П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 366/1076/24

Провадження №22-ц/824/1874/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 18 лютого 2026 року

Повний текст постанови складено 19 лютого 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач ОСОБА_1

відповідач: Акціонерне товариство «Сенс Банк», ОСОБА_2 , ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іванківського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року, ухваленого у складі судді Корчкова А.А.,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Сенс Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , у якому просив суд:

- визнати недійсним кредитний договір № 501265789 від 18.09.2020, укладений між ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Альфа-Банк»;

- зобов`язати Відповідача-1 здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору №501265789 від 18.09.2020 ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію в сумі 14400 грн. в рахунок сплати заборгованості по тілу кредиту, розмір якого передбачено умовами кредитного договору №501265789;

- стягнути з відповідачів на користь позивача моральну шкоду в розмірі 15000000 грн. та понесені ним судові витрати.

Позов обґрунтовано тим, що 18.09.2020 між ним (як Позичальником) та Відповідачем-1 (який на той час мав назву АТ «Альфа-Банк») укладено Кредитний договір № 501265789, що складався з Пропозиції на укладення угоди про надання кредиту (Пропозиція), Оферти на укладення угоди про надання кредиту, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії (далі - Оферта), Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та орієнтованої реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (далі - Графік), згідно з яким відповідач-1 надав позивачу для власних потреб кредит в сумі 300 000 грн. (для власних потреб у розмірі 147 554,34 грн., для повернення заборгованості за кредитним договором № 501222668 від 27.12.2019 у розмірі 152 195,66 грн.) зі строком погашення до 18.09.2025, процентна ставка: 33% (фіксована), 28% (за період з 12-го по 23-й місяць користування Кредитом, 23% (за період з 24-го по 60-й місяць користування кредитом).

У п. 1 Оферти та п. 1 Пропозиції на укладення угоди про надання кредиту № 501265789 передбачено, що за користування кредитом Позичальник повинен сплатити комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 0,30% від суми кредиту.

Відповідно до «Графіку платежів та розрахунку сукупної вартості кредиту...» кожного місяця до 18 числа позивач, як Позичальник, повинен був сплачувати відповідачу-1 комісію за розрахунково-касове обслуговування в фіксованій сумі 900 грн. Загальний розмір плати за розрахунково-касове обслуговування згідно з цим Графіком за весь період кредитування становить 54000 грн.

Проте Позивач зазначає, що жодних розрахунково-касових послуг чи інших послуг, пов`язаних з обслуговуванням кредиту, він від відповідача-1 не отримує та не отримував.

До того ж умови кредитного договору № 501265789 не передбачають жодного обов`язку відповідача-1 надавати позивачу певні послуги з обслуговування кредиту, за які Позичальник повинен сплачувати комісійну винагороду.

Позивач вважає, що умови кредитного договору про сплату на користь відповідача-1 комісії (комісійної винагороди) є несправедливими, оскільки враховуючи, що наданий позивачу кредит є споживчим, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України "Про захист прав споживачів" та Закон України "Про споживче кредитування" та у відповідності до умови яких для кваліфікації умов укладеного зі споживачем договору несправедливими, необхідна наявність таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а саме, оспорюваний кредитний договір передбачає лише обов`язки позивача по сплаті комісії, проте не покладає на відповідача-1 жодних зустрічних зобов`язань по наданню на користь Позичальника певних послуг, за які така комісія сплачується, а також не встановлює їх вид та періодичність.

За таких умов, позивач, згідно з оспорюваним договором, має щомісяця сплачувати на користь відповідача-1 фіксовану суму комісії, не отримуючи при цьому жодних зустрічних послуг від відповідача, що є несправедливим та суперечить ч.3 статті 509 ЦК та статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, позивач вважає, що умови оспорюваного кредитного договору №501265789, якими передбачено сплату щомісячної комісійної винагороди за обслуговування кредиту/комісії, суперечать положенням ч. 1 та 2 ст. 11 Закону України «Про споживче кредитування», а тому підлягають визнанню недійсними, а враховуючи недійсність умови договору про сплату комісії, загальний розмір заборгованості позивача за тілом кредиту підлягає перерахуванню шляхом зменшення на суму фактично сплачених ОСОБА_1 на користь відповідача-1 коштів в рахунок оплати комісії за період з 18.10.2020 по 18.01.2022, тобто на суму 14400 грн.

Позивач також стверджує, що відповідачами було приховано від нього суттєву інформацію про АТ «АЛЬФА-БАНК», яка була необхідна для здійснення ним свідомого вибору позикодавця, та, за наявності якої, позивач не вступив би у договірні відносини з відповідачем-1.

Зокрема, позивач, посилаючись на інформацію, оприлюднену в офіційних відкритих джерелах зауважує, що йому стало відомо наступне:

- у 2020-2022 роках кінцевими власниками істотної участі в «Альфа-Банку», є російські олігархи: відповідач-2 та відповідач-3;

- рішенням Ради національної безпеки і оборони України від 19 жовтня 2022 року, уведеним в дію Указом Президента України від 19 жовтня 2022 року № 726/2022, до відповідачі 2,3 застосовано санкцій згідно ст.3 Закону України «Про санкції», тобто зокрема через загрози національним інтересам, національній безпеці, суверенітету і територіальній цілісності України, сприяння терористичній діяльності, тощо;

- відповідач-2 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 110-2 КК України: фінансування дій, вчинених з метою насильницької зміни чи повалення конституційного ладу або захоплення державної влади, зміни меж території або державного кордону України, вчинені групою осіб за попередньою змовою. Зокрема правоохоронними органами встановлено, що відповідач-1 причетний до фінансування війни проти України, зокрема з початку повномасштабного вторгнення рф він фінансував військові заводи країни-агресора, серед яких «Тульський патронний завод» (який виробляє набої), «Уральський оптико-механічний завод імені Яламова» (виробляють високотехнологічне обладнання для бойових літаків та вертольотів рф). Для фінансування загарбницьких «проектів» відповідач-1 використовує активи підконтрольного йому російського фінансово- інвестиційного консорціуму «Альфа-Груп». Також він задіяв власні бізнесові ресурси для масового розповсюдження сухпайків, одягу та іншої продукції під торговим знаком «армия россии», яка постачається окупантам на передову, організував збір матеріально-технічної допомоги для потреб окупаційних угруповань рф, які воюють в Україні.

Проте, на момент укладення оспорюваного договору, позивачу не було надано (тобто фактично приховано) інформацію про структуру власності AT «Альфа Банк» та громадян країни-агресора, які були ключовими учасниками у структурі власності банку. За умови надання вказаної інформації позивач не вступав би в договірні відносини з вказаним банком, оскільки з 2014 року є противником придбання будь- продукції, що має відношення рф, щоб уникнути тим самим будь-якого фінансування країни-агресора чи збільшення її доходів чи доходів її громадян.

Отже, Кредитний договір № 501265789 від 18.09.2020, укладений позивачем під впливом обману щодо обставин, які мають істотне значення (особа контрагента та її бенефіціарів, активи банку), а тому такий правочин підлягає визнанню недійсним

Крім визнання вказаного договору недійсним, позивач просить стягнути з відповідачів моральну шкоду, завдану вчиненням даного правочину, посилаючись на те, що після отримання інформації про зв`язки відповідачів з рф, позивач зазнав душевних страждань, які були викликані наступними факторами:

- позивач на підставі оспорюваного договору тривалий час сплачував на користь відповідача-1 відсотки за користування кредитом та комісію, чим збільшував доходи AT «Альфа-Банк»;

- за рахунок отриманих AT «Альфа-Банк» доходів збагачувалися також його бенефіціари: відповідачі 2,3, що надавало їм змогу використовувати власні бізнесові ресурси для фінансування та матеріального забезпечення окупаційних військ та виробництва зброї у рф.

