала заяву та просила надати невикористану основну щорічну відпустку на 32 календарні дні з 30.06.2025 по 31.07.2025, виплатити грошову компенсацію за 24 календарні дні та матеріальну допомогу на оздоровлення за період 06.06.2022 - 05.06.2023, яку подала 20.06.2025 за вх. № 176.

У відповідь на заяву № 176 отримала графік роботи на серпень 2025 року, однак без підпису голови профспілкового комітету ОСОБА_4 та погодження з нею, однак суд першої інстанції відмовив у долученні такого графіку до матеріалів справи.

Натомість, у матеріалах знаходиться графік підписаний головою ПК ПШ «Арніка».

Вважає, що факт фальсифікації документів директором школи та зловживання нею посадовими обов`язками підтверджується допитом свідка відповідача, секретаря ПШ «Арніка», яка повідомила, що не ознайомлювала позивачку з відповідними наказами, на прохання директора друкувала Акти щодо відмови позивачки ознайомлюватися з відповідними документами.

Таким чином, вважає, що Акти від 13.03.2025, 27.05.2025 та 05.06.2025 не заслуговують на увагу.

Станом на 17.06.2025 не писала заяву про надання відпустки і з наказом про надання такої її не знайомили.

Разом з цим, суд не притягнув директора школи та секретаря за дачу неправдивих показів, не надав цьому правової оцінки, не з`ясував чому відповідач не виконує ст. 24 ЗУ «Про відпустки» та рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28.02.2025, яким визнано незаконність дій відповідача та зобов`язано виплатити грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку.

Покликається на те, що суд не надав можливості ознайомитися із відзивом відповідача та надати на такий заперечення, на прохання надати годину для ознайомлення, суд надав п`ятнадцять хвилин для ознайомлення із відзивом на 72 аркушах.

Зазначає, що обґрунтування у відзиві директора ОСОБА_3 про відсутність вільного місця для роботи вихователя ОСОБА_1 у серпні 2025 року у зв`язку із зменшенням кількості дошкільних груп на час літнього оздоровлення та нестачі тарифної ставки вихователя спростовується тим, що директор на спірний період прйняла на роботу по угоді 79-річного вихователя, без вищої освіти та без проходження атестації.

Вважає, що керівництвом школи вчиняються щодо неї утиски та перешкоди у роботі, на думку апелянти, директор школи керується у роботі не законом, а емоціями і амбіціями.

Звертає увагу, що попередила адміністрацію про свій намір використати дві заборговані відпустки у липні та листопаді 2025 року.

Крім цього, рішенням Верховного Суду від 15.05.2009 поновлена на роботі через звільнення за період 2006-2009 р.р. і періодичність заборгованих відпусток за час вимушеного прогулу після поновлення на роботі не оспорюється, такі зберігаються за працівником згідно чинного законодавства України.

Звертає увагу, що після поновлення на роботі у 2009 році працює без доган, скарги від батьків та вихованців не має.

Стверджує, що наказ директора ПШ «Арніка» ЛМР № 62/к від 27.05.2025 «Про надання основної щорічної відпустки….» виданий передчасно без врахування її заяви від 19.06.2025, без погодження з нею, чим порушені її права та законні інтереси.

Крім позивачки, із наказом № 62/к від 27.05.20255 не були ознайомлені і інші вихователі.

Зазначає, що керівництво ПШ «Арніка» ЛМР вже протягом року ухиляється від спілкування по роботі та зловживає своїм посадовим становищем, не зважаючи на рішення суду, ігнорує лист Голови Львівської обласної профспілки працівників освіти і науки України від 06.12.2024 № 229 з вимогою виплатити грошову компенсацію за частину заборгованої відпустки.

Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м.Львова від 01 серпня 2025 року та ухвалити нове рішення, відповідно до ст. 24 ЗУ «Про відпустки», ст. 57 ЗУ «Про освіту», ЗУ «Про дошкільну освіту» та КЗпП України.

Визнати дії відповідача - директора ПШ «Арніка» ЛМР ОСОБА_3 такими, яка повторно не виконує вимоги чинного законодавства України, зокрема ст. 24 ЗУ «Про відпустки», ст. 57 ЗУ «Про освіту», ЗУ «Про дошкільну освіту» та КЗпП України, зловживає своїм посадовим становищем, чим порушує права та законні інтереси позивача, як педагога та громадянина України.

05.09.2025 на адресу апеляційного суду надійшов відзив директора ПШ «Арніка» Львівської міської ради ОСОБА_3 на апеляційну скаргу, у якому покликаючись на хронологію спірних правовідносин, поведінку у таких позивачки, відсутність порушень прав останньої з боку адміністрації школи, як роботодавця, просить залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, місцевий суд виходив з того, що позивачкою не доведено порушення її прав, оскільки як слідує із матеріалів справи, у грудні 2024 року розроблено і затверджено за погодженням з профспілковим комітетом графік відпусток працівників ПШ «Арніка» ЛМР на 2025 рік, який доведено до відома всіх працівників.

Адміністрація відповідача письмово повідомила позивачку про дату початку спірної відпустки за два тижні до встановленого графіком терміну та до початку щорічної відпустки позивачки, виплативши позивачці шляхом перерахування на її картковий рахунок заробітну плату за увесь період відпустки тривалістю 56 календарний день.

Суд не взяв до уваги твердження ОСОБА_1 про те, що вона не була ознайомлена з графіком відпусток, оскільки на підтвердження цього не надано доказів, при цьому, з наданих ПШ «Арніка» ЛМР доказів вбачається протилежне, зкрема, згідно із наявниими Актами позивачка ОСОБА_1 відмовлялася від ознайомлення з Графіком відпусток працівників ПШ «Арніка» ЛМР на 2025 рік, що підтверджено показами свідка ОСОБА_5 .

Таким чином, суд не знайшов підстав для задоволення позовної вимоги про зобов`язання директора ПШ «Арніка» ЛМР з дошкільним підрозділом ОСОБА_3 внести зміни до наказу від 27.05.2025 № 62/к «Про надання відпустки та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення» згідно ст. 57 ЗУ «Про освіту» щодо терміну відпустки, а саме на 32 календарних дні - з 30.06.2025 по 31.07.2025 та щодо проведення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення згідно ст. 57 ЗУ «Про освіту» згідно поданої заяви від 19.06.2025 № 176.

З врахуванням наведеного, суд також відмовив і у вимозі про визнання перерахованих коштів на картковий рахунок за 56 календарних днів відпустки - як за 32 календарних дні частини основної відпустки та 24 календарних дні грошової компенсації за частину невикористаної основної відпустки згідно ст. 24 3У «Про відпустки».

Крім цього, суд зазначив, що вимога про внесення зміни у графік роботи на серпень місяць 2025 року, як вихователя дошкільного підрозділу ПШ «Арніка» ЛМР, а саме вказавши день роботи після відпустки 01.08.2025 - не може бути розглянута судом, оскільки така не відноситься до компетенції суду.

Що вимоги позивачки про винесення окремої ухвали, то суд звернув увагу на те, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом судового впливу на виявлені під час судового розгляду грубі порушення законності, а також причини та умови, що цьому сприяли. Правовими підставами постановлення окремої ухвали є виявлення під час розгляду справи порушень норм матеріального або процесуального права, встановлення причин та умов, що сприяли вчиненню таких порушень. Вирішення питання щодо постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду (див. пункт 47 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 171/2124/18, пункт 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 521/18287/15-ц та ін.).

Тобто для постановлення окремої ухвали необхідним є встановлення під час розгляду справи порушення закону, якщо такі порушення не усуваються судовим рішенням по суті спору.

Крім цього, за правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 лютого 2022 року у справі № 750/3192/14, суд не постановляє окремих ухвал за клопотаннями сторін.

При цьому, під час перегляду справи судом встановлено, що підстав для постановлення окремої ухвали відносно директора ПШ «Арніка» ЛМР ОСОБА_3 немає, оскільки відповідні порушення не були встановленні.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення колегія суддів враховує таке.

Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (стаття 4 КЗпП України).

Крім цього, положення ЦК України застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства (ч. 1 ст. 9).

Згідно із частиною 2 статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

Відповідно до ст.ст. 2-1, 5-1 КЗпП України держава забезпечує рівність трудових прав усіх громадян незалежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, роду і характеру занять, місця проживання та інших обставин, крім цього, держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Частиною другою статті 2 КЗпП України передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Згідно зі статтею 22 КЗпП України відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору залежно від походження, соціального і майнового стану, расової та національної приналежності, статі, мови, політичних поглядів, релігійних переконань, членства у професійній спілці чи іншому об`єднанні громадян, роду і характеру занять, місця проживання не допускається.

Судом встановлено, що сторони у справі перебувають у трудових правовідносинах між собою, зокрема, позивачка ОСОБА_1 працює у ПШ «Арніка» ЛМР на посаді вихователя дошкільних груп.

Наказом директора ПШ «Арніка» ЛМР від 23.12.2024 №63/г затверджено погоджений профспілкою графік відпусток працівників ПШ «Арніка» ЛМР на 2025 рік (а.с. 58).

У наказі також зобов`язано ознайомити працівників школи із графіком відпусток до 13.01.2025.

Згідно із копією графіку відпусток на 2025 рік ПШ «Арніка» затверджений на профспілкових зборах протоколом № 76 від 17.12.2024, ОСОБА_1 надано відпустку з 30.06-24.08.2025 (а.с. 59-60).

Поряд з цим, відповідно до актів від 23.12.2024 та від 13.03.2025, підписаними директором школи ОСОБА_3, юристконсультом Возьним Я. та секретарем школи ОСОБА_5., ОСОБА_1 запропоновано отримати (ознайомитися) графік відпусток працівників ПШ «Арніка» ЛМР, однак остання відмовилася від ознайомлення з таким (а.с. 61-62).

Наказом директора ПШ «Арніка» ЛМР від 27.05.2025 №62/к про надання щорічної основної відпустки працівникам ПШ «Арніка» ЛМР про виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам, працівнику бібліотеки та медичній сестрі ПШ «Арніка» ЛМР, позивачці ОСОБА_1 надано відпустку, а саме 56 календарних днів починаючи з 30.06.2025 (за період з 06.06.2022 по 05.06.2023) (а.с. 5-8).

Як зазначає позивачка, про такий наказ дізналася 29.05.2025 і цього ж дня подала скаргу директору за вх. № 153, у якій повідомила про плани іти у відпустку з 02.07.2025 по 25.07.2025, тобто на 32 календарні дні з виплатою грошової компенсації за 24 календарних дні невикористаної щорічної основної відпустки за період роботи з 06.06.2022 по 05.06.2023 та повідомила, що згідно графіка роботи на червень місць 2025 року, 30.06.2025 є робочим днем, тому не може бути одночасно днем відпустки.

29.05.2025 директор ПШ «Арніка» видала наказ № 106 «Про внесення змін у графік роботи вихователів дошкільних груп на червень місяць 2025 року», де у п. 1.2 вказано, що 30.06.2025 вважати робочим методичним днем вихователя ОСОБА_1 .

Як зазначає позивачка, 12.06.2025 їй стало відомо про розпорядження директора від 28.05.2025 № 4 «Про проведення поточного ремонту приміщень дошкільних груп та початкових класів ПШ «Арніка» з 02.06.2025 по 15.08.2025, тому 19.06.2025 подала заяву №175 про надання чергової невикористаної основної щорічної відпустки, яка утворилася з вини адміністрації по причині вимушеного прогулу за період 2006-2009 років, у зв`язку з незаконним звільненням та поновленням на роботі Верховним Судом України, на 56 календарних днів, а саме з 01.07.2025 по 25.08.2025 за період роботи з 06.06.2022 по 05.06.2023, з виплатою матеріальної допомоги на оздоровлення, така заява була зареєстрована.

Згідно із копією заяви ОСОБА_1 від 19.06.2025, яка була подана та зареєстрована 20.06.2025, остання просила надати їй заборговану основну чергову щорічну відпустку за період роботи з 06.06.2022 по 05.06.2023 на 32 календарних дні з 30.06.2025 по 31.07.2025 та виплатити матеріальну допомогу за вище вказаний період (а.с. 9).

19.06.2025 позивачка звернулася до секретаря школи з проханням повернути заяву від 19.06.2025 № 175 про надання відпустки для зміни терміну відпустки, як було визначено заздалегідь згідно письмової пропозиції від 02.12.2024, причиною цього послугувало те, що 19.06.2025 дізналася про наказ директора від 28.05.2025 № 103 «Про тимчасове призупинення освітнього процесу в дошкільних групах ПШ «Арніка» де змінено термін призупинення освітнього процесу та ремонтних робіт з 02.06.2025 - 15.08.2025 на термін з 30.06.2025 - 25.07.2025.

