печерський районний суд міста києва
Справа № 758/8243/22-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Соколова О.М.,

при секретарі судового засідання - Ляшенко А.С.,

цивільна справа № 758/8243/22-ц

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку позовного загального провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Акціонерне товариство «Сенс Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Акціонерне товариство «Альфа Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині.

Підставою для звернення до суду з таким позовом, як визнання протиправними дії АТ «УкрСиббанк» щодо відступлення права іпотекодержателя АТ «Дельта Банк» та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27150022 від 16 грудня 2015 стало отримання з мережі Інтернет Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна за № 172266566 від 02.07.2019 12:31:08, що державним реєстратором приватним нотаріусом Соколовим Олександром Євгеновичем, Київський міський нотаріальний округ, м. Київ прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 27150022 від 16.12.2015 13:16:44, згідно якого Іпотекодержателем визначено ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК».

На підставі викладеного, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року та додаткову угоду № 1 від 19.12.2011 року до нього в частині відступлення прав вимоги за договорами про надання споживчого кредиту від 28.02.2008 року № 0 та договором іпотеки від 28.02.2008 року № 78350, які укладені між АТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 .

Ухвалою Подільського районного суду м.Києва від 23.09.2022 року цивільну справу № 758/8243/22, передано за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2022 року позов ОСОБА_1 , залишено без руху.

06.03.2023 року на виконання ухвали Печерського районного суду м. Києва від 07.11.2022 року позивачем усунуто вказані недоліки.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 13.03.2023 року року відкрито провадження у цивільній справі № 758/8243/22-ц за правилами позовного (загального) провадження та призначено підготовче судове засідання.

11.10.2023 року на адресу суду від представника відповідача 1 надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого, останній заперечує проти вимог позову. Вказує, що позивач звернувшись до суду з позовом про визнання договору недійсним, в якому вона не є стороною, не вказала на порушення цим договором її суб`єктивних прав.

Оскільки, позивач не надала належних доказів наявності порушення її прав та законних інтересів вважає заявлені вимоги є необґрунтованими та безпідставними та просить відмовити у задоволенні вимог позову.

Крім того, просили застосувати строк позовної давності, оскільки позивач звернулася з вказаним позовом лише у вересні 2022 року, проте спірний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами був вкладений 08.12.2011 року і про факт його укладення ОСОБА_1 було достеменно відомо ще в березні 2018 році, коли остання зверталася до суду з позовом про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва занесеною до протоколу судового засідання від 14.05.2024 року відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2024 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті.

У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, від позивача надійшла заява в якій остання просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала, просила задовольнити.

У судове засідання представник відповідача 1 не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, від представника відповідача 1 надійшла заява в якій остання просила розглянути справу у її відсутність, позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні вимог позову.

У судове засідання представник відповідача 2 не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, проте в матеріалах справи міститься письмова промова, відповідно до змісту якої останній просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

У судове засідання представник третьої особи 1 не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив, проте в матеріалах справи міститься заява в якій представник третьої особи 1 просить розглядати справу за відсутності представника АТ «Сенс Банк».

У судове засідання третя особа 2 не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила.

Відповідно до п.1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

За наведених обставин, з урахуванням тривалого перебування справи у суді суд, приходить до висновку про розгляд справи у відсутність учасників на підставі наявних в ній доказів.

З урахуванням ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Судовим розглядом встановлено, що 28.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» (далі - АТ «УКРСИББАНК», Банк, відповідач) та ОСОБА_1 (далі - позивач) укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті (долар США), в сумі 100 000 доларів США, в строк до 28.02.2018 року.

28.02.2008 року між тими ж сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до якого позивач отримала кредит у формі кредитної лінії, що надається траншами, ліміт якої є 4 258,25 грн., який зобов`язувалася повернути зі сплатою процентів в порядку та на умовах, визначених кредитним договором з додатками до нього.

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 0 від 28.02.2008 року та № 0 від 28.02.2008 року, 28.02.2008 року між АТ «УКРСИББАНК» та позивачем було укладено договір іпотеки № 78350, відповідно до якого позивач передав в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 (після зміни назви - АДРЕСА_2 .

10.02.2009 року між тими ж сторонами було укладено Додаткову угоду № 1 до договору про надання споживчого кредиту № 0 від 28.02.2008 року щодо зміни схеми погашення кредиту.

Оригінали вказаних правочинів було передано новому кредитору АТ «Дельта Банк» відповідно до акта прийому передачі документації від 19.08.2015 року.

Правова оцінка кожному вказаному договору та обставин їх укладання викладена у судових рішеннях № 2-420/11, 757/12855/18, 757/508/20.

08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта-Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимог за кредитами, відповідно до якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а ПАТ «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних договорах та договорах забезпечення.

Відповідно до підпункту «а» пункту 2.3 договору права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця та з урахуванням інших зобов`язань продавця та покупця, викладених у цьому договорі, зобов`язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві с виконаними з моменту підписання продавцем та покупцем акта приймання-передачі права вимоги за кредитами у дату закриття.

19.12.2011 року між АТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельта Банк» складено акт приймання-передачі, яким передано права вимоги за кредитами, зазначеними в додатку 1 до договору купівлі-продажу, деталізовані в додатку 1 до акта приймання-передачі, зокрема, продавець передав покупцю права вимоги за договором про надання споживчого кредиту від 28.02.2008 року № 0 та договором іпотеки від 28.02.2008 року № 78350, які укладені між АТ «УкрСиббанк» та позивачем.

З моменту підписання цього Акту, передача прав вимоги за кредитами набуває чинності і до нового кредитора ПАТ «Дельта Банк» переходять всі права і обов`язки по спірним договорам укладеним з позивачем.

Так, щодо відсутності повідомлення позивача про відступлення прав вимог, суд вказує наступне.

За ч. 1 ст. 516 ЦПК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про зміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням (ч. 2 ст. 516 ЦК України).

3 аналізу наведених норм ЦК України вбачається, що закон не пов`язує настання наслідків недійсності договору відступлення прав вимоги через наступне неповідомлення боржника про заміну кредитора, а лише передбачає негативні наслідки для нового кредитора.

За ч. ч. 1, 2 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до п. 4.6 Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, саме покупець (АТ «ДЕЛЬТА БАНК») зобов`язаний надіслати позичальнику та особі що надає забезпечення повідомлення про передачу (письмове повідомлення про продаж (відступлення) Прав вимоги за кредитами).

Таким чином, уклавши 08.12.2011 року спірний договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами та підписавши 19.12.2011 року акт приймання-передачі, АТ «УКРСИББАНК» передав а АТ «Дельта Банк» прийняв права первісного кредитора по кредитному договору та договору іпотеки, де боржником є ОСОБА_1 .

Вказані обставини в сукупності свідчать про відсутність порушень ст. 24 Закону України «Про іпотеку» при укладенні спірного договору та дотримання вимог ст.ст. 512-516 ЦК України.

Невиконання цього обов`язку є дією, яка слідує після укладення зазначеного вище договору, у той час як підставою для визнання договору недійсним є недодержання стороною чи сторонами вимог закону в момент укладення договору.

Після отримання оригіналів документів кредитного договору та договору іпотеки, АТ «Дельта Банк» здійснив реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що цілком відповідає укладеному договору купівлі-продажу та не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до п.3. Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» він набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачають, що договори, які були укладені до моменту набрання ним чинності є недійсними та/або не підлягають виконанню.

Отже, на момент укладення договору купівлі-продажу не існувало жодних заборон визначених законами України на укладення спірного договору.

Так, сторонами спірного договору є дві юридичні особи, які при його укладанні погодили всі істотні умови, визначили предмет, мету, ціну договору, який за своїм змістом відповідає вимогам законодавства України.

Позивач в свою чергу, звернувшись до суду з позовом про визнання договору недійсним, в якому вона не є стороною, не вказала на порушення цим договором її суб`єктивних прав.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 03.09.2019 року у справі №№910/14255/18 при вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину враховуються загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було на час пред`явлення позову порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний та ефективний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулося.

Отже, за змістом статей 15, 16, 215 ЦК України визнанню правочину недійсним має передувати встановлення судом наявності порушення прав позивача, який не є стороною цього правочину, а в разі відсутності такого порушення в позові має бути відмовлено.

Також аналіз положень ст.ст.512, 514 ЦК України дає можливість зробити висновок про те, що уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов`язанні, не впливає на зміст самого зобов`язання, і зміна сторони у зобов`язанні ніяким чином не порушує права і інтереси боржника (Постанова Верховного Суду від 23.09.2019 року у справі №757/40858/17-ц).

Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 року у справі №201/8412/18 зауважив, що недійсність договору як приватно-правова категорія повинна не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим.

З огляду на те, що позивач, звертаючись до суду з позовною заявою у цій справі, не надала належних доказів наявність порушення її прав та законних інтересів, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Не допускаються використання цивільних прав з метою неправомірного обмеження конкуренції, зловживання монопольним становищем на ринку, а також недобросовісна конкуренція. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Приписи статті 15 ЦК України встановлюють, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Положення частини другої статті 16 ЦК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину.

Законодавець у статті 203 ЦК України встановив, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також приписи статті 215 ЦК України містять перелік підстав, за яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: 1. недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою-п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу; 2. якщо недійсність правочину встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним; 3. якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналіз статті 13, 15, 16, 203, 215 ЦК України дає підстави для висновку про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або запобігати порушенню цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Частиною першою статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право у спосіб, передбачений законом, звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Зміст статей 3, 15, 16 ЦК України свідчить, що правовою підставою для звернення до суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. За результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Такі висновки, викладені зокрема у постанові Верховного Суду України від 1 червня 2016 року у справі № 920/1771/14 та постанові Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 14 серпня 2018 року у справі № 910/23369/17.

Так, предметом розгляду даної цивільної справи є, вимоги Позивача до АТ «Дельта Банк» та АТ «УкрСиббанк» про визнання недійсним укладеного між ними Договору купівлі-продажу прав вимоги за активами, на підставі якого відбулась заміна кредитора у кредитних зобов`язаннях, які виникли на підставі Кредитного договору позичальника - позивача, а також похідних від нього (акцесорних) забезпечувальних зобов`язань.

У відповідності з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постановах від 08.06.2021р. по справі № 346/1305/19 та від 16 березня 2021 року по справі № 906/1174/18 продаж і відступлення права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення у процедурі ліквідації банку може відбутись на конкурсних засадах на користь будь-якої особи

Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (пункт 1 частини першої статті 512 ЦК України).

Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (частина третя статті 512 ЦК України).

Згідно ст. 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

На підставі ст. 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням.

Як підтверджується матеріалами справи, спірний Договір купівлі-продажу прав вимоги укладався між належними (правомочними) сторонами, у законний спосіб та формі, а відтак АТ «Дельта Банк» на законних підставах набув право вимоги за Кредитним договором та похідними (акцесорними) від нього зобов`язаннями.

Правочином, на підставі якого відбувається відступлення права вимоги, може бути, зокрема, і договір купівлі-продажу.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 656 ЦК України).

Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги.

При цьому, зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права. (правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 та від 08.06.2021 у справі № 346/1305/19).

У відповідності з положеннями статті 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Разом з тим, на підставі частини першої статті 518 ЦК України боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов`язанні заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора.

Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, він має право висунути проти вимоги нового кредитора заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент пред`явлення йому вимоги новим кредитором або, якщо боржник виконав свій обов`язок до пред`явлення йому вимоги новим кредитором, - на момент його виконання.

Чинним законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги .

Разом з тим, згідно положень статей 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала про те, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

У порушення вказаних вище вимог цивільного процесуального закону, позивач не навела та не додала жодного належного доказу щодо підтвердження обставин, на які вона посилався в обґрунтування своїх вимог щодо спростування презумпції правомірності спірного у даній справі правочину, рівно як не довів обставин щодо порушення його власних майнових прав та інтересів, внаслідок укладення правочину, стороною якого вона не є, а також того, що в результаті визнання недійсним такого правочину майнові права позивача буде захищено та відновлено.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають бути обов`язково враховані судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України та ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів».

Щодо заяви представника відповідача 1 про застосування строків позовної давності щодо позивних вимог про визнання договору недійсним, суд зазначає наступне.

Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки наявні підстави для відмови у позові по суті вимог, судом питання про застосування строків позовної давності не розглядається.

Аналіз наведених вище норм законодавства та фактично встановлені обставини у справі вказують на те, що підстави для задоволення позову, відсутні.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, судові витрати, у тому числі судовий збір, понесені стороною позивача, покладаються на нього.

Керуючись ст.ст. 12, 76, 81, 141, 258-259, 263-265, 279, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «УкрСиббанк», Акціонерного товариства «Дельта Банк», треті особи: Акціонерне товариство «Сенс Банк», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Соколов Олександр Євгенович про визнання недійсним договору купівлі-продажу в частині - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, з дня його проголошення, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М.Соколов