- через дії військ країни-агресора, до фінансування яких були причетні відповідачі, загинули та отримали поранення українці (серед яких є і знайомі позивача), а також було завдано збитків економіці, інфраструктурі України, а також майнової шкоди її громадянам.

У зв`язку з вказаними обставинами позивач перебуває у стресовому стані, відчуває душевні страждання оскільки він неумисно та неусвідомлено збільшував доходи відповідачів, які в подальшому використовувалися на фінансування озброєння та матеріальне забезпечення країни-агресора та її армії.

Через вказані обставини позивач позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, погіршення стану здоров`я (головні болі, безсоння), через що не може реалізовувати свої звички та бажання.

На момент подання цього позову ОСОБА_1 оцінює спричинену йому моральну шкоду в сумі 15 000 000 грн.

Ухвалою суду від 17.04.202 у справі відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження, повідомлення відповідачів 2 та 3 про дату, час та місце розгляду справи здійснювати шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

29.05.2024 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судово-психологічної експертизи.

29.05.2024 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання позивача про призначення судово-психологічної експертизи у зв`язку з необґрунтованістю клопотання.

20.08.2024 ухвалою суду закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті, відмовлено у задоволенні клопотань позивача про витребування доказів та про зупинення провадження у справі до закінчення проведення судово-психологічної експертизи з тих підстав, що інформацію та документи, які позивач просив витребувати у відповідача, АТ «Сенс Банк» не відносяться до предмета доказування в рамках судового провадження у даній цивільній справі № 366/1076/24. Позовні вимоги ОСОБА_1 стосуються визнання недійсним кредитного договору № 501265789 від 18.09.2020, укладеного між АТ «Альфа Банк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк» та ОСОБА_1 , копія якого долучена ним до позовної заяви, та буде досліджена судом в процесі розгляду справи по суті. У задоволенні клопотання позивача ОСОБА_1 щодо зупинення розгляду зазначеної цивільної справи № 366/1076/24 до закінчення проведення судово-психологічної експертизи суд відмовив з огляду на те, що судово-психологічна експертиза в рамках зазначеного судового провадження судом не призначалась, а буде проводитись за ініціативи та на замовлення позивача ОСОБА_1 , про що він зазначив у своєму клопотанні, а також з метою дотримання строків розгляду зазначеної цивільної справи.

Рішенням рішення Іванківського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року узадоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк», ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсним кредитного договору, здійснення перерахунку сплачених платежів та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до Оферти на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501265789 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 18.09.2020 та Акцепті пропозиції, сторонами узгоджено умови надання кредиту та відкриття відновлювальної кредитної лінії, зокрема узгоджено, що сума комісії за розрахунково-касове обслуговування кредиту становить 0,30 % від суми кредиту.

Підписуючи спірний договір, позивач добровільно погодився з його умовами, взяв на себе відповідні зобов`язання, договір підписаний ним без будь-яких зауважень та заперечень, користуючись кредитними коштами позивач підтвердив свою згоду із запропонованими умовами кредитування, певний час виконував умови кредитного договору та сплачував кредитні кошти у тому числі і комісію за розрахунково-касове обслуговування, яку, у загальному підсумку, сплатив у розмірі 15 300, 00 грн., отже не вважав умови вказаного договору несправедливими.

При цьому, суд зауважує, що ні Офертою ні Акцептом пропозиції не визначено у чому саме полягає плата за розрахунково-касове обслуговування кредиту. Відповідно до Оферти та Акцепту, вказана інформація міститься у додатку №4 до договору, проте, вказаного додатку позивачем разом із позовом до суду подано не було.

Враховуючи викладене, суд не вбачає за можливе перевірити весь обсяг послуг з обслуговування кредиту, які банк надає позивачу відповідно до кредитного договору № 501265789, а тому, твердження позивача щодо несправедливих умов про сплату на користь відповідача-1 комісії не підтверджені належними доказами, відтак, відсутні підстави для зобов`язання Відповідача-1 здійснити перерахунок здійснених з часу укладення кредитного договору №501265789 від 18.09.2020 ОСОБА_1 платежів, зарахувавши сплачену позивачем комісію в рахунок сплати заборгованості по тілу кредиту, розмір якого передбачено умовами кредитного договору №501265789.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подавапеляційну скаргу, в якій просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позову в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що позивачу не було надано інформацію про структуру власності банку громадянами країни агресора володіючи вказаною інформацією він не уклав би кредитний договір.

Вказує, що оскільки споживач є слабкою стороною, підписання ним оспорюваного правочину не свідчить про те, що ОСОБА_1 , в повній мірі розумів зміст і суть оспорюваного правочину та його наслідки.

Зазначає, що комісія за обслуговування кредиту є незаконною.

Зауважує, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у відкладені судового засідання, через, що позивач не мав можливості надати висновки судово-медичної експертизи.

Відзив на апеляційну скаргу від інших учасників справи не надходив.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Панченко А.В. підтримала доводи апеляційної скарги.

Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляд справи повідомлялися належним чином.

Позивача АТ «СенсБанк», відповідно до клопотання його представника, яке було задоволено Київським апеляційним судом ухвалою від 12 грудня 2025 року, було намагання під`єднати до судового засідання за допомогою програмного забезпечення «Easy con», разом з тим у визначений судом час позивач АТ «СенсБанк» не під`єднався до системи «Easy con» у зв`язку з чим у апеляційного суду була відсутня можливість під`єднати його для участі в судовому засіданні.

У вказаній ухвалі відповідача було зобов`язано, зайти та авторизуватися в Системі за 10 хвилин до початку судового засідання, завчасно активувати технічні засоби (мікрофон, навушники та камера) та перевірити їх працездатність шляхом тестування за допомогою Системи.

Разом з тим, представником позивачавказані дії не були виконані, та під час спроб відповідача під`єднання до системи «Easy con», він не з`явився до судового засідання, зокрема у системі було зазначено, що представник позивача не під`єднаний та зв`язок з ним відсутній.

Відповідно до ч. 5 ст. 212 ЦПК України ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку тощо несе учасник справи, його представник, який подав відповідну заяву, крім випадку коли суд після призначення судового засідання чи під час такого засідання втратив технічну можливість забезпечити проведення відеоконференції.

Заявник самостійно обрав для себе зручний для нього спосіб участі в судовому засіданні - режим відеоконференції, суд створив йому належні технічні можливості. Однак обов`язок забезпечити явку та справність власних технічних засобів покладається на сторони. За таких обставин, право представника позивача на доступ до правосуддя не є порушеним.

Враховуючи викладе суд дійшов до висновку про можливість продовження судового засідання без представника позивача, оскільки саме на нього покладалась відповідальність для забезпечення технічної можливості провести відеоконференцію, разом з тим він не з`явився в мережі для проведення засідання в режимі відео конференції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що Відповідно до Оферти на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501265789 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 18.09.2020 (а.с.11), ОСОБА_1 пропонує АТ «Альфа банк» укласти угоду про надання споживчого кредиту. Підставою для угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа Банк». Оферта містить умови споживчого кредиту: тип кредиту «Кредит готівкою», процентна ставка 33,00 %, фіксована. Строк кредиту 60 місяців. За надання кредиту визначено суму комісії 0,00 % від суми кредиту, зазначеній в оферті, за обслуговування кредиту 0,30 % від суми кредиту. Дата повернення кредиту 18.09.2025, на рахунок відкритий у банку. Розмір кредиту 300 000,00 грн., у тому числі 147 554,37 грн. для власних потреб, 152 195,66 грн. для повернення заборгованості за кредитним договором № 501222668 від 27.12.2019 та 250,00 грн. для оплати страхового платежу. Спосіб видачі - переказ коштів на рахунки, відкриті в АТ «Альфа Банк».

Також, відповідно до вказаної Оферти, сторонами узгоджено умови кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Тип кредиту відновлювальна кредитна лінія. Сума кредиту до 200 000,00 грн. Процентна ставка 26 % річних, тип ставки фіксована. Строк дії кредитної картки 3 роки з моменту випуску.

Вказаною офертою також передбачено, що у Додатку №1 до цієї Угоди та Додатку №4 до договору, що є невід`ємною частиною Угоди, визначено такі деталі: складові загальної вартості кредиту, графік платежів з повернення кредиту та сплати відсотків за його користування, суми комісійні винагороди та інші платежі за Угодою. У Додатку №4 до договору визначено такі умови: сума кредиту, процентна ставка, строк користування кредитом, комісійні винагороди, порядок сплати кредиту за відповідною програмою.

Офертою визначається, що позичальник беззаперечно підтверджує, що перед укладенням Угоди ознайомлений, в тому числі, у письмовій формі: зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання Кредиту; з нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ; з інформацією, зазначеною в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», яка розміщена на офіційній сторінці Банку у мережі Інтернет за посиланням www.alfabank.ua.

Наведене вище міститься також в Акцепті пропозиції на укладання угоди про надання споживчого кредиту № 501265789 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії від 18.09.2020 (а.с. 10).

Додатком №1 до угоди про надання кредиту № 501265789 від 18.09.2020, що є невід`ємною частиною кредитного договору, передбачено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг (а.с.12). З 18.09.2020 по 18.09.2025 ОСОБА_1 зобов`язався сплатити банку чисту суму кредиту за розрахунковий період 669 959,84 грн., зокрема: сума кредиту за договором - 300 000,00 грн., проценти за користування кредитом - 315 959,84 грн., комісію за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 54 000, 010 грн. та 250,00 грн. третім особам за послуги страховика.

При цьому, додатку №4, про який зазначено як в Оферті так і в Акцепті пропозиції разом із позовом до суду подано не було.

Факт отримання позивачем кредитних коштів у сумі 300 000,00 грн. на підставі укладеного договору № 501265789 підтверджується виписками з банку, долученими до позовної заяви та ним не оспорюється /а.с.13-24/.

Враховуючи наведене, встановлено, що ОСОБА_1 відповідно до укладеного кредитного договору отримав можливість користуватися кредитними грошовими коштами. Відповідач 1 свої зобов`язання виконав, надавши позивачеві можливість користуватись кредитними коштами.

Крім того, зі вказаних банківських виписок вбачається, що ОСОБА_1 здійснював погашення кредиту та відсотків за Кредитним договором № 501265789, а також, з 19.10.2020 по 18.02.2022, сплатив комісії за цим договором у загальній сумі 15 300 грн.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону відповідає.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що комісія за обслуговування кредиту є незаконною, апеляційний сосуд зазначає, що дійсно умови кредитного договору щодо стягнення комісії за обслуговування може бути визнаною недійсною, у разі якщо у кредитному договорі не зазначено за які саме послуги стягується вказана комісія.

Зокрема таку позицію викладено у постанові Верховного Суду від 31.08.2022 у справі №202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення пункту 1.2 та розділу 4 кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Разом з тим, до матеріалів справи було долучено Оферту та Акцепт пропозиції проте у вказаних доказах не визначено у чому саме полягає плата за розрахунково-касове обслуговування кредиту.

Проте, відповідно до Оферти та Акцепту, вказана інформація міститься у додатку №4 до договору.

Разом з тим, як було встановлено судом першої інстанції, вказаного додатку позивачем разом із позовом до суду подано не було.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

Положеннями частини п`ятої статті 12 ЦПК України на суд також покладені певні обов`язки зі створення для сторін змагального процесу, а саме суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Відповідно до постанови Верховного Суду у справі № 917/1307/18 23 жовтня 2019 року, зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Простіше кажучи, позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

При цьому сторони не можуть будувати власну позицію на тому, що вона є доведеною, доки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу сама концепція змагальності втрачає сенс.

Таким чином, позивачем не було надано достатню кількість доказів до суду для визнання комісії за розрахунково-касове обслуговування недійсною, оскільки у суду відсутні докази незаконного нарахування вказаної комісії.

Щодо доводів апеляційної скарги, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у відкладенні судового засідання, через, що позивач не мав можливості надати висновки судово-медичної експертизи.

Відповідно до ч. 2 ст. 223 суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав:

1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання;

2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними;

3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження;

5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.

Отже, чинними нормами ЦПК України визначено підстави для відкладення судового засідання у справі.

Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні у разі необхідності витребування нових доказів за умови, що учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження.

Разом з тим, судом встановлено, що розгляд справи відкладався неодноразово, зокрема у зв`язку з поданням позивачем клопотань про відкладення щонайменше шість разів та проханням надати час для проведення психіатричної експертизи. Однак протягом тривалого часу висновок експерта суду надано не було.

Крім того, позивач не навів поважних причин, з яких відповідний доказ не було подано разом із позовом або під час підготовчого судового засідання.

За таких обставин апеляційний суд дійшов висновку, що систематичне звернення позивача до суду першої інстанції з клопотаннями про відкладення розгляду справи мало ознаки зловживання процесуальними правами та було спрямоване на штучне затягування розгляду справи, оскільки клопотання заявлялися неодноразово, проте жодного разу не призвели до подання суду належного доказу тобто висновку експерта.

Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи.

Щодо доводів про те, що позивачу не було надано інформацію про структуру власності банку громадянами країни агресора володіючи вказаною інформацією він не уклав би кредитний договір.

Фактично у позові та апеляційній скарзі позивач вказував, що він вчинив правочин під впливом обману та не надання всіх відомосте, а тому вказаний правочин необхідно визнати недійсним.

У частині першій статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України).

Як зазначено у п.п. 19,20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по - третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину.

Тобто, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

Таким чином норми ЦК України чітко встановлюють обставини для визнання правочину недійсним якщо він був здійснений під впливом омани, зокрема це обман або помилка про істотні умови договору.

Відповідно до ст. 368 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Суд першої інстанції встановив, що всі істотні умови кредитного договору між кредитодавцем та позичальником були погоджені, зокрема: сума кредиту, розмір процентів за користування кредитом, порядок і строки повернення кредитних коштів, строк дії договору та інші умови. З таким висновком погоджується суд апеляційної інстанції.

На переконання апеляційного суду, відомості про кінцевих бенефіціарних власників кредитодавця не належать до істотних умов кредитного договору, оскільки така інформація не впливає ні на розмір кредиту, ні на процентну ставку, ні на строки та порядок повернення кредитних коштів, а також не змінює загальних умов надання кредиту.

Крім того, матеріали справи не містять даних про те, що позивач до укладення кредитного договору заявляв вимогу щодо встановлення чи перевірки кінцевих бенефіціарних власників кредитодавця або ставив на цьому умову укладення договору.

Отже, між сторонами були узгоджені всі істотні умови кредитного договору, а тому, з огляду на положення статей 229, 230 ЦК України, апеляційний суд не вбачає підстав вважати, що кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, був укладений під впливом обману. Відтак доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги про те, що, оскільки споживач є «слабкою стороною», підписання ним оспорюваного правочину саме по собі не свідчить про те, що ОСОБА_1 повною мірою розумів зміст, суть та правові наслідки такого правочину, є необґрунтованими.

Оскільки, як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 погодив усі істотні умови договору, умови договору не були від нього приховані, а доказів того, що він не усвідомлював значення своїх дій або не розумів наслідків укладення правочину, до суду не подано.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з підпунктом б), в) пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті апеляційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Оскільки Київський апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення а рішення Іванківського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року - без змін, розподіл судових витрат Київським апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 369, 374, 375, 381, 382, 383, 390 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 12 червня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна