Справа № 214/2991/21
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року м Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Чернової Н.В.,

за участю:

секретаря судового засідання Нестеренко К.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, цивільну справу № 214/2991/21 за скаргою ОСОБА_1 , заінтересована особа державний виконавець Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Скринник Анастасія Романівна, про визнання неправомірними дій державного виконавця, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, зобов`язання повернення безпідставно стягнутих коштів,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою та просить суд визнати дії державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Скриник А.Р. неправомірними, скасувавши постанову про закінчення виконавчого провадження № 65687725 та зобов`язати державного виконавця здійснити виконавчі дії з метою повернення йому аліментів, які стягувались з нього на утримання ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 . В обґрунтування вимог зазначено про перебування в провадженні Саксаганського відділу ДВС виконавчого провадження № 65687725 про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 аліментів на утримання їх дитини. В ході примусового виконання виконавчого документу, державним виконавцем 14 червня 2021 року було направлено постанову про звернення стягнення на заробітну плату за місцем роботи боржника до ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг», де утримання проводились на розрахункові рахунки відділу з 12.07.2021 до 11.02.2022, а після 12.02.2022 аліментні платежі зараховувались роботодавцем боржника на рахунки стягувача ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 стягувач ОСОБА_3 померла у м. Гуксгаген Німеччина, однак після смерті стягувача ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» у період з 10.10.2024 до 10.02.2025 продовжувало перераховувати утримані з його заробітної плати аліменти на рахунок Саксаганського ВДВС, з яких державний виконавець перерахувала на рахунок померлої особи стягувача. Таким чином утримані з боржника аліменти за період з 10.10.2024 до 10.02.2025 були стягнуті безпідставно, а перерахунок державним виконавцем коштів на рахунок померлої особи є неправомірним. 25 лютого 2025 року державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 65687725 без повернення безпідставно стягнутих коштів. Тому просить задовольнити скаргу.

У судове засідання сторони не з`явилися.

Представник скаржника адвокат Щербань В.С. звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його та скаржника відсутності, на вимогах наполягає.

Старший державний виконавець Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Скринник А.Р. звернулася до суду з відзивом на скаргу (а.с. 30-32), вказавши, що аліменти надходили на депозитний рахунок відділу ДВС з 12.07.2021 до 11.02.2022 та згідно відповідних платіжних інструкцій перераховувались на розрахунковий рахунок стягувача ОСОБА_3 . З березня 2022 року до жовтня 2024 року аліментні платежі, які відраховувались із заробітної плати боржника, надходили з бухгалтерії підприємства ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» на пряму на розрахункові рахунки стягувача у зв`язку з початком повномасштабного вторгнення рф та недопущення затримки виплат аліментів. Боржником за виконавчим провадженням в порушення вимог частини 4 статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» не повідомлено невідкладно письмово державного виконавця про настання обставин, що перешкоджають або роблять неможливим подальше примусове виконання рішення суду, телефонние повідомлення про смерть стягувача за кордоном не може вважатися належним доказом факту обізнаності державного виконавця про смерть стягувача. До відділу ДВС лише 21 лютого 2025 року надійшло письмове клопотання від представника боржника про закінчення виконавчого провадження разом з копією свідоцтва про смерть стягувача, на підставі чого старшим державним виконавцем керуючись пунктом 3 частини 1 статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» було винесено відповідну постанову про закінчення виконавчого провадження. Того ж дня направлено вимогу до роботодавця боржника про припинення стягнення аліментів та повернення постанови без подальшого виконання. Наголошено, що обов`язок державного виконавця чітко викладений в ч. 13 розділу VII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за № 512/5, який полягає в тому, що у разі наявності в матеріалах виконавчого провадження шляхи отримання ним коштів, державним виконавцем невідкладно, після ознайомлення з інформацією про надходження коштів, готує розпорядження про перерахування, стягнутих з боржника. Тобто законодавцем визначено негайне перерахування грошових коштів з депозитного рахунку відділу за виконавчим провадженням, які не є зупиненими, а отже дії державного виконавця законні, у зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні скарги.

Ураховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності та достатності, надавши їм оцінку в сукупності, дійшов до такого висновку.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У відповідності до частини першої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Обов`язки і права виконавців під час здійснення виконавчого провадження передбачені частинами другою, третьою вказаної статті.

Як установлено судом та підтверджується письмовими доказами, судовим наказом Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 20 квітня 2021 року у справі № 214/2991/21 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання їх малолітньої дитини сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% та не більше 10 прожиткових мінімумів для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 19.04.2021 до повноліття дитини.

На виконання судового наказу, державним виконавцем Саксаганського ВДВС 04 червня 2021 року відкрито виконавче провадження № 65687725 (а.с. 40), а також постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника, яку направлено за місцем роботи ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла в м. Гуксгаген Німеччина (а.с. 7-9), у зв`язку з чим державним виконавцем 25 лютого 2025 року винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 39).

Разом з тим, згідно довідки ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» від 11.03.2025, з заробітної плати ОСОБА_1 продовжувались утримання на підставі постанови державного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату боржника, за жовтень, листопад, грудень 2024 року та січень 2025 року (а.с. 13).

Так, згідно пункту 3 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження підлягає закінченню у разі: припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника;

У разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження (частина 1 статті 40 Закону).

Частиною 6 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що стягнуті з боржника кошти, що залишилися після задоволення всіх вимог за виконавчими документами, перераховуються боржнику (крім випадків повернення коштів іншим особам).

Разом з тим, указаним Законом не передбачено обов`язку державного виконавця вирішувати питання про повернення безпідставно стягнутих коштів в межах виконавчого провадження, беручи до уваги перебування таких коштів на рахунках стягувача, а не на на депозитному рахунку відділу державної виконавчої служби, що обмежує повноваження державного виконавця на виконання таких дій та унеможливлює вирішення питання в рамках виконавчого провадження.

Указане не позбавляє права боржника звернутися до суду в позовному порядку про повернення безпідставно стягнутих сум із встановленням кола спадкоємців померлого стягувача, відомостей про наявність коштів на розрахункових рахунках стягувача та долі таких коштів після смерті власника банківського рахунку.

Так, відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Аналіз норм статті 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: а) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); б) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності достатньої правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 цього Кодексу, свідчить про необхідність установлення так званої абсолютної безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.

Наведене у своїй сукупності свідчить, що кондикція - це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна (носія іншого цивільного права), підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця (набувача майна) з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності цивільних відносин безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливо здійснити шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати у набувача таке майно.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 25 жовтня 2017 року у справі № 3-905гс17 та у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 757/42443/15-ц (провадження № 61-38890св18).

Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, оскільки зазначені заявником обставини ґрунтуються виключно на його припущеннях, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог.

Згідно абзаців першого та другого пункту 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», за результатами розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд постановляє ухвалу, яка має відповідати вимогам статей 210, 213, 387 ЦПК.

Виходячи зі змісту статті 451 ЦПК України, за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Керуючись ст.ст.447-451 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересована особа державний виконавець Саксаганського відділу державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Скринник Анастасія Романівна, про визнання неправомірними дій державного виконавця, скасування постанови про закінчення виконавчого провадження, зобов`язання повернення безпідставно стягнутих коштів повністю.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Суддя Н.В. Чернова