ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 22-ц/819/180/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 лютого 2026 року м. Херсон

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Приходько Л. А.,

суддів: Базіль Л.В.,

Радченко С.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

позивач ОСОБА_2

відповідач Приватне сільськогосподарське підприємство «Агрофірма «Роднічок»,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами цивільну справу за апеляційною скаргою представника Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Роднічок» на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 18 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кузьиіної О.І.,

В С Т А Н О В И В:

08 вересня 2025 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , від імені яких діяв адвокат Харченко Д.М, звернулися до суду з позовом до ПСП «Агрофірма «Роднічок» про стягнення заборгованості за договором оренди.

Позовна заява мотивована тим, що 13 січня 2019 року між ОСОБА_3 та ПСП «Агрофірма «Роднічок» був укладений договір оренди землі. Відповідно до п. 1 Договору, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер :04:011:0001 сільськогосподарського призначення із земель приватної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, про що складено відповідний актовий запис. 21 січня 2022 року позивачі отримали в Білозерській державній нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину за законом на вищезазначену земельну ділянку. Згідно з п. 9 цього ж Договору, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, за наступний рік до 01 вересня поточного року. Розмір річної орендної плати за земельні ділянки приватної власності визначені і погоджені сторонами в такому розмірі: 15 602,00 грн.

22 січня 2022 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПСП «Агрофірма «Роднічок» була укладена додаткова угода до вищезазначеного договору оренди землі. Відповідно до п. 1 зазначеної Угоди, у зв`язку з тим, що ОСОБА_1 , ОСОБА_2 отримали на праві власності земельну ділянку в порядку спадкування сторони внесли зміни в договір оренди землі, замінивши вибулу сторону договору її правонаступниками.

28 грудня 2023 року та 07 лютого 2025 року відповідач перерахував на розрахунковий рахунок позивачів грошові кошти в сумі 8 000,00 грн, що в силу положень частини першї статті 264 ЦК України вважається вчиненням боржником дій, що свідчать про визнання ним свого боргу. В той же час, в порушення умов п. 9 Договору, ПСП «Агрофірма «Роднічок», як орендар, прострочило виконання грошового зобов`язання, а саме не сплативши орендну плату за 2023, 2024, 2025 та 2026 роки у строки передбачені договором.

На підставі наведеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивачі просили суд стягнути з ПСП «Агрофірма «Роднічок» на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди землі в розмірі 64 449,57 грн, з яких: 54 408,00 грн заборгованість з орендної плати за 2023-2026 роки; 7 841,73 грн інфляційне збільшення боргу та 2 199,84 грн 3 % річних, а також стягнути судові витрати.

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 18 листопада 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ПСП «Агрофірма Роднічок» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованість за договором оренди землі в розмірі 64 449,57 грн. з яких: 54 408,00 грн заборгованість з орендної плати за 2023-2026 роки; 7 841,73 грн інфляційне збільшення боргу та 2 199,84 грн 3 % річних.

Стягнути з ПСП «Агрофірма Роднічок» на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , судовий збір в сумі 968,96 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 8 000,00 грн, всього 8 968,96 грн.

Задовольняючи позовні вимоги суду першої інстанції керувався тим, що відповідач не виконав обов`язок зі сплати орендної плати за 2023-2026 роки, що є істотним порушенням укладеного мыж сторонвми договору оренди. При цьому суд виходив з того, що в матеріалах справи відсутні докази, що несплата орендної плати за вказаний період була спричинена форс-мажорними обставинами або іншими незалежними від відповідача причинами, які б унеможливлювали виконання його зобов`язань. Факт введення воєнного стану на території України та окупація вказаної земельної ділянки, що могли призвести до забруднення вибухонебезпечними предметами, не може свідчити про очевидну неможливість використання відповідачем її у своїй господарській діяльності, а отже неможливість виконання останнім взятих на себе зобов`язань з орендної плати. Адже самі по собі лише посилання на вказаний факт без надання належних доказів на підтвердження неможливості виконання відповідних зобов`язань за договором оренди землі не можуть бути підставою для звільнення від вказаних зобов`язань

16 грудня 2025 року представник ПСП «Агрофірма Роднічок» - адвокат Сергээва К.О. подала апеляційну скаргу, сформувавши її в системі «Електронний суд», в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом фактичних обставин справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалите нове судове рішення про відмову у задоволені позовних вимог у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального права, що регулюють питання звільнення орендаря від сплати орендної плати та підтвердження факту настання, дії та припинення форс-мажорних обставин, а саме статті 762 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та Закону України «Про Торгово-промислові палати в Україні».

Так, у 2022-2025 роках ПСП «Агрофірма «Роднічок» було об`єктивно позбавлене можливості здійснювати господарську діяльність на земельній ділянці. Тобто, ПСП «Агрофірма «Роднічок» не використовувало земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва позивачів внаслідок обставин, не залежних від нього, а саме в період активних бойових дій, окупації, забруднення землі вибухонебезпечними предметами. У даній ситуації, відповідач не знав, не міг передбачити початку війни, наслідків бойових дій та окупації територій України, а також не міг та не може на це вплинути і це унеможливлює виконання зобов`язань за таких умов здійснення господарської діяльності. Договором, укладеним з позивачем та чинним законодавством України не передбачено, що Відповідач повинен був надати позивачам повідомлення про неможливість виконання ним обов`язків за Договором оренди, та в підтвердження настання та дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), надати Сертифікат Торгово-промислової палати України або Регіональної Торгово-промислової палати України. В даному випадку, необхідність додатково звертатися до РТПП відсутня, оскільки такого обов`язку Договором не передбачено та дія форс-мажорних обставин в місці розташування орендованої земельної ділянки підтверджено нормативно правовими актами та іншими загальновідомими та доступними документами та інформацією.

Апелянт зазначає, що перелік документів, які підтверджують настання та дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили, обставин незалежних від Орендаря) є невичерпним та необмеженим чинним законодавством України. Так, в даному випадку, відповідачем надані інші докази настання та дії форс-мажорних обставин, які наявні в матеріалах справи. Так, відповідачем до суду першої інстанції була надана відповідь Херсонської обласної військової адміністрації № 01-01-51 9226/0/25/46 від 22 серпня 2025 року, у якій було зазначено, коли та які саме роботи проводилися на земельній ділянкці, яка перебуває у власності позивачів та в оренді ПСП «Агрофірма «Роднічок». Разом із відповіддю був наданий Акт №7 від 28 грудня 2024 року, яким підтверджено факт проведення розмінування та очищення зазначеної земельної ділянки лише частково 28 грудня 2024 року. Так, в Акті зазначено, що обстеження відбувалося в період з 29 березня 2024 року по 28 грудня 2024 року, виявлено 484 одиниці вибухонебезпечних предметів і їх знешкодження не проводилося, а також не транспортувались.

Крім того, апелянт зазначає, що в даній справі не доведені обставини щодо розміру заборгованості, що має значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими. Відповідач здійснював окремі платежі у 2024 році та у 2025 році по 6 000,00 грн. кожному. Тобто, всього сплачено 12 000,00 грн, а не 8000,00 грн, як вказують позивачі, тому, і розрахунок 3% річних та інфляційних втрат не є вірним. Ці суми були сплачені відповідачем добровільно, не у відповідь на будь-які претензії чи інші вимоги позивачів досудового врегулювання спору, тому, не є визнанням наявності заборгованості чи іншого обов`язку Таким чином, якщо річна орендна плата становить 15 602,00 грн, сплачено 12 000,00 грн, то сума основного боргу становить 50 408,00 грн, а не 54 408,00 грн. Не дивлячись на це, суд першої інстанції стягнув з відповідача 54 408,00 грн основного боргу та відповідно завищені суми 3% річних та інфляційних втрат.

