КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№88-ц/824/8/2026
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року місто Київ

справа №755/8845/17

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Голуб С.А.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні заяву представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року у цивільній справі за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва Репецького Сергія Васильовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі за позовом Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна,-

В С Т А Н О В И В:

У червні 2017 року заступник керівника Київської місцевої прокуратури №4

в інтересах держави в особі Київської міської ради звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив витребувати у ОСОБА_1 нежитлове приміщення НОМЕР_2 (в літера «А»), загальною площею 212,0 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Справа розглядалась судами неодноразово.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києвавід 28 вересня 2018 року, яке залишено без змін постановою Київськогоапеляційного суду від 17 квітня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Верховного Суду від 08 грудня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 17 квітня 2019 року скасовано, справу переданона новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року (з урахуванням ухвали від 19 грудня 2023 року про виправлення описки) апеляційну скаргу прокуратури міста Києва задоволено.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року скасовано та ухвалено нове судове рішення про задоволення позову.

Витребувано у ОСОБА_1 на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради нежитлове приміщення НОМЕР_2 (літера «А»), загальною площею 212,0 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судові витрати у розмірі 66258 грн., з яких 14724 грн.судовий збір сплачений у суді першої інстанції, 22086 грн. судовий збір сплачений у суді апеляційної інстанції та 29448 грн. судовий збір сплачений у суду касаційної інстанції.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судовий збір, сплачений за подання касаційної скарги у розмірі 29448 грн.

Постановою Верховного Суду від 25 вересня 2024 року касаційні скарги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року та додаткову постанову Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року залишено без змін.

15 липня 2025 року представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 подав до Київського апеляційного суду заяву про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 рокуза нововиявленими обставинами, в якій просив скасувати постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року у справі № 755/8845/17 та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування вимог посилався на те, що станом на дату подання відповідної заяви нежитлове приміщення НОМЕР_2 (в літера «А»), загальною площею 212,0 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не витребувано у власника ОСОБА_1 .

Вказував, що приймаючи постанову від 29 серпня 2023 року апеляційний суд вказав на те, що матеріали справи не містять доказів правомірного вибуття з комунальної власності спірного приміщення та його передачі у законний спосіб у приватну власність ОСОБА_4 .

Зазначав, що у матеріалах кримінального провадження заявником ОСОБА_1 було виявлено факт первинної реєстрації права власності на нежитлове приміщенння площею 229,6 кв.м за територіальною громадою Дніпровського району міста Києва, що підтверджується свідоцтвом про право власності видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради серії НОМЕР_1 .

Вказаним свідоцтвом визначено, що нежилі приміщення №1, 3 №1 по №19 групи приміщень НОМЕР_3, загальною площею 229, 60 кв.м, які розташовані в АДРЕСА_1 , дійсно належать територіальній громаді Дніпровського району міста Києва в особі Дніпровської районної у місті Києві ради на праві комунальної власності. Відповідне свідоцтво видане на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва від 07 червня 2010 року №525-В.

Посилався на те, що ОСОБА_1 відповідно до плану будинку АДРЕСА_1 , з`ясовано, що група приміщень НОМЕР_3 є цокольний поверх літери А нежитлового будинку АДРЕСА_1 .

Вказував, що хоча група приміщень НОМЕР_3 (цокольний поверх) є від`ємною від групи приміщень НОМЕР_2 (1 поверх) літери «А» нежитлового будинку АДРЕСА_1 , не з`ясованим для всіх учасників судового провадження та суду апеляційної інстанції є факт первинної реєстрації права власності на нежитлове приміщення площею 212 кв.м. за територіальною громадою Дніпровського району міста Києва, що б підтверджувалось відповідним свідоцтвом про право комунальної власності.

Зазначав, що колегія суддів вважала, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки матеріалами справи встановлено, що про незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади стало відомо під час проведення перевірки у 2017 році. Проте, про незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади, як прокуратурі (позивачу), так і територіальній громаді було відомо ще у 2013 році, які проводили відповідну (аналогічну) перевірку, що підтверджується належними та допустими доказами.

11 листопада 2025 року від Київської міської ради надійшли пояснення на заяву, в яких остання просила відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 .

Прокурор Київської міської прокуратури в судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти задоволення заяви, просив її залишити без задоволення.

Відповідач ОСОБА_5 у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника відповідача ОСОБА_6 - ОСОБА_2 надійшло клопотання, в якому останній просив відкласти розгляд справи вказуючи на те, що він про день, час та місце розгляду вказаної заяви, як представник ОСОБА_1 повідомлений належним чином через систему «Електронний суд», однак ОСОБА_5 не отримував жодної судової повістки про виклик до суду на 05 лютого 2026 року, що у розумінні ч.1 ст.372 ЦПК України є самостійною підставою для відкладеня розгляду справи.

Колегія суддів відхиляє вказане клопотання, оскільки відповідно до ч.1 ст.64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки.

Також з матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_5 повідомлявся про розгляд справи призначеної на 05 лютого 2026 року о 14.20 год., шляхом направлення на його адресу: АДРЕСА_2 судової повістки, яка повернулася на адресу Київського апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній».

В постанові Верховного Суду від 29 січня 2025 року у справі №752/5046/22 вказано, що, аргументи заявника про те, що суд не повідомив його про розгляд справи, є необґрунтованими, оскільки кореспонденція, а саме судова повістка-повідомлення про розгляд справи була повернена до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». З огляду на те що кореспонденція, яка була повернена до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», то відповідно до пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України він є таким, що її отримав.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 05 лютого 2025 року у справі №128/240/20, від 24 березня 2025 року у справі №706/208/15-ц.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність відповідача ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_2 .

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора Київської міської прокуратури, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи заяви, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини першої статті 423 ЦПК України рішення, постанова або ухвала суду, якими закінчено розгляд справи, що набрали законної сили, можуть бути переглянуті за нововиявленими або виключними обставинами.

Згідно із частиною другою статті 423 ЦПК України підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; 2) встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; 3) скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина четверта стаття 423 ЦПК України).

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктами 1, 2 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення.

Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 3 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи, але підстави виникли після ухвалення рішення у справі (зокрема, шляхом скасування судового рішення, яке стало підставою для його ухвалення), спростовують обставини, встановлені судом на час розгляду справи, та мають важливе значення для її розгляду. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення за нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається. Вирішуючи питання про скасування судового рішення із зазначених підстав, суди мають виходити з преюдиційного зв`язку судових рішень, зокрема з того, що між рішеннями має існувати матеріально-правовий зв`язок, факти, встановлені в одній із справ, мають значення для іншої справи. Разом з тим слід мати на увазі, що скасування судового рішення може бути визнано нововиявленою обставиною лише в тому випадку, коли суд обґрунтував судове рішення, що переглядається, скасованим судовим рішенням (актом) чи виходив із вказаного акта, не посилаючись прямо на нього, і якщо вже прийнято новий акт, протилежний за змістом скасованому, або коли саме скасування акта означає протилежне вирішення питання.

Процедура перегляду остаточного судового рішення за нововиявленими обставинами не є тотожною новому розгляду справи та не передбачає повторної оцінки всіх доводів сторін. Суд має переглянути раніше ухвалене рішення лише в межах нововиявлених обставин. Підставою такого перегляду є не недоліки розгляду справи судом (незаконність та (або) необґрунтованість судового рішення, постанови чи ухвали, неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права), а те, що на час ухвалення рішення суд не мав можливості врахувати істотну обставину, яка могла суттєво вплинути на вирішення справи, оскільки її учасники не знали про цю обставину та, відповідно, не могли підтвердити її у суді. Тобто перегляд справи у зв`язку з нововиявленими обставинами спрямований не на усунення судових помилок, а на перегляд судового рішення у вже розглянутій справі з урахуванням обставини, про існування якої стало відомо після ухвалення такого рішення.

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи, існували на час її розгляду, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин. Питання про те, які обставини вважати істотними, є оціночним. Суд вирішує його у кожному конкретному випадку з урахуванням того, чи ці обставини могли спростувати факти, покладені в основу судового рішення, та вплинути на висновки суду під час його ухвалення так, що якби вказана обставина була відома особам, які беруть участь у справі, то зміст судового рішення був би іншим (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 серпня 2022 року у справі №919/11027/18 (провадження №12-7звг22), пункт 5.3).

Нововиявленими є обставини, які: входять до предмета доказування у відповідній справі; обґрунтовують вимоги або заперечення сторін; можуть вплинути на висновки суду про права й обов`язки її учасників або мають інше істотне значення для правильного вирішення спору; існували на час розгляду справи, рішення в якій переглядається; спростовують фактичні дані, покладені в основу такого рішення; не були встановлені, коли суд ухвалював це рішення; не були та не могли бути відомі на час розгляду справи особі, яка звертається із заявою про перегляд рішення; стали відомими тільки після його ухвалення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №127/10129/17 (провадження №14-549зц18), пункт 26).

Обставини, які могли бути встановлені при розгляді справи в разі виконання учасниками справи та судом вимог процесуального закону (змагальність, диспозитивність тощо), не можуть визнаватися нововиявленими (постанова Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі №345/1362/20 (провадження №61-8675св21).

Не є нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці доказів, які вже оцінив суд у процесі розгляду справи. Крім того, судове рішення не можна переглядати у зв`язку з нововиявленими обставинами у разі, якщо обставини, передбачені процесуальним законом, відсутні, а також якщо ці обставини були або могли бути відомі заявникові на час розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2019 року у справі №127/10129/17 (провадження №14-549зц18), пункти 27, 28).

Не належать до нововиявлених нові обставини, які виникли або змінилися після ухвалення судом рішення, доказ, який підтверджує обставини, що виникли після рішення, або нове обґрунтування позовних вимог чи заперечень проти позову; не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювалися судами у процесі розгляду справи (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі №9901/819/18 (провадження №11-430заі20), пункт 6.38.).

Не можуть вважатися нововиявленими обставини, що встановлюються на підставі доказів, які не були своєчасно подані сторонами чи іншими особами, які беруть участь у справі. Не може вважатися нововиявленою обставина, яка ґрунтується на переоцінці тих доказів, які вже оцінювались судом у процесі розгляду справи.

Неналежне виконання сторонами своїх процесуальних обов'язків, в тому числі і неподання суду усіх доказів, збирання нових доказів після розгляду справи на думку колегії суддів не є нововиявленими обставинами, а тому і не можуть тягнути за собою перегляд судового рішення з зазначених підстав.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Обставини, що обґрунтовують вимоги або заперечення сторін чи мають інше істотне значення для правильного вирішення справи, існували на час ухвалення судового рішення, але залишаються невідомими особам, які беруть участь у справі, та стали відомими тільки після ухвалення судового рішення, є нововиявленими обставинами. Обставини, які виникли чи змінилися тільки після ухвалення судового рішення і не пов`язані з вимогою в цій справі, а тому не могли бути враховані судом при ухваленні судового рішення, є новими обставинами і можуть бути підставою для пред`явлення нової вимоги. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами.

Європейський суд з прав людини зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (PONOMARYOV v. UKRAINE, №3236/03, §40, ЄСПЛ, 03 квітня 2008 року).

Процедура скасування остаточного судового рішення у зв`язку із нововиявленими обставинами передбачає, що існує доказ, який раніше не міг бути доступний, однак він міг би призвести до іншого результату судового розгляду. Особа, яка звертається із заявою про скасування рішення, повинна довести, що в неї не було можливості представити цей доказ на остаточному судовому слуханні і що цей доказ є вирішальним. Ця процедура є характерною для правових систем багатьох держав-учасниць. Зазначена процедура сама по собі не суперечить принципу правової визначеності доти, доки вона використовується задля виправлення помилок, допущених під час здійснення правосуддя (PRAVEDNAYA v. RUSSIA, №69529/01, §27, 28, ЄСПЛ, 18 листопада 2004 року).

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням «Про формування комунального майна міста та районів» від 13 січня 1992 року №26 Виконавчий комітет Київської міської Ради народних депутатів затвердив перелік комунального майна, що перебуває у власності міста (додаток 1), а саме: майстерня по ремонту холодильників №13, завод «Ремпобуттехніка», розташований за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 7; житлово-експлуатаційна контора № 1014, за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 7/1.

Рішенням Дніпровської районної в місті Києві ради від 03 грудня 2008 року №323 внесено зміни до рішення Дніпровської районної у місті Києві ради від 16 жовтня 2008 року №297 «Про внесення змін та доповнень до рішення Дніпровської районної у місті Києві ради від 26 червня 2008 року №239 «Про затвердження переліку об`єктів, що відносяться до власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва, які підлягають приватизації у 2008-2009 роках», а саме додаток 1 до рішення доповнено позиціями, серед яких нежиле приміщення за адресою: м. Київ, вул. Харківське шосе, 7-13, літера «А».

Рішенням від 12 березня 2009 року №339 Дніпровська районна в місті Києві рада виключила спірне майно з переліку об`єктів, що відносяться до власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва, які підлягають приватизації у IV кварталі 2007 року та у 2008 році.

Відповідно до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 грудня 2010 року №1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» затверджений перелік майна підприємств, організацій та установ комунальної власності територіальної громади м. Києва, яке передано до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій, згідно з додатками 1-10 до цього розпорядження.

До сфери управління Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації увійшло спірне нежитлове приміщення, розташоване в АДРЕСА_1 .

Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 27 липня 2010 року у справі №2-2782/10 визнав за ОСОБА_4 право власності на групу приміщень НОМЕР_2 загальною площею 212,0 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 . 29 грудня 2012 року на підставі вказаного рішення суду ОСОБА_4 зареєстрував право власності на спірне приміщення.

Рішенням від 23 жовтня 2013 року №290/9778 «Про передачу в оренду нежитлових приміщень комунальної власності територіальної громади м. Києва єдиному претенденту на право оренди» Київська міська рада передала в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_7 нежитлове приміщення площею 262,4 кв. м, розташоване на АДРЕСА_1 , строком на 2 роки 364 дні.

08 листопада 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 уклали договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до умов якого ОСОБА_1 придбав групу приміщень НОМЕР_2 загальною площею 212,0 кв.м у будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до договору від 22 листопада 2013 року №29/1, укладеного з Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, фізична особа-підприємець ОСОБА_7 отримав в оренду майно, яке належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .

У листі Департамента комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 28 травня 2014 року вказано, що свідоцтво про право власності на спірний об`єкт ОСОБА_8 не оформлялось.

Відповідно до листа Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 17 лютого 2017 року спірний об`єкт нерухомості було повернуто з орендного користування відповідно до акту приймання-передачі (повернення) від 26 квітня 2013 року.

Згідно листа Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 21 квітня 2017 року реєстрація прав власності ні Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, ні КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Дніпровського району м. Києва» на нерухоме майно - нежитлове приміщення, загальною площею 212,0 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не здійснювалась. Свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на цей об`єкт нерухомості не видавалось.

У листі Департаменту комунальної власності міста Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 11 квітня 2017 року зазначено, що приватизацію спірного об`єкта департамент не здійснював.

Задовольняючи позовні вимоги у даній справі, суд апеляційної інстанції, з яким погодився й суд касаційної інстанції у постанові від 25 вересня 2024 року, виходив з того, що спірне нежитлове приміщення є власністю територіальної громади міста Києва та за відсутності у матеріалах справи доказів правомірного вибуття такого майна з комунальної власності, Київська міська рада, як уповноважений державою власник такого майна, має право на його витребування у добросовісного набувача - ОСОБА_1 на підставі пункту 3 частини 1 статті 388 ЦК України.

Звертаючись до суду із заявою про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року за нововиявленими обставинами, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 посилався на те, що не з`ясованим для всіх учасників судового провадження та суду апеляційної інстанції є факт первинної реєстрації права власності на спірне нежитлове приміщенння площею 212 кв.м за територіальною громадою Дніпровського району міста Києва, що б підтверджувалось відповідним свідоцтвом про право комунальної власності, яке видане Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради серії САС №923124. Вказував, що прокуратурою пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки про незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади, як прокуратурі (позивачу), так і територіальній громаді було відомо ще у 2013 році, які проводили відповідну (аналогічну) перевірку, що підтверджується належними та допустими доказами, які додані до заяви.

Колегія суддів вважає, що зазначені заявником обставини не мають ознаки нововиявлених обставин, оскільки як вбачається з матеріалів справи прокурором Київської місцевої прокуратури №4 ще під час розгляду справи в суді першої інстанції 12 вересня 2017 року надані додаткові письмові пояснення, до яких додані документи, в тому числі копію реєстраційної справи приватного нотаріуса Бабенко В.В, а саме інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме май (документ сформовано приватним нотаріусом Бабенко В.В. за заявою ОСОБА_4 08.11.2013 року № 3874304) про нежилі приміщення №1, з №1 по №19 (групи приміщень 100) загальною площею 229,60 кв.м, які розташовані в АДРЕСА_1 , підставою виникнення права власності територіальної громади Дніпровського району міста Києва в особі Дніпровської районної у мі Києві раді вказано свідоцтво про права власності серії НОМЕР_1 від 07 червня 2010 року.

Матеріалами справи підтверджено та судами у даній справі встановлено, що спірне нежитлове приміщення НОМЕР_2 (в літера «А») загальною площею 212,0 кв.м не є відокремленим нерухомим майном та у будинку на АДРЕСА_1 розміщуються і інші об`єкти нерухомості (загальною площею 681,80 кв.м), які належать територіальній громаді міста Києва.

Отже, оформлення територіальній громаді Дніпровського району міста Києва особі Дніпровської районної у місті Києві ради вказаного заявником свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 07червня 2010 року, що видане на підставі наказу Головного управління комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 07червня 2010 року №525 В не є нововиявленою обставиною.

Не є нововиявленою обставиною і посилання представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 на те, що про незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади, як прокуратурі (позивачу), так і територіальній громаді було відомо ще у 2013 році, які проводили відповідну (аналогічну) перевірку, що підтверджується доказами листами: Дніпровської районної в місті Києві державної адміністарції від 20 грудня 2013 року (0004710); прокуратури Дніпровського району м. Києва від 17 грудня 2013 року за вих. №13844вих.13; Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 23 грудня 2013 року (0004719); прокуратури Дніпровського району м. Києва від 08 січня 2014 року за вих. №7882вх.13;прокуратури Дніпровського району м. Києва від 04 лютого 2014 року за вих. №32-1183вих. 14; Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 05 лютого 2014 року (0005102) з додатками, з огляду на наступне.

Заявляючи про застосування строків позовної давності у суді першої інстанції, представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_9 вказував на те, що про порушення права власності Київська міська рада та прокуратура Дніпровського району м.Києва знали щонайменше з 29 січня 2014 року, а прокуратура Подільського району м.Києва була обізнана про рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2010 року у справі №2-2782-10 та матеріали справи, що стали підставою їх ухвалення ще з 28 серпня 2013 року.

Перевіряючи доводи сторони відповідача щодо пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом, апеляційний суд у постанові від 29 серпня 2023 року зазначив, що прокурор не пропустив встановлений законом строк для звернення до суду із позовом, оскільки про незаконне вибуття спірного майна з власності територіальної громади стало відомо під час проведення перевірки у 2017 році.

Так, з встановлених судами обставин справи вбачається, що на запит Київської місцевої прокуратури №4 від 14 квітня 2017 року Київська міська рада повідомила, що нежитлові приміщення, групи приміщень НОМЕР_2, загальною площею 212,0 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 незаконно вибули із комунальної власності.

Ні прокуратура, ні Київська міська рада не були сторонами правочинів, на підставі яких відбулося незаконне вибуття та подальший перехід права власності на спірне майно, тому вони не мали об`єктивної можливості дізнатися про порушення прав власності територіальної громади міста Києва раніше.

Листи аналогічного змісту Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від грудня 2013 року та датовані 2014 роком, які додані і до заяви про перегляд постанови за нововиявленими обставинами та висновок про вартість майна ТОВ «АВАНТАЖ КОНСАЛТ» існували на час розгляду справи, а відтак листи: Дніпровської районної в місті Києві державної адміністарції від 20 грудня 2013 року (0004710); прокуратури Дніпровського району м. Києва від 17 грудня 2013 року за вих. №13844вих.13; Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 23 грудня 2013 року (0004719); прокуратури Дніпровського району м. Києва від 08 січня 2014 року за вих. №7882вх.13; прокуратури Дніпровського району м. Києва від 04 лютого 2014 року за вих. №32-1183вих. 14; Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 05 лютого 2014 року (0005102)та висновок про вартість майна ТОВ «АВАНТАЖ КОНСАЛТ» не є нововиявленими у розумінні пункту 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

З огляду на викладене, наведені у заяві про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023року обставини в розумінні статті 423 ЦПК України, не є нововиявленими обставинами, оскільки не спростовують факти, що були покладені в основу судового рішення та не можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, яку надав суд у такому рішенні, а також фактично зводяться до незгоди заявника з прийнятими судовими рішеннями у цій справі.

Слід зазначити, що відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна - на підставі рішення державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), м.Київ Бандури Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.02.2025 року (індексний номер: 77058896) зареєстровано право власності на групу приміщень НОМЕР_2 (в літ.А) заг.пл.212,00 кв.м по АДРЕСА_1 за територіальною громадою, орган місцевого самоврядування, Київська міська рада, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 00, номер відомостей про речове право: 58380752). Державну реєстрацію здійснено на підставі: постанова суду, серія та номер: 755/8845/17, виданий 29.08.2023року, видавник: Київський апеляційний суд; постанова суду, серія та номер: 755/8845/17, виданий 25.09.2024 року, видавник: Касаційний цивільний суд Верховного Суду.

А відтак, посилання у заяві на те, що станом на дату подання заяви нежитлове приміщення НОМЕР_2 (в літера «А»), загальною площею 212,0 кв.м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , не витребувано у власника ОСОБА_1 спростовується вищезазначеним.

Колегія суддів звертає увагу, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності.

Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру.

Крім того, колегія суддів враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі «Христов проти України» (Khristov v. Ukraine, заява № 24465/04) від 19 лютого 2009 року, де в п.33 зазначено, що «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини.

Відповідно до ч.3 ст.429 ЦПК України за результатами перегляду судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, суд може відмовити в задоволенні заяви про перегляд рішення за нововиявленими або виключними обставинами та залишити відповідне судове рішення в силі.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що підстав для перегляду постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року за нововиявленими обставинами, які передбачені ст.423 ЦПК України відсутні, отже в задоволенні заяви слід відмовити, а постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року залишити в силі.

Керуючись ст.ст.423-429 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року у цивільній справі за апеляційною скаргою заступника прокурора міста Києва Репецького Сергія Васильовича на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 28 вересня 2018 року у справі за позовом Київської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Київської міської ради до ОСОБА_1 про витребування майна - відмовити.

Постанову Київського апеляційного суду від 29 серпня 2023 року з урахуванням ухвали Київського апеляційного суду від 19 грудня 2023 року про виправлення описки - залишити в силі.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складено 16 лютого 2026 року.

Головуючий

Судді