УХВАЛА

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 453/1069/24

провадження № 61-1642ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу Державного податкового університету на постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року у справі за позовом

ОСОБА_1 до Державного податкового університету про визнання незаконним та скасування наказу про переведення на посаду, наказу

про застосування дисциплінарного стягнення, наказу про звільнення за прогул, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася із указаним позовом, у якому просила:

- визнати незаконним та скасувати наказ Державного податкового університету

від 10 травня 2024 року № 158-к «Про переведення»;

- визнати протиправними дії Державного податкового університету щодо

розгляду заяв ОСОБА_1 від 07 травня 2024 року та від 14 травня 2024 року

при вирішенні питання про надання їй як особі з інвалідністю відповідно

до статті 10 Закону України «Про відпустки» невикористаної щорічної відпустки

за 2017-2018 навчальний рік у кількості 56 календарних днів;

- визнати незаконними відмови Державного податкового університету,

які оформлені листами № 1465/01-23 від 10 травня 2024 року та № 1557/01-23

від 20 травня 2024 року;

- видати наказ про надання ОСОБА_1 з 07 травня 2024 року та з 14 травня

2024 року невикористаної щорічної відпустки за 2017-2018 навчальний рік

у кількості 56 календарних днів, як особі з інвалідністю, на підставі її заяви

від 07 травня 2024 року та від 14 травня 2024 року;

- визнати незаконною відмову Державного податкового університету у наданні ОСОБА_1 невикористаної щорічної відпустки за 2017-2018 навчальний рік

у кількості 56 календарних днів як особі з інвалідністю та встановити зобов`язання відповідачу повторно розглянути її заяви від 07 травня 2024 року та від 14 травня 2024 року про надання невикористаної щорічної відпустки за 2017-2018 навчальний рік у кількості 56 календарних днів як особі з інвалідністю;

- визнати незаконним та скасувати наказ Державного податкового університету

від 30 травня 2024 року № 185- к «Про дисциплінарне стягнення до ОСОБА_1 »;

- визнати незаконним та скасувати наказ Державного податкового університету

від 31 травня 2024 року № 186- к «Про звільнення ОСОБА_1 »;

- поновити ОСОБА_1 на займаній посаді;

- стягнути з Державного податкового університету середній заробіток

за час вимушеного прогулу з 01 червня 2024 року по дату ухвалення судового рішення у справі, моральну шкоду у сумі 10 000,00 грн. та понесені судові витрати.

Сколівський районний суд Львівської області рішенням від 17 січня 2025 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Визнав незаконним та скасував наказ Державного податкового університету

від 10 травня 2024 року № 158-к «Про переведення», яким ОСОБА_1 , професора кафедри теорії права та держави Університету державної фіскальної служби України переведено на посаду професора кафедри теорії та історії держави і права Державного податкового університету з 13 травня 2024 року.

Визнав незаконним та скасував наказ Державного податкового університету

від 30 травня 2024 № 185-к «Про дисциплінарне стягнення до ОСОБА_1 », відповідно до якого за порушення трудової дисципліни до ОСОБА_1 , професора кафедри теорії та історії держави і права Навчально-наукового інституту права Державного податкового університету, згідно з пунктом 2 статті 147 КЗпП України застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин).

Визнав незаконним та скасував наказ Державного податкового університету

від 31 травня 2024 року № 186-к «Про звільнення ОСОБА_1 », відповідно до якого ОСОБА_1 , професора кафедри теорії та історії держави і права

Навчально-наукового інституту права Державного податкового університету

31 травня 2024 року звільнено за прогул без поважної причини на підставі

пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України.

Поновив ОСОБА_1 на займаній посаді.

Стягнув з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 червня 2024 року по 17 січня 2025 року

в сумі 148 603,95 грн.

Стягнув з Державного податкового університету на користь ОСОБА_1

1 500,00 грн у відшкодування моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовив.

Вирішив питання щодо розподілу судових витрат.

Львівський апеляційний суд постановою від 19 грудня 2025 року скасував рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17 січня 2025 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу Державного податкового університету від 10 травня 2024 року № 158-к

«Про переведення» та у цій частині ухвалив нову постанову, якою у задоволенні

цих позовних вимог відмовив.

Змінив рішення Сколівського районного суду Львівської області від 17 січня

2025 року в частині поновлення ОСОБА_1 на займаній посаді, виклавши його

в наступній редакції: «Поновити ОСОБА_1 на посаді професора кафедри теорії

та історії держави і права Державного податкового університету з 31 травня

2024 року».

В решті рішення суду залишив без змін.

09 лютого 2026 року Державний податковий університет, в інтересах якого

діє представник Поліщук А. Р., через підсистему «Електронний суд» надіслав

до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року у зазначеній справі.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів

у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження

(про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на такі обставини.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини

і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка

є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень

та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими,

ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури

у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те,

що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі

№ 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом

(пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод),

та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах

з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті

ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування

єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно

до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове

до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах.

Згідно з пунктом 2 частини четвертою статті 19 ЦПК України спрощене

позовне провадження призначене для розгляду справ, що виникають з трудових відносин.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі

про визнання незаконним та скасування наказу про переведення на посаду, наказу про застосування дисциплінарного стягнення, наказу про звільнення за прогул, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн.

Отже спір між сторонами у цій справі виник з трудових правовідносин.

Ця справа не є справою з ціною позову, яка перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України), і не є справою, яка підлягає розгляду лише за правилами загального позовного провадження, виключний перелік яких передбачений частиною четвертою статті 274 ЦПК України.

З огляду на предмет позову та встановлені судами попередніх інстанцій

обставини справи Верховний Суд вважає, що ця справа має незначну

складність.

Також Сколівський районний суд Львівської області ухвалою від 22 липня 2024 року відповідно до частини шостої статті 19 ЦПК України та статті 274 ЦПК України, визнав цю справу малозначною та розгляд справи призначив в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін.

Отже судові рішення у цій справі за загальним правилом не підлягають касаційному оскарженню. Норми процесуального закону, якими врегульовано процедуру доступу до суду касаційної інстанції, слід визнати такими, що відповідають критеріям правової визначеності та передбачуваності.

За таких обставин ухвалені у цій справі судові рішення можуть бути оскаржені

в касаційному порядку виключно за наявності випадків, передбачених

пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Касаційна скарга та додані до неї матеріали містять посилання на випадки, передбачені підпунктами «а», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню: якщо касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики,

справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення

для учасника справи, який подає касаційну скаргу, а також суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає,

що заявник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний

від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Заявником не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому

полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду

на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права

як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Також, заявник посилається на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

Стосовно посилання на виняткове значення для заявника цієї справи, то слід зазначити, що оцінка судом «винятковості» може бути зроблена виключно

на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає

її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи

для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав, передбачених підпунктом «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, оскільки незгода заявника з оскарженим судовим рішенням в цілому, за відсутності інших обставин, не може розглядатися як обставина, що впливає на визначення справи

як такої, що має виняткове значення, оскільки це може бути оцінкою сторони

щодо кожної конкретної справи, учасником якої вона є.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суд першої інстанції відніс справу

до категорії малозначних помилково є неспроможними, оскільки вона

є малозначною в силу вимог закону.

Інших належних та обґрунтованих доводів, які б свідчили про можливість відкриття касаційного провадження в цій справі, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, у касаційних скаргах не наведено. Підстав,

які б спростовували віднесення цієї справи до категорії малозначних, касаційні скарги також не містять і суд касаційної інстанції їх не встановив.

Суд зазначає, що учасники судового процесу мають розуміти, що визначені підпунктами «а», «б», «в», «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК

України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує

належних, фундаментальних обґрунтувань як від заінтересованих осіб,

так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип «правової визначеності» буде порушено.

Сама по собі незгода заявника із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання

та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено,

а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій,

то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі

№ 373/2054/16-ц).

Верховним Судом досліджено та взято до уваги предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскарженого судового рішення в касаційному порядку.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно

до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи

на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації,

коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки,

яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати

доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі.

У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє

у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано

на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягає касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державного податкового університету на постанову Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного податкового університету про визнання незаконним та скасування наказу про переведення

на посаду, наказу про застосування дисциплінарного стягнення, наказу

про звільнення за прогул, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку

за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров