Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4353/2026
Головуючий у суді першої інстанції О. М. Лапченко
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

28 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2025 року, постановлену у складі судді Лапченко О. М., в примішенні Києво - Святошинського районного суду Київської області,

у с т а н о в и в :

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Державна інспекція архітектури та містобудування України про усунення перешкод у користуванні житловим будинком і земельними ділянками шляхом знесення самочинно збудованої споруди та приведення забудови суміжної ділянки у відповідність до обов`язкових вимог державно-будівельних норм, у якому просить суд усунути перешкоди у користуванні належними ОСОБА_1 житловим будинком і земельними ділянками з кадастровими номерами :02:012:5008 та :02:012:5062 за адресою: АДРЕСА_1 , зобов`язати ОСОБА_2 знести за власний рахунок самочинно зведений вздовж межі ділянки з кадастровим номером :02:012:5008 споруду торгівельно-офісного комплексу, розташованої на земельній ділянці з кадастровим номером :02:012:0325 за адресою: АДРЕСА_2 , та у разі відмови добровільно знести даний об`єкт, провести примусове його знесення за рахунок ОСОБА_2 .

В обґрунтування вимог позовної заяви зазначив, що позивачу належать на праві приватної власності житловий будинок і земельні ділянки з кадастровими номерами :02:012:5008 та :02:012:5062 за адресою: АДРЕСА_1 .

Суміжна земельна ділянка відповідача з кадастровим номером :02:012:0325 площею 0,1600 га розташована за адресою: АДРЕСА_2 , її цільове призначення - 03.10 «Для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку», право власності зареєстровано 28.12.2023, що підтверджується відомостями з Державного земельного кадастру.

Відповідач здійснює нове будівництво об`єкта «Нове будівництво торгівельно-офісного комплексу по АДРЕСА_2 », що підтверджується витягом з Реєстру будівельної діяльності ЄДЕССБ: зареєстровано повідомлення про початок виконання будівельних робіт від 18.04.2024 за № ІУ60; статус документа - «діючий»; ініціатор - фізична особа ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), контактні дані, паспортні реквізити; вхідний № ПД-5 від 17.04.2024; клас наслідків об`єкта - CCI; тип робіт - нове будівництво; код ДКБС - 1230.9 «Будівлі торговельні інші». Реєстрація здійснена ДІАМ (головний інспектор будівельного нагляду Рябчинський І. М. ).

У складі поданих даних зазначено Містобудівні умови та обмеження MU01:3003- 5872-0186-1028, № 15-06/5 від 18.01.2024, видані Відділом містобудування, архітектури та будівництва Білогородської сільської ради. МУО визначають основні параметри забудови, зокрема: гранично допустиму висоту будинків, будівель і споруд -12 метрів; максимально допустимий відсоток забудови земельної ділянки - 50; вид будівництва - нове будівництво; місце розташування - АДРЕСА_3 «Мінімально допустимі відстані від об`єкта, що проектується», у якому прямо приписано дотримання протипожежних розривів відповідно до таблиці 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019 «Планування і забудова територій», а також вимогу забезпечити відступи від стіни для проїзду пожежної машини.

Додатково в планувальних обмеженнях зафіксовано обов`язок враховувати інсоляційні, санітарні та протипожежні вимоги щодо захисту існуючої житлової забудови на суміжних ділянках, а також витримати охоронні зони інженерних мереж і нормативні відстані до них згідно з ДБН Б.2.2-12:2019 (додаток И.2) та спеціальними правилами приєднання інженерних мереж.

Наявність і чинність повідомлення № ІУ60 та включення до нього відомостей про МУО № 15-06/5 підтверджені також відповіддю ДІАМ на адвокатський запит: за даними Реєстру будівельної діяльності щодо кадастрового номера :02:012:0325 обліковується діюче повідомлення про початок виконання робіт, вид будівництва - «нове будівництво торгівельно-офісного комплексу», клас наслідків - CCI, замовник - фізична особа.

Правовий режим самої ділянки відповідача - :02:012:0325 категорія - землі житлової та громадської забудови; цільове призначення - 03.10 «для будівництва та обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель»; площа - 0,1600 га; власник - ОСОБА_6 ; державна реєстрація права - 28.12.2023; на ділянці наявні обмеження у вигляді охоронної зони об`єкта транспорту (0,0466 га) - що додатково зумовлює необхідність дотримання відстаней та режимів охоронних зон при проектуванні і будівництві.

Позивач вказав, що відповідач будує об`єкт громадської забудови класу наслідків CCI на підставі чинного повідомлення, при цьому самі містобудівні умови прямо покладають на нього обов`язки витримати мінімальні протипожежні розриви за ДБН Б.2.2-12:2019, забезпечити можливість проїзду пожежної техніки уздовж стін (відступи для пожежного проїзду), врахувати інсоляційні та санітарні вимоги до суміжної житлової забудови та дотримати охоронні зони інженерних мереж і транспорту. Невиконання цих приписів є істотним порушенням обов`язкових норм і підтверджує правову кваліфікацію спірної забудови як самочинної у частині, що порушує права позивача. У відповідності до матеріалів топографо-геодезичної зйомки масштабу 1:500, виконаної у жовтні 2025 року сертифікованим інженером-геодезистом для домоволодіння позивача по АДРЕСА_1 , мінімальна фактична відстань від межі земельної ділянки позивача до зведених конструкцій (стіни) спірного об`єкту відповідача становить 1,27 м. Ця відстань зафіксована на плані, що відображає конфігурацію меж і суміжну забудову.

Таке розміщення формує між спірною будівлею, парканом та ділянкою позивача вузький коридор, який об`єктивно не здатний виконувати функцію протипожежного проїзду і технологічної смуги обслуговування. Відступ 1,27 м є замалим і не дозволяє під`їзд, розворот, установку опор та розгортання рукавних ліній, а також роботу автодрабин і колінчастих підіймачів.

Положення Містобудівних умов та обмежень № 15-06/5 додатково імперативно приписують «забезпечити відступи від стіни для проїзду пожежної машини» та дотриматися мінімально допустимих відстаней за табл. 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019; ці приписи включені до складу реєстраційних даних повідомлення № ІУ60 і є обов`язковими для замовника.

Зі зменшенням проміжку до 1,27 м виникає низка взаємопов`язаних порушень прав позивача як суміжного власника. Порушується можливість безпечного і належного користування житловим будинком та земельною ділянкою. Порушується право на захист від шкідливого впливу суміжного користування землею: в умовах настільки малого проміжку неможливо організувати власними силами відповідача безпечне водовідведення та сніго-лавинозатримання від його покрівель так, щоб атмосферні опади і талий сніг не потрапляли на ділянку позивача; самі МУО покладають на замовника обов`язок врахувати санітарні та інсоляційні вимоги щодо існуючої житлової забудови на суміжних ділянках, однак відступ 1,27 м цієї мети не досягає.

Утворений вузький простір погіршує умови інсоляції на ділянці позивача, сприяє накопиченню вологи, що з точки зору будівельної фізики підвищує ризики конденсації, грибкового ураження та прискореної деградації родючих шарів, а також створює додаткові експлуатаційні небезпеки під час зимових опадів (скидання снігу й льоду з покрівлі відповідача в бік будинку позивача).

У санітарно-побутовому вимірі зведення громадської будівлі класу наслідків CC1 із дозволеною висотою до 12 метрів у безпосередній близькості 1,27 м формує надмірне затінення й екранування, що не відповідає меті МУО «забезпечити захист існуючої житлової забудови на суміжних ділянках» і суперечить добросусідським обов`язкам землекористувача не допускати шкідливого впливу на сусідню ділянку.

Окрім того, у разі виникнення надзвичайної ситуації у вигляді пожежі сформований забудовою вузький коридор шириною близько 1,27 м унеможливлює під`їзд і розміщення пожежно-рятувальної техніки вздовж глухої стіни спірного об`єкту відповідача.

За такої конфігурації підрозділи ДСНС фактично позбавляються можливості оперативно виставити стволи на захист фасаду, розгорнути рукавні лінії необхідного діаметра, встановити автодрабину або колінчастий підіймач для доступу до покрівлі та верхніх прорізів, організувати розвідку і локалізацію вогнища з безпечного боку, в тому числі без використання території земельної ділянки позивача.

Відсутність нормативного проїзду та протипожежних розривів різко підвищує інтенсивність теплового впливу і ймовірність перекидання полум`я з новозведеної споруди на житловий будинок позивача, сприяє швидкому димонакопиченню у вузькому проміжку, блокує аварійні та евакуаційні дії, ускладнює створення водяних завіс, вентиляції диму й безпечних шляхів рятування людей.

Невиконання вимоги щодо мінімальної смуги проїзду позбавляє будинок позивача гарантованого державними нормами рівня пожежного захисту, створює безпосередню загрозу життю і здоров`ю членів його сім`ї, істотно підвищує ризик знищення чи пошкодження майна та, як наслідок, порушує право власника на безпечне, мирне і повноцінне користування своєю нерухомістю.

Такий стан об`єктивно свідчить про істотне порушення обов`язкових вимог пожежної безпеки й добросусідства, що має кваліфікуватися як самочинне будівництво у частині розміщення і обґрунтовує застосування негаторного способу захисту з вимогою знесення перешкоджаючих конструкцій.

Позивач вказує, що його право на мирне володіння, користування і розпорядження своїм майном, у тому числі право вимагати усунення перешкод у користуванні, порушується комплексно: позбавляється реальної можливості користування зовнішніми огороджувальними конструкціями будинку з боку межі; створюється триваючий ризик завдання шкоди майну і здоров`ю внаслідок обмеження доступу аварійно- рятувальної техніки та неможливості виконання першочергових протипожежних дій; знижується комфорт і безпека проживання через погіршені умови інсоляції, провітрювання і водовідведення; підривається баланс сусідських інтересів, який містобудівні норми покликані гарантувати через обов`язкові протипожежні розриви і пожежний проїзд.

Сукупність зазначеного свідчить, що фактичне будівництво, відхиляючись від приписів МУО і обов`язкових положень ДБН щодо мінімальних розривів і проїзду пожежної техніки, створює істотні перешкоди у здійсненні позивачем правомочностей власника та має ознаки самочинної забудови в частині розміщення, що порушує права іншої особи.

Підтвердженням містобудівної рамки спірного об`єкта є зареєстроване повідомлення №ІУ60 із включенням МУО № 15-06/5, а також відповідь ДІАМ на адвокатський запит про чинність цього документа і клас наслідків CC1; однак наявність повідомлення не звільняє замовника від обов`язку дотримуватися обов`язкових приписів МУО, проектних рішень та ДБН і не легітимізує їх порушення.

Реєстрація повідомлення про початок виконання будівельних робіт у Реєстрі будівельної діяльності ЄДЕССБ має виключно декларативний характер і не передбачає попередньої правової чи технічної експертизи відповідності проектних рішень вимогам ДБН, МУО та правам суміжних власників. Такий документ надає замовнику право розпочати роботи, але водночас покладає на нього обов`язок будувати «у спосіб і в межах», визначених містобудівною документацією, проектом та державними будівельними нормами (ст. 34 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Позивач здійснив досудове звернення до Білогородської сільської ради з вимогою вжити передбачених законом заходів реагування щодо самочинних відхилень від МУО і ДБН - обстежити ділянку :02:012:0325, зупинити роботи у разі виявлення порушень, поінформувати ДІАМ, правоохоронні органи, розглянути можливість звернення до суду в інтересах громади. Окрім того, позивач із аналогічними зверненнями звертався і в поліцію і прокуратуру, але відповіді немає по теперішній час. Зазначає, що порушення прав позивача має триваючий характер і може бути усунуте виключно шляхом демонтажу споруди, зведеної вздовж межі із ділянками позивача, та організації інженерного захисту і водовідведення на стороні відповідача у спосіб, що унеможливлює вплив на суміжну територію.

Разом із позовною заявою позивач подав заяву про забезпечення позову, в якій просив заборонити відповідачу ОСОБА_2 та/або будь-яким залученим ним підрядникам, субпідрядникам, іншим особам продовжувати та здійснювати будь-які будівельні роботи (зокрема: земляні, фундаментні, монтаж каркаса/стіни/перекриттів/покрівлі, прокладання інженерних мереж, фасадні та оздоблювальні роботи) на земельній ділянці кадастровий номер :02:012:0325 за адресою: АДРЕСА_2 , до набрання законної сили рішенням суду у цій справі, та заборонити вчинення дій, спрямованих на введення об`єкта в експлуатацію до вирішення спору по суті (подання декларацій/актів готовності, отримання сертифікатів, укладення договорів на постачання інженерних ресурсів до прийняття об`єкта), як таких, що безпосередньо ускладнюють або роблять неможливим виконання майбутнього рішення суду про знесення.

Посилаючись на викладені у позовній заяві обставини щодо наявності між сторонами спору, позивач вказує, що у разі невжиття заходів забезпечення позову відповідач може провести будівництво, що унеможливить виконання рішення суду у цій справі і відновлення становища, яке існувало до порушення прав та інтересів позивача. Незастосування заходів забезпечення позову у формі заборони проводити будівельні роботи на земельній ділянці фактично надає можливість відповідачу без жодних обмежень продовжувати будівництво, незважаючи на встановлені численні порушення вимог законодавства, що встановлені експертним висновком. Невжиття заходів забезпечення позову в даній цивільній справі, призведе до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права позивача на доступ до правосуддя в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

Заборонено відповідачу ОСОБА_2 та залученим ним підрядникам, субпідрядникам, іншим особам продовжувати та здійснювати будь-які будівельні роботи, зокрема, земляні, фундаментні, монтаж каркаса, стіни, перекриттів, покрівлі, прокладання інженерних мереж, фасадні та оздоблювальні роботи щодо об`єкта - торгівельно-офісного комплексу, розташованого на земельній ділянці кадастровий № :02:012:0325 за адресою: АДРЕСА_2 , до набрання законної сили рішення суду по даній справі.

Заборонено вчинення дій, спрямованих на ведення об`єкта - торгівельно-офісного комплексу, розташованого на земельній ділянці з кадастровим номером :02:012:0325 за адресою: АДРЕСА_2 в експлуатацію (подання декларацій, актів готовності, отримання сертифікатів, укладення договорів на постачання інженерних ресурсів до прийняття об`єкта) до набрання законної сили рішення суду по даній справі.

Не погоджуючись з ухвалою суду про забезпечення позову ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову суд першої інстанції не встановив наявність причинового зв`язку між видом забезпечення позову та наслідком у формі потенційної загрози виконання рішення суду, хоча мав врахувати наскільки конкретний захід, який пропонується вжити, пов`язаний з предметом позову, наскільки він співрозмірний позовній вимозі, і яким чином цей захід фактично реалізує мету його вжиття.

Апелянт просить врахувати, що у випадку задоволення позовних вимог ОСОБА_1 знесенню підлягатиме як об`єкт завершеного будівництва введений в експлуатацію, так і незавершений об`єкт будівництва не введений в експлуатацію. Чинне законодавство України не визначає будь-яких особливих умов та вимог для знесення на виконання рішення суду об`єкта завершеного будівництва введеного в експлуатацію, порівняно з об`єктом незавершеного будівництва, не введеного в експлуатацію. Тобто невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення будівництва та ремонту об`єкта, введення його в експлуатацію ніяким чином не впливає на подальше виконання рішення суду, у разі задоволення позову. Сам по собі факт здійснення відповідачем будівництва об`єктів нерухомості, яке стосується прав та інтересів позивача, не може автоматично свідчити про те, що таке будівництво є очевидно протиправним і невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити виконання рішення суду, а факт порушення прав та інтересів позивача підлягає доведенню у встановленому законом порядку.

Крім цього, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд мав брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів, оскільки такі обмеження господарюючого суб`єкта можуть призвести до незворотних наслідків. У даному випадку заборона будівництва на земельній ділянці особі, яка є її власником, є непропорційним обмеженням її прав доки не встановлено, що таке здійснюється з порушеннями.

Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність зв`язку між видом забезпечення позову та наслідком у формі потенційної загрози виконання рішення суду. Суд не взяв до уваги, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду справи по суті і не вирішується судом під час розгляду заяви про забезпечення позову. Отже, помилковими є доводи про порушення відповідачем обов`язкових вимог пожежної безпеки й добросусідства.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Добрянська О. Д. підтримала подану апеляційну скаргу, просила задовольнити на підставі викладених у ній доводів.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Еренценов Є.В. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи на необгрунтованість та безпідставінсть викладених у ній доводів, ураховуючи викладені у відзиві на апеляційну скаргу обставини та заперечення.

Представник Державної інспекції архітектури та містобудування України у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи третя особа повідомлена належним чином.

Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності представника тертьої особи, оскільки у даній справі неявка представника третьої особи не перешкоджає розгляду питання щодо забезпечення позову.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представників сторін, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами справи виник спір щодо об`єкту права інтелектуальної власності, види забезпечення, які просить вжити позивач, є повністю співмірними із заявленими позовними вимогами. Забезпеченням позову у способи запропоновані позивачем, законних прав та інтересів третіх осіб порушено не буде, застосовані заходи не перешкоджатимуть відповідачу користуватись майном.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав.

Так, згідно ч. 1ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 2 ч. 1ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17).

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обрати такий спосіб, який у найбільшій мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постанові від 04 травня 2022 року у справі № 175/3514/19.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постанові від 06 липня 2022 року у справі № 354/1616/21.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У справі №910/8298/21 Верховний Суд з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Звертаючись до суду із заявою про застосування заходів забезпечення позову, позивач зазначив, що відповідач будує об`єкт громадської забудови класу наслідків CCI на підставі чинного повідомлення, при цьому самі містобудівні умови прямо покладають на нього обов`язки витримати мінімальні протипожежні розриви за ДБН Б.2.2-12:2019, забезпечити можливість проїзду пожежної техніки уздовж стін (відступи для пожежного проїзду), врахувати інсоляційні та санітарні вимоги до суміжної житлової забудови та дотримати охоронні зони інженерних мереж і транспорту. Невиконання цих приписів є істотним порушенням обов`язкових норм і підтверджує правову кваліфікацію спірної забудови як самочинної у частині, що порушує права позивача. У відповідності до матеріалів топографо-геодезичної зйомки масштабу 1:500, виконаної у жовтні 2025 року сертифікованим інженером-геодезистом для домоволодіння позивача по АДРЕСА_1 , мінімальна фактична відстань від межі земельної ділянки позивача до зведених конструкцій (стіни) спірного об`єкту відповідача становить 1,27 м. Ця відстань зафіксована на плані, що відображає конфігурацію меж і суміжну забудову. Таке розміщення формує між спірною будівлею, парканом та ділянкою позивача вузький коридор, який об`єктивно не здатний виконувати функцію протипожежного проїзду і технологічної смуги обслуговування. Відступ 1,27 м є замалим і не дозволяє під`їзд, розворот, установку опор та розгортання рукавних ліній, а також роботу автодрабин і колінчастих підіймачів. Умови Містобудівних умов та обмежень № 15-06/5 додатково імперативно приписують «забезпечити відступи від стіни для проїзду пожежної машини» та дотриматися мінімально допустимих відстаней за табл. 15.2 ДБН Б.2.2-12:2019; ці приписи включені до складу реєстраційних даних повідомлення №ІУ60 і є обов`язковими для замовника.

У даному випадку колегія суддів зазначає, що на стадії вирішення питання щодо забезпечення позову суд не має права оцінювати обґрунтованість позовних вимог по суті спору, оскільки це суперечить положенням статей 149-151 ЦПК України. Проте, суд зобов`язаний перевірити наявність між сторонами реального спору та ризиків, які можуть ускладнити або унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову.

З аналізу наданих матеріалів убачається, що між сторонами дійсно існує спір щодо порушення законних прав позивача (на його думку) як власника нерухомого майна при здійсненні відповідачем будівництва об`єкта на земельнійділянці з кадастровим: номером :02:012:0325 за адресою: АДРЕСА_2 . Позивач у позові вказує, що територія, де знаходяться земельні ділянки позивача та відповідача належить до зони садибної житлової забудови, у межах якої допустимість громадської (офісно-торговельної) функції є обмеженою умовами добросусідства, протипожежними та санітарними вимогами (викопіювання з генерального плану/ функціонального зонування подається додатком). Відповідач розмістив спірний об`єкт будівництва від ділянки позивача (к.н. :02:012:5062) на відстані 1,27 метра.

Ураховуючи, що між сторонами наявний вказаний спір, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо співмірності заходу зазпечення позову заявленим позивачем позовним вимогам у даній справі. Забезпеченням позову у запропонований позивачем спосіб, законних прав та інтересів третіх осіб не порушує. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Врахувавши предмет спору та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити виконання рішення суду у разі його задоволення, колегія суддів вважає, що наявні підстави для застосування заходів забезпечення позову у даній справі у запропонований позивачем спосіб - шляхом заборони відповідачу продовжувати та здійснювати будь-які будівельні роботи на спірному об`єкті нерухомості та вчинення дій, спрямованих на ведення об`єкта - торгівельно-офісного комплексу в експлуатацію до набрання законної сили рішення суду по даній справі.

При цьому суд вірно взяв до уваги, що спосіб забезпечення позову співвідноситься з предметом позову, а отже існує зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, а тому такі заходи зможуть забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Отже у справі, яка переглядається, судом установлено наявність реального спору між сторонами; ризик незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду в цій справі у випадку задоволення позову; співмірність обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами. Необхідність у застосуванні заходу забезпечення позову до набранням законної сили рішенням суду у даній справі не спростована відповідачем у апеляційній скарзі.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів їх визнає необґрунтованими.

Проаналізувавши зміст ухвали суду першої інстанції, з точки зору застосування норм права, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено оскаржувану ухвалу відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер при вирішенні питання щодо застосування заходів забезпечення позову у кожній справі окремо.

Колегія суддів зауважує, про існування необхідності у забезпеченні позову, оскільки не застосування заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у майбутньому, адже існують ризики того, що у разі невжиття заявлених заходів забезпечення позову, може бути утруднено виконання рішення суду у випадку задоволення позову.

Отже, обраний позивачем захід забезпечення позову співвідноситься з предметом позову, а отже, існує прямий зв`язок між вказаним заходом забезпечення позову і його предметом.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що заходи забезпечення позову направлені не на забезпечення виконання рішення суду по суті спору, а майбутньої мети реалізації прав позивача, проте вказане не спростовує необхідності забезпечення позову, оскільки встановлення юридичних фактів без мети і без відповідних правових наслідків в судовому порядку не передбачено.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 31 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції

Повна постанова складена 19 лютого 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна