Справа № 464/9159/25
пр.№ 2/464/679/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2026 року Сихівський районний суд м.Львова в складі:

головуючої судді - БЕСПАЛЬОК О.А.

з участю секретаря судових засідань БУГЕРИ Р.Р.

представника відповідача ПІДГАЙНОЇ Н.Й. (в режимі відеоконференції)

третьої особи ОСОБА_1 ,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні у залі суду у місті Львові цивільну справу за позовом

Приватного акціонерного товариства «Страхової компанії «УНІВЕРСАЛЬНА» до ОСОБА_2 , з участю третьої особи ОСОБА_3 про відшкодування шкоди в порядку регресу, завданої дорожньо транспортною пригодою,

В С Т А Н О В И В :

ПрАТ «СК «Універсальна» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_4 , з участю третьої особи ОСОБА_5 про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, в порядку регресу.

В обгрунтування позову покликається на те, що між ПрАТ «СК «Універсальна» та ОСОБА_5 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №3014/215/040972, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом марки «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 . У відповідності до умов договору страхова компанія взяла на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь страхувальника страхове відшкодування. 15 листопада 2023 року ОСОБА_4 , керуючи автомобілем марки «Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 , допустив зіткнення з транспортним засобом марки «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 , внаслідок якого автомобілі отримали механічні пошкодження, про що було складено Європротокол, де відповідач свою вину у вчиненому визнав. ОСОБА_5 звернувся до страховика з заявою про виплату страхового відшкодування, надавши усі необхідні документи, на підставі яких було складено страховий акт, здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 15550 грн. 04 коп. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу марки «Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 , на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ПрАТ «НСК «Інго» згідно полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно було відшкодовано страхове відшкодування у розмірі 9914 грн. 92 коп. Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 5635 грн. 13 коп. У відповідача виникло зобов`язання перед позивачем відшкодувати завдані збитки в межах сплаченого позивачем страхового відшкодування страхувальнику останнього. Просять стягнути різницю між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням у розмірі 5635 грн. 13 коп., судовий збір у розмірі 2422 грн. 40 коп. та 1200 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Просять позов задоволити повністю.

14 січня через систему Електронний суд поступив відзив на позов, поданий представником відповідача, в обґрунтування якого покликаються на те, що дійсно, 15 листопада 2023 року відбулось ДТП з участю транспортних засобів під керуванням ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_5 . Після ДТП між відповідачем та потерпілим було досягнуто домовленостей щодо добровільного врегулювання питання відшкодування шкоди, в подальшому 14 грудня 2023 року потерпілим ОСОБА_5 власноручно складено розписку, відповідно до якої підтвердив, що у разі отримання грошових коштів у сумі 2000 грн. не матиме до відповідача жодних претензій, пов`язаних із зазначеною ДТП. ОСОБА_4 взяв на себе зобов`язання та здійснив переказ коштів. Однак 20 лютого 2025 року страховик скерував претензію на адресу відповідача, останній 17 березня 2025 року скерував відповідь, в якій зазначив про наявність розписки та відшкодування шкоди у розмірі 2000 грн., що вимога є безпідставною, оскільки потерпілий не може отримати подвійну компенсацію за одне і те ж саме ушкодження, а страхова компанія не може вимагати більше, ніж було відшкодовано. Розписка потерпілого є одностороннім правочином та свідчить про припинення зобов`язання шляхом виконання у відповідності до ст.599 ЦК України. Після добровільного врегулювання спору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прави вимоги потерпілого припинилось. Страховик не може набути більших прав, ніж мав потерпілий, тому за відсутності у потерпілого вимог до відповідача, відсутній і об`єкт регресу. Вважає, що страховик помилково покликається на ст.1194 ЦК України, оскільки дана норма регулює відносини між особою, яка завдала шкоду та потерпілим у випадку недостатності страхової виплати. У даному випадку вимога заявлена страховиком, а не потерпілим, останній не заявляв про недостатність відшкодування, а навпаки, підтвердив відсутність будь-яких претензій. Позивачем не доведено фактичне понесення витрат у заявленому розмірі, необхідність саме таких витрат, відповідність розміру витрат реальній шкоді. Наданий страховий акт та рахунки СТО не є безумовним підтвердженням реального розміру шкоди, вимоги позивача фактично спрямовані на повторне стягнення шкоди, яка вже була добровільно врегульована та відшкодована. Просить у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, проте просив розглядати справу у його відсутності, позов підтримує в повному обсязі та просить такий задоволити.

Представник відповідача ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції) підтримала відзив на позов та викладені в такому мотиви, просила у задоволенні позову відмовити.

Третя особа ОСОБА_5 в судовому засіданні залишив вирішення позову на розсуд суду. Пояснив, що отримав виплату страхового відшкодування від СК «Універсальна» та 2000 грн. від ОСОБА_4 , як відшкодування за франшизу. Після виплати страхового відшкодування та повернення коштів за франшизу, склав власноручно написану розписку про відсутність майнових претензій до ОСОБА_4 .

Ухвалою Сихівського районного суду м.Львова від 30 грудня 2025 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до судового розгляду на 21 січня 2026 року.

21 січня 2026 року ухвалою суду розгляд справи відкладено, у зв`язку з неявкою сторін та заявленим клопотанням представника відповідача про відкладення розгляду справи. Крім того, судом залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_5 .

Заслухавши представника відповідача та третю особу, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до наступного висновку.

По справі встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

15 листопада 2023 року складено європротокол по факту події, що має ознаки страхового випадку дорожньо транспортної пригоди, яка сталась 15 листопада 2023 року в 17 годині 12 хвилин на вулиці Чорновола у м.Львові з участю транспортного засобу марки «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 . Винуватцем пригоди являється ОСОБА_4 , який керував транспортним засобом марки «Део Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 . Щодо опису події, то ОСОБА_5 рухався автомобілем марки «BMW X3» по проспекту Чорновола у м.Львові, притормозив в корку, відчув удар в задню частину автомобіля, тому зупинився та включив аварійні сигнали. Автомобіль марки «Деу Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 , не дотримався дистанції та здійснив зіткнення з транспортним засобом марки «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.12-13). Учасниками ДТП подано спільне повідомлення про ДТП 15 листопада 2023 року (а.с.26).

У відповідності до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 автомобіль марки «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 , зареєстрований за ОСОБА_5 (а.с.15).

Відповідно до копії сертифікату/заяви акцепту добровільного страхування наземного транспортного засобу (сертифікат) №314/215/040972 05 грудня 2022 року ОСОБА_5 уклав з ПрАТ «СК «Універсальна» договір добровільного страхування наземного транспорту, предметом якого є транспортний засіб марки «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 (а.с.21-22).

ОСОБА_5 звернувся до ПрАТ «СК «Універсальна» з заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 , від 05 грудня 2022 року та з заявою щодо виплати страхового відшкодування (а.с.14).

Відповідно до ст.36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір і спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

16 листопада 2023 року складено акт огляду транспортного засобу марки «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 та зафіксовані ушкодження (а.с.29-30), складено фотозвіт (а.с.31-33).

16 грудня 2025 року складено аварійний сертифікат за результатами проведеного дослідження обставин та причин настання події, що має ознаки страхового випадку щодо події 15 листопада 2023 року на проспекті Чорновола у м.Львові за участі транспортного засобу марки «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 , вартість відновлювального ремонту складає 17600 грн. 04 коп., застосовано коефіцієнт фізичного зносу у розмірі 0 грн., франшиза за заявленою подією становить 2050 грн. (а.с.36). Розмір страхового відшкодування складає 15550 грн. 04 коп., про що складено й страховий акт (а.с.37).

17 листопада 2023 року проведено розрахунок страхового відшкодування за договором страхування у розмірі та у відповідності до копії платіжних інструкцій ПрАТ «СК «Універсальна» виплачено ТОВ «Арія Моторс» страхове відшкодування у розмірі 15550 грн. 04 коп. (9172 грн. 64 коп. + 6377 грн. 40 коп.) (а.с.38,39).

Автомобіль відповідача марки «Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 був застрахований у ПрАТ «СК «Вусо» (а.с.23).

У відповідності до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 , автомобіль марки «Ланос», д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований за ОСОБА_4 (а.с.25).

Оскільки цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 була застрахована у ПрАТ «СК «Вусо», тому страховиком складено страховий акт за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №212886861 від 11 січня 2023 року №2330422-1, відповідно до якого сума страхового відшкодування складає 9914 грн. 92 коп. (а.с.40) та проведено виплату на рахунок ПрАТ «СК «Універсальна» у зазначеному розмірі (а.с.41).

У відповідності до ст.29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Згідно роз`яснень, викладених у п.9 постанови Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад автомобіля) були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін з знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не вправі вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого його вартості (при відшкодуванні збитків).

Різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням становить 5635 грн. 13 коп.

За змістом статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №759/7787/18 (провадження № 61-10773св20), визначено, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

Отже, якщо сплачене страховиком відшкодування не покриває розмір збитків завданих потерпілому, останній має право пред`явити до винної особи вимогу про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою.

Згідно з ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У відповідності до ст.1191 ЦК України та п.п.11,27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України, шкода завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно абз.1 п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27 березня 1992 року, шкода, заподіяна особі і майну фізичної особи, підлягає відшкодуванню у повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Судом встановлено, що ОСОБА_4 , 15 листопада 2023 року, керуючи автомобілем марки «Ланос», д.н.з. НОМЕР_1 , по проспекту Чорновола у м.Львові не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем марки «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 . Оскільки ОСОБА_4 вчинив ДТП, цивільно-правова відповідальність якого застрахована у ПрАТ «СК «Вусо», однак страхова виплата не покрила розміру збитку, завданого та відшкодованого ПрАТ «СК «Універсальна», у страховика виникло право зворотної вимоги стягнення різниці завданої шкоди та виплаченого страхового відшкодування.

Таким чином розмір відшкодування майнової шкоди, який підлягає стягненню з відповідача становить 5635 грн. 13 коп.

Статтею 509 ЦК України визначено що, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

20 лютого 2025 року ОСОБА_4 страхова компанія скерувала претензію про відшкодування шкоди в порядку регресу на суму 5635 грн. 12 коп., однак в добровільному порядку така вимога відповідачем виконана не була.

З відзиву вбачається, що відповідач відреагував на вимогу страховика 17 березня 2025 року, в якій повідомив про наявність розписки та відшкодування шкоди у розмірі 2000 грн., що вимога є безпідставною, оскільки потерпілий не може отримати подвійну компенсацію за одне і те ж саме ушкодження, а страхова компанія не може вимагати більше, ніж було відшкодовано. Розписка потерпілого є одностороннім правочином та свідчить про припинення зобов`язання шляхом виконання у відповідності до ст.599 ЦК України. Після добровільного врегулювання спору між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 прави вимоги потерпілого припинилось. Страховик не може набути більших прав, ніж мав потерпілий, тому за відсутності у потерпілого вимог до відповідача, відсутній і об`єкт регресу.

До відзиву долучено копію розписки від 14 грудня 2023 року, складеної ОСОБА_5 , у відповідності до змісту якої зазначено, що у разі отримання 2000 грн. на картковий рахунок № НОМЕР_5 від ОСОБА_4 , жодних претензій до останнього стосовно ДТП, яка сталася 15 листопада 2023 року мати не буде.

Таким чином, між сторонами виник спір щодо виплати страхового відшкодування, що стало причиною позивача звернутись до суду з даним позовом.

Щодо добросовісності учасників ДТП.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно, у разі вчинення дій, які не врегульовані нормами цивільного законодавства, перед судом може постати завдання оцінки таких дій.

Виходячи з формулювання статті 11 ЦК України, можна зробити висновок, що такі дії повинні відповідати загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦК України.

Отже, принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань.

Введення в цивільне законодавство принципу добросовісності як одного з найбільш загальних і важливих принципів цивільного права є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно підходити до оцінки поведінки суб`єкта права як добросовісного або недобросовісного.

Відповідно до статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхувальник, у разі настання ДТП, невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово має надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про ДТП встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально. Тобто страхувальник має вчинити дії для повідомлення страховика про настання ДТП.

З матеріалів справи, зокрема наданих доказів до позову вбачається, що про настання страхового випадку страховика повідомив потерпілий ОСОБА_5 15 листопада 2023 року, звернувшись, окрім того, із заявою про виплату страхового відшкодування.

У свою чергу, страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про ДТП страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (стаття 34 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів). Тобто страховик після повідомлення страхувальником про ДТП має здійснити всі дії для встановлення та виплати страхового відшкодування.

З матеріалів справи вбачається, що страховиком СК «Універсальна» виконано свій обов`язок, відкрито страхову справу за заявою потерпілого ОСОБА_5 , направлено представника, яким проведено огляд автомобіля марки «BMW X3», д.н.з. НОМЕР_1 , та складено акт огляду транспортного засобу від 16 листопада 2023 року. Оцінку пошкодженого транспортного засобу проведено, зафіксовано страховим актом №G-17919-1, визначено розмір страхового відшкодування 15550 грн. 04 коп.

Тобто, страховиком розпочато розслідування страхового випадку, прийнято рішення про виплату страхового відшкодування, перераховано на рахунок ТОВ «Арія Моторс» 9172 грн. 64 коп. та 6377 грн. 40 коп., що підтверджується платіжними інструкціями від 17 листопада 2023 року (а.с.38-39).

Страховиком відповідача СК «Вусо» 02 січня 2024 року складено страховий акт №2330422-1 та переказано на рахунок страховика ПрАТ СК «Універсальна» 9914 грн. 92 коп. страхового відшкодування (а.с.40 зв., 41).

Тобто, станом на 17 листопада 2023 року страховик ПрАТ СК «Універсальна» здійснив свій обов`язок щодо виплати страхового відшкодування по факту ДТП від 15 листопада 2023 року, а саме, здійснив перерахунок коштів на рахунок товариство, що здійснювало ремонт автомобіля потерпілого.

Вподальшому, страховик ПрАТ СК «Універсальна» зверталось до страховика винуватця СК «Вусо» для виплати страхового відшкодування.

Потерпілий ОСОБА_5 , отримавши страхове відшкодування 17 листопада 2023 року від ПрАТ СК «Універсальна» шляхом переказу на рахунок товариства, що здійснювало ремонт його автомобіля, 14 грудня 2023 року надав розписку, складену ним особисто винуватцю ДТП ОСОБА_4 про відсутність претензій до нього по факту ДТП від 15 листопада 2023 року, якщо останній перекаже йому 2000 грн. ОСОБА_4 виконав вимогу потерпілого та 14 грудня 2023 року переказав останньому 2000 грн. на рахунок. В судовому засіданні третя особа ОСОБА_5 пояснив, що відремонтував свій автомобіль на ТОВ «Арія Моторс», а розписку на суму 2000 грн. надав ОСОБА_4 , оскільки не усю шкоду покрило страхове відшкодування, а саме франшизи. Сума у розмірі 2000 грн., перекинута на його рахунок відповідачем є тою сумою франшизи, яку він оплатив за виплату страхового відшкодування.

Аналізуючи зазначені норми законодавства, необхідно дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обовязків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмови в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого.

Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Судом встановлено, що 15 листопада 2023 року потерпілим ОСОБА_5 спільно з винуватцем ДТП ОСОБА_4 було повідомлено страховика про настання страхового випадку, а 17 листопада 2023 року страховиком виплачено страхове відшкодування, на момент якої між учасниками ДТП не існувало домовленостей про добровільне відшкодування і відсутність претензій, оскільки розписка і переказ коштів датовані 16 грудням 2023 року.

Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За змістом указаної норми, за загальним правилом, шкода підлягає відшкодуванню, по-перше, в повному обсязі, по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала.

Проте, крім загального правила, є спеціальні, передбачені законом, тобто, винятки. Одним із таких винятків - спеціальних правил є норми про страхування особою цивільно-правової відповідальності.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування)).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України).

Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу до Європейського Союзу, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи щодо підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності.

Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають з обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Саме на забезпечення таких зобов`язань було прийнято Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП відшкодування заподіяної шкоди.

Згідно зі статтею 3 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 указаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Згідно із частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата у своїх постановах неодноразово наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме такий є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди у межах страхової суми.

Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17).

Водночас у Законі України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто цей Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 цього Закону).

Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. А тому, необхідно дотримуватись балансу інтересів як потерпілої особи, так і особи, яка застрахувала свою відповідальність та переклала тягар відшкодування шкоди на страховика.

При цьому, відповідно до положень статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Цивільний кодекс України також передбачає, що особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї, і особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частини друга та четверта статті 14 ЦК України).

Судом не встановлено, що волевиявлення потерпілого ОСОБА_7 щодо виплати страхового відшкодування не відповідало його внутрішній волі, так само, й не встанолено, що винуватець ДТП ОСОБА_4 був примушений до вчинення дій повного відшкодування шкоди потерпілому, які не відповідали його внутрішній волі.

Відповідно до положень статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може відмовитися від свого майнового права або за відплатним чи безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом.

Положення зазначених норм права свідчить про зобов`язання учасників цивільних правовідносин діяти в межах закону, не порушуючи прав інших осіб, у спосіб, передбачений законом, добросовісно здійснюючи свої права та обов`язки.

Судом встановлено, що право на виплату страхового відшкодування виникло у потерпілої від ДТП особи ОСОБА_7 , який здійснював свої права вільно, на власний розсуд, звернувшиись із заявою до страховика про виплату страхового відшкодування, як наслідок - була відкрита страхова справа та сплачено страхове відшкодування. Тобто, потерпілий, був наділений правом вимоги на виплату страхового відшкодування позивачем.

Щодо меж відповідальності по страховому випадку страховика та страхувальника.

Постанова від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18) стосувалася питання про наявність можливості у страховика, який виплатив страхове відшкодування на підставі договору добровільного страхування, самостійно обирати, до кого саме звертатися з вимогою про стягнення суми виплаченого страховиком відшкодування: до винної особи чи в межах ліміту відповідальності страховика, у якого винна особа застрахувала цивільно-правову відповідальність, - до цього страховика в цій справі. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, реалізує право вимоги, передбачене статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону № 85/96-ВР, шляхом звернення з позовом до страховика, у якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Розглядаючи справу за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про стягнення страхового відшкодування, заявленим з підстав виплати страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року (справа №760/15471/15-ц, провадження №14-316цс18) вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладення обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відтак Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик, та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми, а у випадку, зазначеному у пункті 80 цієї постанови - винною особою.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону).

Одночасно за положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Велика Палата Верховного Суду зазначала у своїх постановах про те, що як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Необхідно також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення.

Відповідно до цього Закону та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин.

За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом.

Зміст суб`єктивного цивільного права становлять такі юридичні правомочності, як реалізація особою права на дії; можливість вимагати певної поведінки від інших; можливість захисту порушеного права в юрисдикційному порядку (зокрема, у досудовому та судовому порядку).

Під здійсненням цивільного права необхідно розуміти реалізацію тих можливостей, які становлять зміст суб`єктивного цивільного права. Здійснення цивільного права відбувається шляхом вчинення фактичних та юридичних дій, що свідчить по свободу поведінки учасників цивільних правовідносин при реалізації своїх прав та обов`язків на власний розсуд.

Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Наприклад, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає припинення поруки, у зв`язку з пропуском 6 місяців строку звернення кредитора до поручителя, а також, що з припиненням поруки припиняється й право на отримання сум простроченої заборгованості від поручителя.

Поняття відмови від права не є тотожним поняттю нездійснення права (наприклад, відмова від прав, набутих за довіреністю, повинна відбуватись із повідомленням довірителя (стаття 250 ЦК України), відмова від права власності здійснюється шляхом заяви про це чи вчиненням інших дій, які свідчать про відмову від цього права (стаття 347 ЦК України)). Відмова від належного особі права припиняє таке право.

Також припинення цивільного права та/або припинення права на захист порушеного права та/або припинення права на отримання відшкодування від певної особи не є ідентичними. Припинення цивільного права має під собою наслідком припинення цивільних правовідносин та відбувається, як вже було зазначено, лише у випадках, передбачених законом.

Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності.

Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи.

Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №910/7449/17 (провадження №12-104гс18)).

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно, якщо такої різниці немає та шкода покрита в повному обсязі страховою виплатою, в такому випадку відсутні підстави для покладення відповідальності на страхувальника.

Окрім того, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у випадку ДТП надає право на отримання страхового відшкодування за Полісом усім постраждалим учасникам дорожнього руху, крім водія ? винуватця аварії ОСОБА_4 , які мають право на страховий захист за договором ОСЦПВ, укладеним щодо транспортного засобу винуватця пригоди.

Велика Палата Верховного Суду встановила, що іншої норми яка б визначала особливості відповідальності осіб, які застрахували свою цивільну відповідальність, у главі 82 ЦК України немає. Тому частка відповідальності особи, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, становить різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

В постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України в постанові від 23 грудня 2015 року у справі №6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив потерпілому страхове відшкодування, має право пред`явити вимоги до винної особи або її страховика.

Тобто, у відповідача ПрАТ СК «Універсальна», як страховика потерпілого ОСОБА_5 , виник обов`язок щодо виплати страхового відшкодування. І як зазначалось вище, на момент такої виплати між потерпілим та винуватцем ДТП не було досягнуто згоди щодо добровільного відшкодування, як покликається представник відповідача.

У справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) за позовом ПрАТ «СК «Грандвіс» до фізичних осіб та ПрАТ «Просто-Страхування» про зворотне стягнення виплаченого страхового відшкодування за договором добровільного страхування майна Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 жовтня 2018 року вказала, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе лише за умови, що згідно із цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про загальнообов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів») (такий висновок відповідає правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, провадження №14-176цс18).

У відповідача ОСОБА_4 виник обов`язок відшкодування шкоди страховику потерпілого, однак лише в різниці виплати страхового відшкодування та фактичним розміром завданої шкоди.

Наявність договору між винною у ДТП особою та страховою компанією про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності на суму в межах страхового відшкодування, передбаченого договорі, виключає відповідальність винної особи за спричинену шкоду у межах страхової суми.

Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе в межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц (провадження №14-176цс18), від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц (провадження №14-316цс18) та ухвала Великої Палати Верховного Суду від 20 лютого 2020 року у справі №753/15214/16-ц (провадження №14-25цс20)).

У постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, суд виходив з того, що право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, у рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. У такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором з відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, у розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Велика Палата Верховного Суду вважала такий висновок щодо абсолютного права потерпілої особи на відшкодування шкоди помилковим з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17 зазначила, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» випадках - МТСБУ), та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ).

Ураховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

Підсумовуючи вищенаведене, у страховика СК «Універсальна» виник обов`язок у виплаті страхового відшкодування потерпілому ОСОБА_7 . Обсяг відповідальності страхувальника позивача ОСОБА_8 обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, оскільки наявний договір між ним, як винною у ДТП особою, та страховою компанією про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності на суму у межах страхового відшкодування, передбачену у договорі, що виключає відповідальність винної особи за спричинену шкоду у межах страхових сум. Потерпілий набув право на отримання відшкодування шкоди, а обов`язок виплати відповідне відшкодування виник у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в цієї ж особи, якщо розмір завданої нею шкоди перевищив розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик не мав обов`язку здійснити виплату страхового відшкодування. Внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розділяється між ним і страховиком. Добровільна сплата ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_5 2000 грн., не відповідає загальним засадам цивільного законодавства України, які закріплені в статті 3 ЦПК України, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності.

Учасниками ДТП порушено принцип добросовісності, відповідно до якого сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації своїх прав та передбаченого договором та/або законом виконання своїх зобов`язань. Потерпілий ОСОБА_5 скористався своїм правом на виплату страхового відшкодування. Цивільно правова відповідальність винуватця ДТП ОСОБА_8 була застрахована, тому шкода, завдана ДТП розприділялась між його страховиком та ним, тобто у відповідача виник обов`язок лише щодо відшкодування різниці між завданою шкодою та страховою виплатою, або у разі відмови страховика у виплаті такого.

Судом не здобуто доказів того, що винуватець ДТП ОСОБА_8 та потерпілий ОСОБА_5 були примушені до дій, вчинення яких не є обов`язковими для них, а саме укладення розписки після отримання страхової виплати та виплати 2000 грн.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про підставність вимоги про стягнення з відповідача 5635 грн. 12 коп. виплаченого розміру страхового відшкодування (різниці).

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цивільній справі.

Кожен має право на професійну правничу допомогу (частина перша статті 59 Конституції України).

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначають лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2021 року у справі № 910/12876/19).

Одним із принципів цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, зокрема у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Водночас процесуальне законодавство передбачає критерії, які потрібно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу в судовому спорі. Так, за змістом частин першої та третьої статті 133 і частини другої статті 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є одним з видів судових витрат, які розподіляють між сторонами залежно від результатів вирішення судової справи.

Частиною другою статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких відносять зокрема, витрати на професійну правничу допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини першої-третьої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

15 січня 2025 року між ПрАТ «СК «Універсальна» та Адвокатським об`єднанням «Інс.Лоу.Груп» укладено договір про надання правничої допомоги №15/01/25 (а.с.43-47) та додаткову угоду до договору про надання правничої допомоги №11 (а.с.48), у відповідності до змісту якого страховиком сплачено 1200 грн. за надання правничої допомоги.

До позову долучено свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю серії КС №11030/10, видане 13 лютого 2023 року, відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» Гусєву П.В., про те, що він має право на зайняття адвокатською діяльністю, на підставі рішення Ради адвокатів Київської області №121 від 10 лютого 2023 року (а.с.51).

Окрім того, адвокатом Гусєвим П.В. долучено довіреність №125D/2023, яким ПрАТ «СК «Універсальна» надала повноваження на представлення інтересів товариства з питань стягнення сум виплаченого страхового відшкодування в порядку права вимоги до винної особи у заподіянні збитку (а.с.50). на підтвердження вимог подао додаток №1 до додаткової угоди №11 від 15 грудня 2025 року, де зазначається, що за страховою справою G-17919 сплачено гонорар у розмірі 1200 грн. (а.с.48зв).

Частина четверта цієї статті передбачає, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

Відповідачем не заявлялось клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Однак, у частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною п`ятою цієї статті Кодексу визначено, що якщо сума судових витрат, заявлених до відшкодування та підтверджених відповідними доказами, є неспівмірно меншою, ніж сума, заявлена в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат (крім судового збору) повністю або частково, крім випадків, якщо така сторона доведе поважні причини зменшення цієї суми.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) обґрунтованість, 4) розумність і співмірність їх розміру відповідно до ціни позову, а також з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи, а також значення справи для сторін.

Принцип змагальності під час вирішення цього питання знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу необхідно надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21.

Водночас у частинах третій - п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.

Наведені висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

У постановах від 19 лютого 2022 року у справі № 755/9215/15-ц та від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною третьою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовуються з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Саме такий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

У відповідності з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Відповідач не скористався правом подати клопотання про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Таким чином, зважаючи на складність справи та часу, який затрачено на фактичне надання правової допомоги, враховуючи обсяг надання послуг та виконаних робіт адвокатом Гусєвим П.В., принципи співмірності, розумності та реальності витрат, суд прийшов до висновку, що судові витрати на правничу допомогу підлягають до часткового задоволення, у розмірі 1200 грн.

На підставі вимог ч.6 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 2422 грн. 40 коп., враховуючи той факт, що судом позовні вимоги позивача задоволені повністю.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 89, 133, 137, 139, 141, 263 265 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Позов Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІВЕРСАЛЬНА» задоволити.

Стягнути з ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_6 , на користь Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «УНІВЕРСАЛЬНА», код ЄДРПОУ відшкодування шкоди в порядку регресу в розмірі 5635 грн. 13 коп., 1200 грн. витрат на професійну правничу допомогу та 2422 грн. 40 коп. судового збору, а всього 9257 грн. 53 коп.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Львівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення виготовлено 29 січня 2026 року.

СУДДЯ Оксана БЕСПАЛЬОК