ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/194/26
Єдиний унікальний номер справи: 215/1585/24
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого Приходько Л. А.,

суддів: Бездрабко В.О.,

Радченка С.В..,

секретар Андреєва В.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Голопристанська міська рада Херсонської області,

відповідач Голопристанська міська військова адміністрація Скадовського району Херсонської області,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору Восьма київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Тарасова Людмила Віталіївна, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Глембоцької Ірини Володимирівни на рішення Херсонського міського суд Херсонської області від 25 листопада 2025 року, у складі головуючого судді Кузьміної О.І.,

встановив:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Тернівського районного суду міста Кривого Рогу з позовом до Голопристанської міської ради Херсонської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Восьма київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Тарасова Л.В., ОСОБА_3 про визнання права власності в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що 03 квітня 2021 року її батько, ОСОБА_4 , в населеному пункті Кауліне (Бельгія) придбав автомобіль марки Ford модель Mondeo, кузова/шасі (VIN)- НОМЕР_1 , який 08 червня 2021 року зареєстрував в м.Гожув-Великопольська (Польща). 24 вересня 2021 року він перемістив автомобіль через митний кордон України в режимі тимчасового ввезення до 60днів, тобто до 23 листопада 2021 року. ІНФОРМАЦІЯ_1 її батько помер, проте за життя він не встиг зареєструвати право власності в Україні на транспортний засіб у встановленому законом порядку.

Після його смерті відкрилась спадщина. Вона та її мати - ОСОБА_3 є спадкоємицями першої черги за законом майна померлого.

11 листопада 2021 року вона подала заяву про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Тарасової Л.В. в м.Гола Пристань Скадовського району Херсонської області, на підставі чого відбулася реєстрація спадкової справи №39/2021. В той же день, ОСОБА_3 , дружина спадкодавця, яка на момент його смерті проживали разом з ним, подала до нотаріуса заяву про відмову від прийняття спадщини.

У зв`язку з повномасштабним вторгненням російської федерації на територію України вона зі своєю матір`ю змушені були виїхати з м.Гола Пристань до м.Черкаси. З 24 лютого 2022 року по теперішній час доступ до матеріалів спадкової справи №39/2021 є неможливим, оскільки вона залишилася в місці зберіганні в окупованому місті Гола Пристань, а приватний нотаріус Тарасова Л.В. з березня 2022 року не виходить на зв`язок. Таким чином вона була змушена звернутися до іншого нотаріуса на підконтрольній Україні території. Восьмою київською державною нотаріальною конторою було продовжено провадження по спадковій справі №39/2021. Проте, зазначає, що нотаріус відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину на автомобіль марки Ford модель Mondeo, кузова/шасі (VIN)- НОМЕР_1 , оскільки неможливо встановити коло спадкоємців та склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину.

Посилаючись на наявність відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на автомобіль з вищезазначених підстав, а також на відсутність документів про реєстрацію транспортного засобу на території України у встановленому законом порядку, тобто на неможливість позасудового захисту свого права, позивач просила визнати за нею право власності на автомобіль марки Ford модель Mondeo, 2017р.в., категорія транспортного засобу легковий автомобіль, кузова/шасі (VIN)- НОМЕР_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 13 березня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 передано до Нововоронцовського районного суду Херсонської області за підсудністю.

Ухвалою Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2024 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача Голопристанську міську військову адміністрацію Скадовського району Херсонської області.

Ухвалою Нововоронцовського районного суду Херсонської області від 06 лютого 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 передано до Великоолександрівського районного суду Херсонської області за підсудністю.

Ухвалою Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 12 березня 2025 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 передано за підсудністю до Херсонського міського суду Херсонської області.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 25 листопада 2025 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення мотивовано тим, що на час смерті ОСОБА_4 не здійснив державну реєстрацію автомобіля у відповідності до вимог закону, тому спірний автомобіль не належить до складу спадщини, яка може бути успадкована позивачкою. В матеріалах справи відсутні докази щодо сплати передбачених законодавством податків і зборів (обов`язкових платежів), в тому числі митних платежів, під час ввезення спірного транспортного засобу із-за кордону, що є порушенням приписів «Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388, та підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації цього транспортного засобу. Крім того, судом зазначено про відсутність доказів на підтвердження того, що спірний автомобіль належав спадкодавцю на праві власності, оскільки його було переміщено в Україну з метою «Тимчасове ввезення», також у тимчасовому свідоцтві про реєстрацію транспортного засобу зроблена відмітка про перебування автомобіля на території України до 13 листопада 2022 року.

Не погоджуючись із рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Глембоцька І.В. подала апеляційну скаргу, сформувавши її в системі «Електронний суд», в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просила скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції помилково пов`язав право власності на автомобіль з його державною реєстрацією та митним оформленням, що суперечить нормам законодавства, які суд неправомірно не застосував, а також сталій судовій практиці. Суд мав керуватися пріоритетом цивільних правовідносин (спадкування) над публічно-правовими (митне оформлення) у даному спорі.

Так, ОСОБА_4 набув право власності на автомобіль 03 квітня 2021 року за договором купівлі-продажу. Відсутність реєстрації в Україні та режим тимчасового ввезення не позбавляють його цього права, а отже, автомобіль увійшов до складу спадщини.

Судом першої інстанції не враховано, що спадкування включає не лише права, але й обов`язки. Обов`язок щодо митного оформлення та сплати митних платежів є майновим обов`язком, який переходить до спадкоємця (ч. 1 ст. 1282 ЦК України). Визнання права власності є необхідною передумовою для того, щоб спадкоємець міг виконати цей обов`язок та зареєструвати автомобіль. Суд не мав права відмовляти у визнанні права власності на підставі невиконання обов`язку, який має виконати саме спадкоємець після набуття права.

Апелянт посилається на неврахування судом першої інстанції послідовної практики у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, в яких викладена позиція, що перехід права власності на автомобіль не залежить від його реєстрації, оскільки саме Договором, як універсальним регулятором приватних відносин визначається момент набуття права власності, якщо ж Договором момент набуття права власності не визначено, воно (право) переходить з моменту передання речі.

Зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції, яким відмовлено у визнанні права власності, фактично створило для апелянта ситуацію правового глухого кута, що в юридичній доктрині може бути описано як Non Liquet (лат. «не ясно», «не вирішено»), коли суд відмовляє у правосудді через відсутність або неможливість застосування норми. У даному випадку, суд відмовив у захисті права, посилаючись на обставини, які можуть бути усунені лише після такого захисту.

У письмовому відзиві на скаргу представник Голопристанської міської військової адміністрації Скадовського району Херсонської області Лінник С.Г. при вирішенні позовних вимог позивачки про визнання за нею права власності в порядку спадкування покладається на постановлення судом рішення у відповідності до вимог закону. Просить розгляд справи провести без участі представника Голопристанської міської військової адміністрації Скадовського району Херсонської області та Голопристанської міської рада Херсонської області.

Позивач ОСОБА_1 , та треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Восьма київська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Тарасова Л.В., ОСОБА_3 , які належним чином були повідомлені про місце, дату та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилаися, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за їх відсутності не заявляли.

Представник ОСОБА_1 адвокат Глембоцька І.В. приймала участь в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції в режимі відеконференції. Надавала пояснення, наполягала на задоволенні апеляційної скарги та постановленні нового судового рішення про задоволення позовних вимог із викладених в апеляційній скарзі підстав.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Голопристанської міської військової адміністрації Скадовського району Херсонської області Лінник С.Г. просить розгляд справи провести без участі представника Голопристанської міської військової адміністрації Скадовського району Херсонської області та Голопристанської міської рада Херсонської області.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

За таких обставин, апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, які не з`явилися у судове засідання, оскільки їх явка обов`язковою не визнавалась, доказів поважності причин неявки у судове засідання не надано, а відповідно до ч.2ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце її розгляду не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до вимог частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ввезення транспортного засобу на митну територію України в режимі тимчасового ввезення не підтверджує право власності спадкодавця на цей транспортний засіб, оскільки такий режим передбачає лише дозвіл на тимчасове користування, а не постійне володіння та розпорядження.

Колегія суддів не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 18 квітня 1996 року Малокопанівською сільською радою Голопристанського району Херсонської області, батьками ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , про що зроблений актовий запис №9(т.1 а.с.14).

Згідно договору купівлі-продажу б/н від 03 квітня 2021 року ОСОБА_4 придбав автомобіль марки Ford модель Mondeo, кузова/шасі (VIN)- НОМЕР_1 , який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , зареєстрував 14 червня 2021 року зазначений транспортний засіб в м.Гожув-Великопольська (Польща) з відміткою про перебування транспортного засобу на території країни до 13 листопада 2022 року, що також підтверджується тимчасовим свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.23-32).

Транспортний засіб марки Ford модель Mondeo, кузова/шасі (VIN)- НОМЕР_1 було переміщено в Україну з метою переміщення «Тимчасове ввезення», про що свідчить митна декларація №UA205020/2021/116412 від 24 вересня 2021 року та в якій зазначено про зобов`язання ОСОБА_4 до 23 листопада 2021 року вивезти за межі митної території України транспортний засіб (т.1 а.с.33)..

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого 08 листопада 2021 року, ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, про що зроблений актовий запис №673 (т.1 а.с.19).

На час смерті ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_5 від 12 січня 2024 року (т.1 а.с.18).

Із Витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 10 листопада 2021 року вбачається, що приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Тарасовою Л.В. після смерті ОСОБА_4 10 листопада 2021 року заведено спадкову справу №39/2021, номер у спадковому реєстрі 68625624 (т.1 а.с.20).

Згідно Витягу про реєстрацію у Спадковому реєстрі №73389291 від 29 липня 2023 року Державним нотаріусом Восьмої Київської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) 29 липня 2023 року продовжено провадження по спадковій справі №39/2021, заведеної приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Тарасовою Л.В., та заведено на зміну нову спадкову справу №202/2023 (т.1 а.с.21).

Поставною від 25 листопада 2023 року №1199/02-31 державного нотаріуса Восьмої Київської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 на легковий автомобіль марки Ford модель Mondeo, кузова/шасі (VIN)- НОМЕР_1 , у зв`язку неможливістю встановити коло спадкоємців та склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Роз`яснено ОСОБА_1 про її право звернутися з відповідною позовною заявою до суду (т.1 а.с.22).

Згідно статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до статті 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до статті 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (стаття 1261 ЦК України).

Відповідно до частин третьої, четвертої статті1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно частини першої статті 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Відповідно до частини другої статті 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги.

Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статті 334 ЦК України право власності у набувача за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 911/1278/20 виснувала, що положеннями частини першої статті 334 ЦК України щодо переходу права власності на рухоме майно не передбачено в імперативному порядку, що право власності на таке рухоме майно переходить до набувача транспортного засобу з моменту здійснення його державної реєстрації. Право власності на рухоме майно переходить до набувача відповідно до умов укладеного договору, що узгоджується з принципом свободи договору відповідно до статей 6, 627, 628 ЦК України. Якщо договором не передбачено особливостей переходу права власності у конкретному випадку шляхом вчинення певних дій, воно переходить з моменту передання транспортного засобу.

Верховний Суд у постанові від 10 травня 2023 року в справі №761/22937/18 звернув увагу, що помилковою є позиція судів з приводу того, що перехід права власності на автомобіль залежить від його реєстрації, оскільки саме договором, як універсальним регулятором приватних відносин, визначається момент набуття права власності, якщо ж договором момент набуття права власності не визначено, воно (право) переходить з моменту передання речі.

З системного аналізу правових норм статей 328, 334 ЦК України та статті 34 Закону України «Про дорожній рух» вбачається, що останні визначають не відмінний від статті 334 ЦК України момент виникнення у особи права власності на транспортний засіб, а лише обов`язок власника (тобто, особи яке вже набула майнові права на вказаний об`єкт) здійснити його реєстрацію. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 13 лютого 2018 року у справі № 910/11266/17.

Спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює здійснення реєстрації транспортного засобу є Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 (далі Порядок №1388).

Згідно з пунктом 7 цього Порядку №1388, (в редакції, чинній на момент ввезення спірного транспортного засобу на територію України), власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Строк державної реєстрації продовжується у разі подання документів, які підтверджують відсутність можливості своєчасного її проведення власниками транспортних засобів (хвороба, відрядження або інші поважні причини).

Відповідно до пункту 28 Порядку №1388 ввезені в Україну транспортні засоби підлягають державній реєстрації на підставі заяв власників і митних декларацій на бланку єдиного адміністративного документа на паперовому носії або електронних митних декларацій або виданих митними органами посвідчень про їх реєстрацію в сервісних центрах МВС.

У своєму рішенні суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачкою надано копію договору купівлі-продажу б/н від 03 квітня 2021 року, згідно якого ОСОБА_4 (спадкодавець) в населеному пункті ОСОБА_6 (Бельгія) придбав автомобіль марки Ford модель Mondeo, кузова/шасі (VIN)- НОМЕР_1 , який, відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , 14 червня 2021 року в м.Гожув-Великопольська (Польща) зареєстрував зазначений транспортний засіб, з відміткою про перебування транспортного засобу до 13 листопада 2022 року на території країни, що також підтверджується тимчасовим свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Транспортний засіб марки Ford модель Mondeo, кузова/шасі (VIN)- НОМЕР_1 було переміщено в Україну з метою переміщення - «Тимчасове ввезення», про що свідчить митна декларація №UA205020/2021/116412 від 24 вересня 2021 року та в якій зазначено про зобов`язання ОСОБА_4 до 23 листопада 2021 року вивезти за межі митної території України транспортний засіб.

Суд першої інстанції не врахував, що за змістом вказаних документів батько позивачки та спадкодавець ОСОБА_4 придбав спірний автомобіль Ford Mondeo, внаслідок чого став його власником, що підтверджується належними доказами по справі. Зазначені документи відповідно до пункту 8 Порядку №1388, визнаються такими, що підтверджують правомірність придбання транспортного засобу. У зв`язку зі смертю ОСОБА_4 , останній не встиг виконати зобов`язання, надані ним у митній декларації, у шестидесятиденний термін вивезти спірний автомобіль за межі митної території України, або скористатися своїм правом на реєстрацію транспортного засобу у встановленому законом порядку на території України.

Суд першої інстанції на обґрунтування оскаржуваного рішення невірно застосував положення Закону України «Про дорожній рух», яким визначаються правові та соціальні основи дорожнього руху з метою захисту життя та здоров`я громадян, створення безпечних і комфортних умов для учасників руху та охорони навколишнього природного середовища, а також положення Порядку №1388.

Відповідно до ст. 34 Закону України "Про дорожній рух" державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків.

З системного аналізу правових норм статей 328, 334 ЦК України та статті 34 Закону України «Про дорожній рух» вбачається, що останні визначають не відмінний від статті 334 ЦК України, момент виникнення у особи права власності на транспортний засіб, а лише обов`язок власника (тобто, особи яке вже набула майнові права на вказаний об`єкт) здійснити його реєстрацію. Аналогічну правову позицію наведено у постанові Верховного Суду від 13.02.2018 у справі № 910/11266/17.

Разом з тим, невиконання власником транспортного засобу або особою, яка використовує його на законних підставах, зобов`язання зареєструвати (перереєструвати) належний їм транспортний засіб протягом десяти діб після придбання, митного оформлення, одержання транспортного засобу або виникнення обставин, що потребують внесення змін до реєстраційних документів, не є підставою для позбавлення такої особи права власності на транспортний засіб. Власник у цьому випадку позбавляється лише можливості використовувати незареєстрований транспортний засіб на дорогах загального користування, що не є тотожним позбавленню права власності, або позбавленню можливості зареєструвати такий транспортний засіб в майбутньому.

За наведених обставин позивачка, у разі доведення факту прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 , не позбавлена можливості визнання за собою права власності на спірний автомобіль в порядку спадкування за законом.

На підставі наведеного, колегія суддів приходить до висновку про необґрунтованість висновку суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову із наведених у рішенні підстав.

Вищевказані обставини та наведене правове обґрунтування надають суду апеляційної інстанції підстави для висновку про те, що рішення суду першої інстанції суперечить нормам статей 317, 328, 334, 1216, 1218 ЦК України.

Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Покладаючи на спадкоємців обов`язок отримання свідоцтва про право на спадщину на рухоме майно, законодавець тим самим забезпечує їх можливістю реалізовувати набуте право власності щодо успадкованого рухомого майна.

У разі відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до статті 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: 1) предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; 2) права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; 3) предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Відповідно до частини третьої статті 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 також вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року в справі № 759/19779/18 (провадження № 61-4523св21) вказано, що: «у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку їх відсутності, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування». Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 280/4/18 (провадження № 61-403св19).

Звертаючись до суду з вимогою про визнання права власності в порядку спадкування за законом ОСОБА_1 у даній справі відповідачами зазначила Голопристанську міську раду Херсонської області та Голопристанську міську військову адміністрацію Скадовського району Херсонської області, оскільки вважала, що інші спадкоємці відсутні, а її мати ОСОБА_3 відмовилася від прийняття спадщини після смерті свого чоловіка у встановленому законом порядку.

ОСОБА_3 позивачка в позові зазначила у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. При цьому зазначала, що її мати відмовилася від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 шляхом подання відповідної заяви під час первісного заведення спадкової справи приватним нотаріусом Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Тарасовою Л.В.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_3 надавала письмові пояснення в яких зазначала, що вона дійсно подавала до приватного нотаріуса Скадовського районного нотаріального округу Херсонської області Тарасової Л.В. заяву про відмову від прийняття спадщини, проте, у зв`язку з тимчасовою окупацією м. Гола Пристань та відсутністю доступу до спадкової справи, вона позбавлена можливості документально підтвердити зазначений факт.

Із постанови від 25 листопада 2023 року №1199/02-31 державного нотаріуса Восьмої Київської державної нотаріальної контори Центрального міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Київ) про відмову ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 батька ОСОБА_4 вбачається, що державним нотаріусом встановлено ненадання ОСОБА_1 документів, які б підтверджували відомості щодо відмови дружини спадкодавця ОСОБА_3 від прийняття спадщини.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Проаналізувавши надані позивачкою докази, колегія суддів приходить до висновку про не доведення у встановленому законом порядку ОСОБА_1 того факту, що ОСОБА_3 відмовилася від прийняття спадщини у встановленому законом порядку, оскільки такої інформації не міститься в Спадковому реєстрі, а на підтвердження вказаних доводів позивачем належних та допустимих доказів не надано.

На підставі наведеного, зважаючи на встановлені апеляційним судом обставини, колегія суддів приходить до висновку, що заявлені позивачкою вимоги безпосередньо стосуються прав та обов`язків її матері ОСОБА_3 , оскільки належні та беззаперечні докази на підтвердження того, що вона відмовилася у встановленому законом порядку від прийняття спадщини, в матеріалах справи відсутні. Однак до участі у справі у статусі відповідача ОСОБА_3 залучена не була.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з матеріалів справи вбачається, що спірний автомобіль було придбано спадкодавцем ОСОБА_4 в період перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що відповідно до норми статті 60 СК України свідчить про належність спірного автомобіля до спільної сумісної власності подружжя та наявність у ОСОБА_3 права на 1/2 його частку, як частку у спільній сумісній власності подружжя. Однак зазначення таких обставин та відповідних підстав і вимог позовна заява ОСОБА_1 не містить.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , оскільки позивачем не вірно визначено склад сторін у справі, який би відповідав реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах, та заявлені позивачем вимоги і підстави позову є такими, що не призведуть до ефективного захисту порушених прав позивачки.

Незалучення до участі у справі особи як належного відповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови в задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Зі змісту частини першої статті 376 ЦПК України вбачається, що підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За частиною четвертою статті 376 ЦПК України визначено, що зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Отже, рішення суду першої інстанції, необхідно змінити, виклавши мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Керуючись статтями 367,374, 376,382 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Глембоцької Ірини Володимирівни задовольнити частково.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 25 листопада 2025 року змінити, виклавши мотивувальну частину судового рішення в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 20 лютого 2026 року

Головуючий Л.А.Приходько

Судді: В.О.Бездрабко

С.В.Радченко