Також апелянт не погоджується з зазначеною позивачем сумою витрат на правову допомогу, оскільки розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, здійснені дії, тощо.

Правом на подання відзиву відповідач не скористався.

Відповідно до частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду у справі за позовом з ціною менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тому, відповідно до частини тринадцятої статті 7 та частини першої статті 369 ЦПК України підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами без проведення судового засідання.

Відповідно до частини першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам, оскільки не ґрунтується на повному встановленню в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності.

Як вбачається зі змісту позовних вимог, позивачі звернулися до суду з позовом до ПСП «Агрофірма «Роднічок» про стягнення заборгованості з орендної плати, посилаючись на те, що відповідач (орендар) не виконав обов`язок зі сплати орендної плати за 2023-2026 роки, що є підставою для стягнення орендної плати у судовому порядку.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 13 січня 2019 року між ОСОБА_3 та ПСП «Агрофірма «Роднічок» був укладений договір оренди землі. Відповідно до п. 1 Договору, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку кадастровий номер :04:011:0001 сільськогосподарського призначення із земель приватної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.

Згідно з п. 9 цього ж Договору, орендна плата вноситься Орендарем у грошовій формі. Розмір річної орендної плати за земельні ділянки приватної власності визначені і погоджені сторонами в такому розмірі: 15 602,00 грн. за земельну ділянку та виплачується наступним чином: до 01 вересня 2022 року за 2023 рік; до 01 вересня 2023 року за 2024 рік; до 01 вересня 2024 року за 2025 рік.

Наведена умова договору свідчить про оплату орендної плати наперед.

Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Білозерського державної нотаріальної контори Херсонської області від 21 січня 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за №80, ОСОБА_1 отримав спадщину, а саме 1/2 частину земельної ділянки площею 1,9600 га, що розташована на території Чорнобаївської сільської ради Херсонського району Херсонської області.

Згідно свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Білозерського державної нотаріальної контори Херсонської області від 21 січня 2022 року, зареєстрованого в реєстрі за №77, ОСОБА_2 отримала спадщину, а саме 1/2 частину земельної ділянки площею 1,9600 га, що розташована на території Чорнобаївської сільської ради Херсонського району Херсонської області.

22 січня 2022 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ПСП «Агрофірма «Роднічок» була укладена додаткова угода до вищезазначеного договору оренди землі.

Відповідно до умов договору оренди землі, позивачі мають право на отримання орендної плати в розмірі 15 602 грн на рік, починаючи з 22 січня 2022 року.

Відповідно до частини другої статті792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Правилами частини першої статті2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Отже, оренда землі є окремим випадком найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства.

Договір оренди землі, відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі», це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно з частиною першою статті15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначають права та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Орендодавець, відповідно до абзацу п`ятого частини першоїстатті 24 Закону України «Про оренду землі», має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт.

Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт (частина друга статті 25 Закону України «Про оренду землі»).

У справі, що переглядається, суд першої інстанції встановив, що ПСП «Агрофірма «Роднічок» протягом 2023-2026 років не виплачувало позивачам орендну плату у строки, визначені умовами укладеного між ними договору та додатковими угодами про оренду землі, що відповідно до наведених норм права є підставою для стягнення суми заборгованості з орендної плати.

Оскільки позивачі мотивували позовні вимоги тим, що ПСП «Агрофірма «Роднічок» вчасно не сплачувало орендну плату за 2023 - 2026 роки, тому саме відповідач повинен був спростувати належними та допустимими доказами твердження позивачів про несплату орендної плати в обумовлений в договорі термін до 01 вересня поточного року за наступний рік.

Відповідач факт невиплати орендної плати за 2023-2026 роки не заперечує, посилаючись на те, що заборгованість по орендній платі за вказаний період виникла виключно з обставин, пов`язаних з військовою агресією рф проти України, що стало підставою для введення військового стану з 24 лютого 2022 року, окупацією Херсонської області та забруднення орендованої земельної ділянки вибухонебезпечними предметами

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із частиною четвертою статті14 ЦК України особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства.

Статтею 617 Цивільного кодексу України передбачено можливість звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо сторона договору доведе, що таке порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили (форс-мажору).

Частиною 2 статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору, зокрема, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, тощо.

У зв`язку із запровадження на території України УказомПрезидента України № 64 від 24 лютого 2022 року воєнного стану, Торгово-промисловою палатою України (далі - ТПП) було оприлюднено лист № 2024/02.0-7.1 від 28 лютого 2022 року, яким повідомлено, що військова агресія Російської Федерації проти України є форс-мажорною обставиною (обставиною непереборної сили). Це означає, що введення воєнного стану на території України є форс-мажором та є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договору, але тільки в тому випадку, якщо саме ця обставина стала підставою для невиконання договірних зобов`язань.

У постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 червня 2022 року в справі № 922/2394/21 зазначено, що: «статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Так, форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку. Таких висновків дотримується Верховний Суд у постанові від 16 липня 2019 року у справі №917/1053/18 та у постанові від 09 листопада 2021 у справі №913/20/21».

Отже, орендар повинен довести факт, що він опинився в ситуації неможливості виконання договірних зобов`язань, або ж виконання договірних зобов`язань внаслідок військової агресії було практично неможливим (через активні воєнні дії, тимчасову окупацію засміченням вибухонебезпечними предметами земельної ділянки, що є предметом договору), це допоможе уникнути відповідальності за порушення договірних зобов`язань.

Відповідно до частини першої статті 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.

Відповідно до системного аналізу глави58 ЦК України оренда земельної ділянки є різновидом найму майна, а тому загальні положення про найм (оренду) застосовуються до регулювання відносин з найму (оренди) земельної ділянки, якщо інші правила не передбачено спеціальним Законом. Положення ЗаконуУкраїни «Про оренду землі» не забороняють застосування до відносин з оренди землі наведених загальних положень, викладених у статті762 ЦК України (постанова Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі № 399/935/16-ц (провадження № 61-304св17)).

Згідно з положеннями частини шостої статті762 ЦК України наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

У пунктах 6.8-6.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 910/7495/16 (провадження № 12-37гс18) зазначено, що норма частини шостої статті 762 ЦК України визначає в якості підстави звільнення від зобов`язання сплатити орендну плату об`єктивну безпосередню неможливість використовувати передане у найм майно (бути допущеним до приміщення, знаходитись у ньому, зберігати у приміщенні речі тощо) через обставини, за які орендар не відповідає.

Обставини, зазначені у нормі частини шостої статті 762 ЦК України, повністю не охоплюються поняттям форс-мажорних обставин, адже на відміну від останніх, ознаками яких є їх об`єктивна та абсолютна дія, а також непередбачуваність, перші можуть бути спричинені, зокрема, й безпосередньо вольовою дією орендодавця, тобто обставини згідно з частиною шостою статті 762 ЦК України можуть включати обставини непереборної сили та випадку, втім не обмежуються ними.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відсутність у частині шостій статті 762 ЦК України вичерпного переліку обставин, які унеможливлюють використання орендарем майна, підстав виникнення таких обставин, засобів їх підтвердження свідчить про те, що підставою для застосування цієї норми є встановлення факту неможливості використання орендарем майна з незалежних від нього причин на загальних підставах, визначених процесуальним законодавством.

Спірна земельна ділянка розташована на території Чорнобаївської сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області, та у період з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року перебувала під тимчасово окупацією рф, а з 11 листопада 2022 року Чорнобаївська сільська територіальна громада Херсонського району Херсонської області віднесена до території можливих бойових дій, а з 01 травня 2023 року активних бойових дій, що підтверджується наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309, яким було затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, а також Переліком територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, який затверджено наказом Міністерства розвитку громад та територій України 28 лютого 2025 року№ 376, який є чинним.

Згідно правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) у кожному конкретному випадку істотність порушення договору треба оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон розкриває за допомогою іншого оціночного поняття «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору». Тобто, критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданої цим порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір.

З огляду на викладене, апеляційний суд приходить висновку, що належними, достатніми та допустимими доказами відповідачем доведено факт неможливості використання орендарем земельної ділянки з незалежних від нього причин, а саме існування форс-мажорних обставин, які перешкоджали йому виконати передбачений договором сторін обов`язок з виплати позивачу орендної плати за 2023 рік, оскільки земельна ділянка, що розташована на території Чорнобаївської сільської територіальної громади Херсонського району Херсонської області, в період з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року перебувала під тимчасовою окупацією, тому в 2022 році орендар значною мірою був позбавлений можливості використовувати спірну земельну ділянку для отримання доходів в 2022 році та сплатити у передбачений договор термін до 01 вересня 2022 року орендну плату позивачам за 2023 рік.

Обґрунтовуючи свої заперечення щодо неможливості виплати орендної плати за 2024, 2025 та 2026 роки відповідач посилається на наявність обставин непереборної сили, за які він не відповідає, зокрема не можливість використання орендованої земельної ділянки позивачів через її замінування та забруднення вибухонебезпечними предметами.

Згідно з частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

На підтвердження неможливості використання орендованої земельної ділянки у період з 2023 по 2025 роки з незалежних від відповідача причин та забруднення цієї ділянки вибухонебезпечними предметами представник відповідача надала суду першої інстанції наступні докази.

Так, 09 лютого 2023 року за № 00027 підприємство направило звернення до представництва "ХАЛО ТРАСТ" в Україні з проханням надати допомогу у розмінуванні територій (а.с.72-73). Відповіді на лист відповідач не отримав.

07 серпня 2025 року відповідач направив до Херсонської обласної військової адміністрації запит № РД/Вих0278 щодо надання інформації про проведення робіт із розмінування територій у межах Чорнобаївської громади (а.с.75).

22 серпня 2025 року підприємство отримало відповідь Херсонської обласної військової адміністрації № 01-01-51-9226/0/25/46, у якій було зазначено, коли та які саме роботи проводилися на земельній ділянкі з кадастровим номером :04:011:0001, яка перебуває у власності позивачів та в оренді відповідача (а.с.76-79).

Разом із відповіддю був наданий Акт №7 від 28 грудня 2024 року ГУ ДСНС у Херсонській області, в якому зазначено, що обстеження та очищення земель сільськогосподарського призначення Чорнобаївської територіальної громади від вибухонебезпечних предметів відбувалося в період з 29 грудня 2024 рку по 28 грудня 2024 року. Під час проведення робіт виявлено 484 одиниці, вибухонебезпечні предмети було знищено на місці знаходження. За результатами здійснення контролю очищеної територіїі (не менше 10%) станом на 28 грудня 2024 року вибухонебезпечних предметів не виявлено. Землі сільськогосподарського призначення Чорнобаївської територіальної громади Херсонського району Херсонської області вважаються обстеженими та підлягають виключенню з територій ймовірно забруднених ВНП. Вказані в цьому акті землі сільськогосподарського призначення залишаються постійному оперативному реагуванні щодо фактів виявлення ВНП (а.с.80-83).

Також відповідачем зазначалося, що підприємство, у зв`язку із забрудненням земельних ділянок вибухонебезпечними предметами, не могло провести посівну та збиральну кампанії, а відтак отримати будь-які доходи від її використання, в тому числі у період з 2022 по 2025 роки, враховуючи аграрний рік, який стосується циклу сільськогосподарських робіт та пов`язаних з ними процесів, який включає підготовку ґрунту, посів, догляд за посівами, збір урожаю та інші дії, що є частиною аграрного сектору економіки.

Тобто, колегія суддів важає, що відповідачем надано належні докази на підтвердження забруднення спірної земельної ділянки вибухонебезпечними предметами. Матеріали справи свідчать, що відповідач, в межах реалізації Закону України« Про протимінну діяльність в Україні», здійснював дії щодо звернення до компетентних органів з приводу обстеження та розмінування земельних ділянок з метою усунення перешкод у користуванні ними, що свідчить про здійснення відповідачем дій щодо доведеності наявності дійсних обставин неможливості виконання зобов`язання.

На думку колегії суддів, забруднення земельного масиву, в який входить земельна ділянка позивачів, вибухонебезпечними предметами, її не використання внаслідок цього забруднення, а в подальшому виявлення, розмінування, знищення вибухонебезпечних предметів уповноваженим на те Законом України «Про протимінну діяльність в Україні» органом, надає підстави для застосування вимог частини шостої статті 726 ЦПК України.

Таким чином, проаналізувавши надані відповідачем докази та доводи в спростування заявлених позовних вимог щодо виплати орендної плати позивачам за 2024, 2025 та 2026 роки, колегія суддів дійшла висновку, що у 2023 та у 2024 роках ПСП "Агрофірма "Роднічок" було дійсно об`єктивно позбавлене можливості здійснювати господарську діяльність на земельній ділянці у зв`язку з її забрудненням, що підтверджується Актом №7 від 28 грудня 2024 року ГУ ДСНС у Херсонській області, та свідчить про наявність підстав для звільнення відповідача від сплати орендної плати у зазначені роки, а саме: у період до 01 вересня 2023 року за 2024 рік та у період до 01 вересня 2024 року за 2025 рік.

Проте, як свідчать матеріали справи, а саме надані представником відповідача відомості та платіжні інструкції, відповідачем у 2024 році та у 2025 році було здійснено частково виплату орендної плати позивачам у відповідних розмірах.

Так, 04 липня 2024 року, згідно відомості розподілу виплат, відповідачем було перераховано ОСОБА_1 3 220,00 грн орендної плати, що, з урахуванням сплачних орендарем податків та зборів, в загальному розмірі становить 4 000,00 грн (а.с.90,91,94). 11 липня 2024 року, згідно платіжної інструкції, відповідачем було перераховано ОСОБА_2 3 220,00 грн орендної плати, що, з урахуванням сплачних орендарем податків та зборів, в загальному розмірі становить 4 000,00 грн (а.с.108,97,98).

В подальшому, 07 лютого 2025 року, відповідачем здійснено перерахування на карткові рахунки позивачів грошові кошти в рахунок сплати орендної плати у розмірі 1 540,00 грн кожному, що, з урахуванням сплачних орендарем податків та зборів, в загальному розмірі становить 2 000,00 грн кожному (а.с.87-89,92,93,95,96,109).

Зазначеними діями, а саме частковою сплатою орендної плати позивачам у 2024 році (що згідно договору вважається сплаченою за 2025 рік), відповідач підтвердив свої наміри щодо користування земельною ділянкою у 2025 році та наміри щодо сплати орендної плати за її користування. Таким чином, зважаючи на власне волевиявлення відповідача сплатити частково орендну плату у липні 2024 році (за 2025 рік), колегія суддів вважає що відсутні підстави для звільнення відповідача від сплати орендної плати у зазначений період (за 2025 рік). Крім того, сплачені у лютому 2025 року відповідачем кошти на карткові рахунки позивачів в якості орендної плати по 2 000,00 грн кожному вважаються такими, що також сплачені в рахунок орендної плати за 2025 рік. Таким чином, всього орендарем було сплачено за 2025 рік 12 000,00 грн (8 000,00 грн у липні 2024 року та 4 000,00 грн у лютому 2025 року).

Щодо орендної плати за 2026 рік, яку просили стягнути позивачі у своєму позові, колегія суддів вважає, що зазначені вимоги не підлягають задоволеню виходячи з наступного.

Відповідно до укладеного договору оренди від 13 січня 2019 року, сторонами визначено, шо договір укладено на 7 років, починаючи з моменту його державної реєстрації (п. 8 Договору). Після закінчення строку договору орендар, який належно виконував обов`язки та не має заборгованості по виплаті орендної плати, має право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію. До листа-повідомлення про продовження договору оренди землі орендар додає проєкт поновленого договору чи додаткової угоди. Матеріали справи не містять відомостей щодо вчинення сторонами договору будь-яких дій, визначених умовами договору, для поновлення його на нвий строк.

Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права державна реєстрація договору оренди здійснена 17 січня 2019 року. З огляду на викладене строк дії договору сплив 17 січян 2026 року.

Крім того, пунктом 9 Договору оренди визначено розмір та строки сплати орендної плати орендарем впродовж 2019-2025 років. Умов щодо сплати орендної плати за 2026 рік укладений договір оренди не містить. На підставі наведеного позовні вимоги про стягнення орендної плати за 2026 рік не ґрунтуються на умовах укладеного договору оренди, а тому є такими, що не підлягають задоволенню із зазначених підстав..

Щодо стягнення заборгованості з орендної плати за наведених вище обставин колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У статті 21 Закону України «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди.

За положеннями статті 24 Закону України «Про оренду землі» орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати.

Отже, у відповідача у зв`язку з укладенням договору та прийняттям в користування об`єкта оренди виникло зобов`язання зі сплати орендної плати за весь час користування земельною ділянкою. Орендна плата відповідачем не сплачувалась за 2023, 2024, 2025 та 2026 роки.

Разом з цим, як зазначалось вище, апеляційним судом встановлено, що у відповідача не було доступу до орендованої земельної ділянки в період з 01 березня 2022 року по 11 листопада 2022 року, що обумовлено тимчасовою окупацією Херсонської області, та зазначені обставини не були належним чином оцінені судом першої інстанції.

Також, судом першої інстанції не враховано наданні відповідачем належні та допустимі докази на підтвердження неможливості користування земельними ділянками у зв`язку із їх забрудненням вибухонебезпечними предметами у 2023 та 2024 роках, а також відсутність умов договору щодо сплати орендної плати у 2026 році.

Отже, з урахуванням вимог закону, встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за договором оренди земельної ділянки за 2025 3 602 грн (15602,00-12000,00).

При цьому, вказана орендна плата підлягає стягненню без врахування податків та зборів, передбачених чинним законодавством.

Так, відповідно до підпункту 16.1.4 пункту 16.1 статті 16 Податкового кодексу України платник податків зобов`язаний сплачувати податки та збори в строки та у розмірах, встановлених цим Кодексом та законами з питань митної справи.

Податковим обов`язком визнається обов`язок платника податку обчислити, задекларувати та/або сплатити суму податку та збору в порядку і строки, визначені Податковим кодексом України (пункт 36.1 статті 36 Податкового Кодексу України).

Виконання податкового обов`язку може здійснюватися платником податків самостійно або за допомогою свого представника чи податкового агента (пункт 36.4 статті 36 Податкового кодексу України).

Підпунктом 170.1.1. пункту 170.1 статті 170 Податкового Кодексу України передбачено, що податковим агентом платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду (емфітевзис) земельної ділянки сільськогосподарського призначення, земельної частки (паю), майнового паю є орендар.

При цьому об`єкт оподаткування визначається виходячи з розміру орендної плати, зазначеної в договорі оренди, але не менше ніж мінімальна сума орендного платежу, встановлена законодавством з питань оренди землі.

Враховуючи, що у справі відсутні докази виконання відповідачем обов`язку податкового агенту позивачу як платника податку - орендодавця щодо його доходу від надання в оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, то відсутні підстави для відрахування податків і зборів при стягненні заборгованості з орендної плати, оскільки податки і збори мають бути сплачені при фактичній виплаті заборгованості.

Щодо заявлених позивачами вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат та три проценти річних за прострочення виконання зобов`язання по сплаті орендної плати, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення орендної плати за 2025 у розмірі 3 602,00 грн, та враховуючи, що на час звернення позивачів до суду відповідач не сплатив орендної плати у повному обсязі за цей період, колегія суддів приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог по стягненню інфляційних втрат та трьох процентів річних. Розраховуючи загальну суму, яка підлягає стягненню за цими вимогами, колегія суддів виходить із наступного.

Розрахуонок трьох відсотків річних:

- у період з 01 вересня 2024 року по 07 лютого 2025 року: 7 602,00 грн * 160*3 / 365 /100 = 99,97 грн;

- у період з 08 лютого 2025 року по 19 лютого 2026 року: 3 602,00 грн * 377*3 / 365 /100 = 111,61 грн,

а всього за зазначені періоди 211,58 грн.

Розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції:

- у період з 01 вересня 2024 року по 07 лютого 2025 року: 7 602,00 грн (7 602,00 грн * 1,018*1,019*1,014*1,012*1,008) = 554,97 грн;

- у період з 08 лютого 2025 року по 19 лютого 2026 року: 3 602,00 грн (3 602,00 грн * 1,015*1,007*1,013*1,008*0,998*0,998*1,003*1.009*1,004*1,002*1,007) = 236,78 грн,

а всього за зазначені періоди 791,75 грн.

На підставі наведеного з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню 211,58 грн - 3% річних та 791,75 грн. - інфляційне збільшення боргу.

Що стосується судових витрат, понесених сторонами у судах першої та апеляційної інстанцій, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач сплатив судовий збір у розмірі 968,96 грн за подання позовної заяви.

У зв`язку з тим, що колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позовних вимог (7,15%), з відповідача на користь позивачів підлягаютьстягненню витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме 69,28 грн (968,96 грн * 7,15% / 100%).

Крім того, враховуючи предмет спору, ціну позову та складність справи, доведеність розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, їх обґрунтованість, необхідність та співмірність з урахуванням характеру правовідносин, обсягу наданих правничих послуг та ціни позову, враховуючи те, що вказана сума витрат є співмірною із середньоринковими розцінками на правничі послуги, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000,00 грн.

Враховуючи часткове задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції вважає за необхідно визначити суму витрат позивачів на правову допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме в розмірі 572,00 грн (8 000,00 грн * 7,15 % / 100%).

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги (92,85%)з позивачів на користь відповідача підлягаютьстягненню витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги пропорційно розміру задоволених вимог апеляційної скарги, а саме 1 349,52 грн (1 453,44 грн * 92,85% / 100%).

Керуючись ст.ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Роднічок» задовольнити частково.

Рішення Великоолександрівського районного суду Херсонської області від 18 листопада 2025 року скасувати та постановити нове судове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Роднічок» про стягнення за договором оренди заборгованості по орендній платі за 2023, 2024 та 2026 роки відмовити.

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Роднічок» про стягнення заборгованості по орендній платі за 2025 рік задовольнити частково.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Роднічок» (місце знаходження: Миколаївська область, с.Миколаївка, Олександрівка, вул. І.Франка, 13-а ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 ) заборгованість за договором оренди землі в загальному розмірі 4 605,33 грн, з яких: 3 602,00 грн залишок заборгованості з орендної плати за 2025 рік; 791,75 грн інфляційне збільшення боргу та 211,58 грн - 3 % річних.

Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма Роднічок» (місце знаходження: Миколаївська область, с.Миколаївка, Олександрівка, вул. І.Франка, 13-а ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 69,28 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 572,00 грн, а всього 641,28 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 ) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства «Агрофірма «Роднічок» (місце знаходження: Миколаївська область, с.Миколаївка, Олександрівка, вул. І.Франка, 13-а ) витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 1 349,52 грн.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий: Л.А. Приходько

Судді: Л.В.Базіль

С.В.Радченко