Враховуючи зазначене, колегія суддів констатує факт неодноразового звернення позивачки до адміністрації ПШ «Арніка» з питанням літньої відпустки 2025 року за період роботи з 06.06.2022 по 05.06.2023.

Зокрема, не менше трьох разів ОСОБА_1 зверталася із заявами про відпустку та відкликала такі, а приводом таких обставин, слідуючи поясненням самої позивачки, були накази директора школи, які стосуються навчального та господарського процесів навчального закладу.

При цьому, позивачка не пояснює, яким чином, зокрема, наказ директора школи про тимчасове призупинення освітнього процесу в дошкільних групах ПШ «Арніка» де змінено термін призупинення освітнього процесу та ремонтних робіт з 02.06.2025 - 15.08.2025 на термін з 30.06.2025 - 25.07.2025, впливає на її вибір та бачення відпустки.

Поряд з цим, у своїй заяві про надання відпустки ОСОБА_1 , у тому числі, просила про відпустку 56 календарних днів, а саме з 01.07.2025 по 25.08.2025, (заява від 19.06.2025 №175 про надання чергової невикористаної основної щорічної відпустки на 56 календарних днів, а саме з 01.07.2025 по 25.08.2025), фактично ту, яку і отримала згідно затвердженого графіку відпусток.

З матеріалів справи також вбачається, що певні правовідносини між сторонами вже врегульовані судовими рішеннями, які набрали законної сили.

Так, рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 28.02.2025 у справі №462/8656/24 задоволено частково позов ОСОБА_1 до ПШ «Арніка» ЛМР про стягнення коштів та винесення окремої ухвали.

Зобов`язано початкову школу «Арніка» Львівської міської ради виплатити на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію за 32 невикористані дні щорічної відпустки за період роботи з 06.06.2020 по 06.06.2021.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Стягнуто з початкової школи «Арніка» Львівської міської ради в дохід держави 1 211,20 грн (одну тисячу двісті одинадцять гривень двадцять копійок) судового збору (а.с. 31-34).

Звертаючись з позовними вимогами, ОСОБА_1 свої доводи фактично зводить до незгоди із терміном наданої відпустки, а також невиплатою ПШ «Арніка», як роботодавцем компенсації за частину невикористаної основної відпустки, просить внести зміни у графік роботи на серпень місяць 2025 року як вихователя дошкільного підрозділу ПШ «Арніка» ЛМР, а саме вказавши день роботи після відпустки 01.08.2025.

Колегія суддів виходить з того, що цивільний процес має диспозитивний характер, відтак, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 13 ЦПК України).

При цьому, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції (ч. 1, 6 ст. 367 ЦПК України).

Зважаючи на те, що вимоги про визнання дій відповідача - директора ПШ «Арніка» ЛМР ОСОБА_3 такими, яка повторно не виконує вимоги чинного законодавства України, зокрема ст. 24 ЗУ «Про відпустки», ст. 57 ЗУ «Про освіту», ЗУ «Про дошкільну освіту» та КЗпП України, зловживає своїм посадовим становищем, чим порушує права та законні інтереси позивача, як педагога та громадянина України, які вказані у прохальній частині апеляційної скарги, не можуть розглядатися апеляційним судом, оскільки не були заявлені у суді першої інстанції, тобто не були предметом розгляду цієї справи, відтак суд першої інстанції не надавав таким правову оцінку.

У цьому ж контексті не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що суд не надав правової оцінки та не з`ясував, чому відповідач не виконує ст. 24 ЗУ «Про відпустки» та рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28.02.205, яким визнано незаконність дій відповідача та зобов`язано виплатити грошову компенсацію за невикористану основну щорічну відпустку, оскільки такі обставини не входять у предмет доказування у спірних правовідносинах за предметом позовних вимог у цій справі.

Більше того, питання, що стосуються виконання судового рішення, яке набрало законної сили, повинні вирішуватися у відповідному процесуальному порядку та можуть мати правові наслідки, зокрема, визначені ст. 382 КК України, а не шляхом подання нового позову до суду.

При цьому, доведеність чи очевидність неправдивих показів директора школи чи секретаря, як про це зазначає позивачка, не встановлена та не доведена поза розумним сумнівом, для того щоб мати відповідні наслідки.

В свою чергу, захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Судова колегія зауважує, що предмет доказування і предмет позову виступають ключовими орієнтирами при визначенні меж здійснення судочинства. Повне, своєчасне і належне використання судом «предмету доказування» є запорукою реалізації принципу процесуальної економії та є гарантією дотримання права сторін на справедливий розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06 квітня 2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

У даній справі позивачка просить про внесення зміни у графік роботи як вихователя дошкільного підрозділу ПШ «Арніка» ЛМР на серпень місяць 2025 року, поряд з цим, такий час уже минув, тому внесення відповідних змін не може вважатися ефективним засобом захисту, оскільки жодним чином не відновить права позивачки, а відповідні функції (обов`язки) є прерогативою та дискрецією роботодавця.

У цьому контексті незрозумілим є доводи та обґрунтування позивачки, щодо наявності у неї права на використання заборгованих адміністрацією ПШ «Арніка» ЛМР основних щорічних відпусток, які утворилися у зв`язку з вимушеним прогулом у 2006-2009 роках, у зв`язку з незаконним звільненням, оскільки на підставі відповідних судових рішень позивачка отримала сатисфакцію, а відповідач, як роботодавець поніс негативні правові наслідки у виді цивільно-правової відповідальності.

Іншими словами, відповідним обставинам (правовідносинам) вже була надана правова оцінка, тому такі не мають правового відношення до спірних правовідносин та можуть враховуватися виключно крізь призму часу та відносин, що склались між сторонами.

Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом.

Так, спеціальним законом, який встановлює державні гарантії права на відпустки працівників, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи є ЗУ «Про відпустки».

Цим законом, зокрема, визначені види відпусток, при цьому, «чергова невикористана основна щорічна відпустка», як про це зазначає позивачка ОСОБА_1 у статті 4 цього закону відсутня.

Згідно із ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Для деяких категорій працівників законодавством України може бути передбачена інша тривалість щорічної основної відпустки. При цьому тривалість їх відпустки не може бути меншою за передбачену частиною першою цієї статті.

Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про відпустки» право на відпустки мають громадяни України, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи (далі - підприємство).

Право на відпустки забезпечується: гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Частиною 15 ст. 10 ЗУ «Про відпустки» визначено, що керівним, педагогічним, науковим, науково-педагогічним працівникам, спеціалістам навчальних закладів щорічні відпустки повної тривалості у перший та наступні робочі роки надаються у період літніх канікул незалежно від часу прийняття їх на роботу.

Колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про те, що у грудні 2024 року відповідач, як роботодавець розробив і затвердив за погодженням з профспілковим комітетом графік відпусток працівників ПШ «Арніка» ЛМР на 2025 рік, який на виконання вимог ст. 10 ЗУ «Про відпустки» було доведено до відома всіх працівників.

Таким чином, відповідач письмово повідомив позивачку про дату початку спірної відпустки та до початку такої, виплатив позивачці шляхом перерахування на її картковий рахунок заробітну плату за увесь період відпустки тривалістю 56 календарний день, що слідуючи позовним вимогам, ОСОБА_1 , не заперечується.

Будь які протилежні доводи у цій частині спростовуються матеріалами справи та не заслуговують на увагу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з тим, що підстави для задоволення позовної вимоги про зобов`язання директора ПШ «Арніка» ЛМР з дошкільним підрозділом ОСОБА_3 внести зміни до наказу від 27.05.2025 №62/к «Про надання відпустки та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення» згідно із ст. 57 ЗУ «Про освіту» педагогічним працівникам» щодо терміну відпустки, а саме на 32 календарних дні - з 30.06.2025 по 31.07.2025 та щодо проведення виплати матеріальної допомоги на оздоровлення згідно ст. 57 ЗУ «Про освіту» згідно поданої заяви від 19.06.2025 року №176, відсутні.

В свою чергу, частина 4 ст. 24 ЗУ «Про відпустки» містить також положення згідно якого за бажанням працівника частина щорічної відпустки замінюється грошовою компенсацією. При цьому тривалість наданої працівникові щорічної та додаткових відпусток не повинна бути менше ніж 24 календарних дні.

З наведених норм слідує, що законодавець розрізняє право працівника на компенсацію частини щорічної відпустки та компенсацію за невикористану відпустку (усі періоди), яка на накопичилася у працівника та стягується на його користь за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки лише у разі звільнення його з роботи.

Як встановлено судом, Наказом директора ПШ «Арніка» ЛМР від 27.05.2025 №62/к про надання щорічної основної відпустки працівникам ПШ «Арніка» ЛМР, про виплату допомоги на оздоровлення педагогічним працівникам, працівнику бібліотеки та медичній сестрі ПШ «Арніка» ЛМР, позивачці ОСОБА_1 надано відпустку тривалістю 56 календарних днів починаючи з 30.06.2025, однак за період з 06.06.2022 по 05.06.2023, тобто минулий період, що виключає можливість грошової компенсації за таку, за умови продовження трудових правовідносин між сторонами та виконання позивачем трудової функції.

Разом з цим, колегія суддів важає за можливе звернути увагу відповідача, початкової школи «Арніка» Львівської міської ради, як роботодавця позивачки, на право останньої в принципі, за її бажанням отримувати грошову компенсацією за частину щорічної відпустки, за умови надання їй щорічної та додаткових відпусток не менше ніж 24 календарних дні.

Поряд з цим, з врахуванням права працівника на відпустку протягом відповідного періоду, компенсаційні виплати частини щорічної відпустки мали б виплачуватися працівнику за наслідками спливу відповідного року, як періоду у якому працівник виконував свою трудову функцію та реалізував відповідне право на компенсацію.

У цьому контексті колегії суддів вважає за можливе звернути увагу сторін у спорі на необхідність врахування (у контексті подання позивачкою відповідної кількості заяв про відпустку з різними інтервалами та періодом такої, а також відкликання таких) ними обставин, щодо обов`язку роботодавця заздалегідь вирішувати питання про залучення інших, зокрема, педагогічних працівників у літній (відпускний) період для роботи у ПШ «Арніка» ЛМР, оскільки у такому випадку повинні враховуватися і права останніх.

Наведене у своїй сукупності свідчить про часткову підставність доводів апеляційної скарги, що матиме наслідком зміни оскаржуваного рішення, шляхом викладення такого у редакції цієї постанови та не свідчить про наявність підстав для перерозподілу судових витрат.

В свою чергу, враховуючи відмову у задоволенні вимоги про зобов`язання директора ПШ «Арніка» ЛМР з дошкільним підрозділом ОСОБА_3 внести зміни до наказу від 27.05.2025 №62/к «Про надання відпустки та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення» згідно ст. 57 ЗУ «Про освіту» педагогічним працівникам» щодо терміну відпустки, а також наведені вище висновки щодо компенсації, колегія суддів розділяє висновок місцевого суду про відмову у вимозі про перерахування коштів за 56 календарних днів відпустки, а саме як за 32 календарних дні частини основної відпустки та 24 календарних дні грошової компенсації, оскільки як зазначалося вище, відповідний період уже минув, а отримавши відпустку позивачка реалізувала таку, доказів протилежного суду не представила.

Окремо колегія суддів вважає за можливе звернути увагу позивачки на те, що судове рішення, як акт правосуддя, не може бути засобом регулювання усього спектру правовідносин, оскільки такі весь час розвиваються (змінюються), а також швидкого впливу на відповідача, як сторону у процесі, яка, на думку позивача, поводить себе у неприйнятний для позивача спосіб, оскільки покликане захищати дійсно порушені суб`єктивні права та інтереси останнього.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право , зокрема, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд по суті спору фактично правильно встановив обставини справи, дотримався процедури розгляду, передбаченої ЦПК України, тому підстави для скасування рішення суду відсутні, однак з врахуванням зроблених апеляційним судом висноків, вважає за необхідно задовольнити частково апеляційну скаргу та у відповідній частині змінити оскаржуване рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381, 382, 383 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м.Львова від 01 серпня 2025 року - змінити, виклавши мотивувальну частину такого в редакції цієї постановити.

Врешті рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня ухвалення, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 січня 2026 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк