Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2111/2026
Головуючий у суді першої інстанції В. В. Єрмічова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

21 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року про забезпечення позову, постановлену у складі судді Єрмічової В. В., в примішенні Печерського районного суду м. Києва .

у с т а н о в и в :

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» про визнання недійсними прав на промисловий зразок та зобов`язання вчинити дії.

У позовній заяві заявлено вимоги про визнання недійсним повністю права на промисловий зразок за свідоцтвом № НОМЕР_1 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023. Зобов`язати Державну організацію «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» внести відомості до Державного реєстру України промислових зразків щодо промислового зразка № 46110 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023, про визнання недійсним повністю прав на промисловий зразок за свідоцтвом № НОМЕР_2 «1. Принт для тканини».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.

Разом із позовною заявою позивачем було подано заяву про забезпечення позову, у якій він просив заборонити ОСОБА_2 здійснювати будь-які дії, пов`язані з переданням (відчуженням, відступленням) третім особам чи відмовою від прав на промисловий зразок №46110 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023; заборонити Державній організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» вносити будь-які зміни до Державного реєстру України промислових зразків щодо промислового зразка № 46110 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023, а також публікувати будь-які повідомлення про такий промисловий зразок в офіційному електронному бюлетені.

В обгрунтування заяви зазначив, що між сторонами наявний спір щодо недійсності прав на вказаний промисловий зразок, які наразі зареєстровані в Реєстрі за ОСОБА_2 . Позивач вказує, що його права на підприємницьку діяльність порушуються відповідачем шляхом здійснення нею права на підставі зареєстрованого промислового зразка. Вважає, що у даній справі слід застосувати заходи забезпечення позову, оскільки власник зареєстрованого промислового зарзка може передавати на підставі договору майнові права інтелектуальної вланості на промисловий зразок будь - якій особі, яка стає правонаступником власника.

У разі заміни власника промислового зразка зміниться чи ним будуть внесені зміни до інформації про промисловий зразок у Реєстрі, що ускладнить розгляд справи та призведе до необхідності залучення у справу співвідповідачів або третіх осіб, та як ризик унеможливить у подальшому виконання рішення суду у разі задоволення позову у зв`язку із записом в Реєстрі нового власника спірного промислового зразка. Зустрічне забезпечення з урахуванням предмета спору позивач пропонує не застосовувати.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволено.

ЗабороненоОСОБА_2 здійснювати будь-які дії, пов`язані з переданням (відчуженням, відступленням) третім особам чи відмовою від прав на промисловий зразок №46110 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023.

ЗабороненоДержавній організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» вносити будь-які зміни до Державного реєстру України промислових зразків щодо промислового зразка №46110 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023, а також публікувати будь-які повідомлення про такий промисловий зразок в офіційному електронному бюлетені.

Не погоджуючись з ухвалою суду про забезпечення позову ОСОБА_2 через свого представника ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що постановляючи ухвалу про забезпечення позову суд першої інстанції не пересвідчився у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Доводи позивача в обгрунтування забезпечення позову базуються лише на його припущеннях, не доведено співмірність заходу забезпечення позову пред`явленим позовним вимогам. Із змісту заяви вбачаєься, що в ній не міститься пропозицій заявника щодо зустрічного забезпечення, яке є вимогою до заяви про забезпечення позову.

Суд не врахував, що заходи забезпечення не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної або фізичної осіб, які здійснюють таку діяльність. Суд повинен був взяти до уваги не тільки інтереси позивача, а й врахувати права інших учасників справи, зокрема щодо можливості користуватися та розпоряджатися майном, здійснювати господарську діяльність, обмеження яких може призвести до незворотних наслідків.

Крім того суд першої інстанції розглянув заяву про забезпечення позову без виклику сторін не дотримавшись принципу рівності права, не дав можливості відповідачу надати заперечення.

Судом не досліджувалися обставини щодо того, яким чином використання відповідачем промислового зразка № 46110 «1. Принт для тканини» перешкодаджало або негативно позначалося на господарській діяльносі позивача.

Постановлення судом ухвали про забезпечення позову порушує права відповідача - власника прав за свідоцтвом та позбавляє його права захисту відповідно до ст. ст. 26, 27 Закону України «Про охорону прав на промислові зразки», а саме звернення із зустрічною позовною заявою до позивача з вимогами щодо порушення прав власника промислового зв`язка, право попереднього користування, компенсацій.

Також апелянтом звернуто увагу на те, що суд першої інстанції не врахував та дійшов помилкового висновку про підсудність даної справи виключно Печерському районному суду м. Києва, оскільки характер спірних правовідносин стосується визнання недійсним прав на промисловий зразок та зобов`язання вчинити дії, а тому можна припустити, що вказана справа належить до компетенції господарського або адміністративного суду з урахуванням суб`єктивного складу учасників справи.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Серебряніков В. Є. заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вказуючи на необгрунтованість та безпідставінсть викладених у ній доводів, ураховуючи викладені у відзиві на апеляційну скаргу обставини та заперечення.

Представник Державної організації «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» та ОСОБА_2 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

У відзиві на апеляційну скаргу Державна організація «Український національний офіс інтелектуальної власності та інновацій» просить розгляд справи проводити без участі її представника, з урахуванням позиції Організації, викладеної у відзиві.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4. подали до суду заяву про розгляд справи без участі відповідача та її представника, у якій підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольити на підставі викладених доводів.

Так, відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, з метою дотримання процесуальних строків, колегія суддів вважала за можливе проводити розгляд справи за відсутності відповідачів та їх представників, з урахуванням поданих учасниками судового розгляду клопотань про розгляд справи без їх участі, а тому у даній справі неявка вказаних учасників справи не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах апеляційного оскарження, суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Постановляючи ухвалу про задоволення заяви про забезпечення позову суд першої інстанції дійшов висновку про те, що між сторонами справи виник спір щодо об`єкту права інтелектуальної власності, види забезпечення, які просить вжити позивач, є повністю співмірними із заявленими позовними вимогами. Забезпеченням позову у способи запропоновані позивачем, законних прав та інтересів третіх осіб порушено не буде, застосовані заходи не перешкоджатимуть відповідачу користуватись майном.

Суд апеляційної інстанції погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам процесуального права, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Право на справедливий судовий розгляд, що гарантується статтею 6 Конвенції, має здійснюватися відповідно до норм закону, що передбачають наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту їх цивільних прав.

Так, згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених цим Кодексом заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Згідно з роз`ясненнями викладеними в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання судового рішення.

Аналогічні висновки містяться у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року (справа № 753/22860/17).

Крім цього, Велика Палата Верховного Суду вказала, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Суд, обираючи вид забезпечення позову, у кожному випадку повинен обрати такий спосіб, який у найбільшій мірі спрямований на забезпечення предмету спору.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом у залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, в постанові від 04 травня 2022 року у справі № 175/3514/19.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Така правова позиція висловлена Верховним Судом неодноразово, зокрема, в постанові від 06 липня 2022 року у справі № 354/1616/21.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову являє собою сукупність встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим. Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд повинен здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Відповідність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності до конкретного випадку.

Така правова позиція висловлена Верховним Судом також неодноразово, зокрема, в постанові від 26 квітня 2022 року у справі № 285/4519/21-ц.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що «…повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу».

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі №754/5683/22 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що з 15 грудня 2017 року законодавець серед передумов забезпечення позову визначає можливий вплив невжиття заходів забезпечення позову не тільки на виконання рішення суду, а й на можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

У справі №910/8298/21 Верховний Суд з посиланням на правовий висновок, сформульований у постанові Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 16 серпня 2018 року у справі №910/1040/18, зазначив, що у випадку звернення особи до суду з позовними вимогами немайнового характеру, судове рішення у разі задоволення яких не вимагатиме примусового виконання, то в такому випадку має застосовуватися та досліджуватися така підстава вжиття заходів забезпечення позову, як достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Водночас у таких немайнових спорах має досліджуватися, чи не призведе невжиття заявленого заходу забезпечення позову до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порушених прав, оскільки позивач не зможе їх захистити в межах одного судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

Звертаючись до суду із заявою про застосування заходів забезпечення позову, позивач зазначив, що існує реальна можливість передання прав на спірний промисловий зразок іншій особі до набрання рішенням законної сили у даній справі, що зробить неможливим виконання рішення суду у випадку задоволення позову, оскільки власником спірного промислового зразка буде інша особа(и), а не позивач, що може породити у подальшому нові судові спори між сторонами. На думку заявника, існування ризику зміна власника спірного промислового зразка обґрунтовує необхідність вжиття заходів забезпечення позову до вирішення спору по суті.

У даному випадку колегія суддів зазначає, що на стадії вирішення питання щодо забезпечення позову суд не має права оцінювати обґрунтованість позовних вимог по суті спору, оскільки це суперечить положенням статей 149-151 ЦПК України. Проте, суд зобов`язаний перевірити наявність між сторонами реального спору та ризиків, які можуть ускладнити або унеможливити виконання судового рішення у разі задоволення позову.

З аналізу наданих матеріалів убачається, що між сторонами дійсно існує спір щодо правомірності набуття відповідачкою права на промисловий зразок № 46110 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023. Водночас, існує реальний ризик відчуження цих прав на користь третіх осіб, що у разі зміни власника може призвести до збільшення кола відповідачів у справі, ускладнення розгляду спору та створення перешкод для ефективного захисту прав позивача у випадку задоволення позову.

Ураховуючи, що спір між сторонами виник щодо прав на промисловий зразок № 46110 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023, а ОСОБА_1 заявлено позовну вимогу щодо визнання недійсними прав на промисловий зразок № 46110 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо співмірності заходу зазпечення позову заявленим позовним вимогам у даній справі. Забезпеченням позову у запропонований позивачем спосіб, законних прав та інтересів третіх осіб не порушує, застосовані заходи не перешкоджатимуть відповідачу користуватись майном, здійснювати свою діяльність, відтак, суд дійшов обгрунтованого висновку про достатність підстав для задоволення заяви про забезпечення даного позову.

Ймовірність зазначених ризиків та настання, у зв`язку з цим негативних наслідків для позивача, який вказує на належність йому права на промисловий зразок, є обґрунтованими, оскільки, у цьому випадку, негативні наслідки невжиття заходів забезпечення позову переважають над наслідками забезпечення позову, що має тимчасовий характер.

Врахувавши предмет спору та наявність у сторони позивача обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову, колегія суддів вважає, що у суда першої інстанції були наявними підстави для застосування заходів забезпечення позову у даній справіу запропонований позивачем спосіб - шляхом заборони здійснювати відповідачам будь-які дії, пов`язані з переданням (відчуженням, відступленням) третім особам чи відмовою від прав на промисловий зразок №46110 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023 та вносити будь-які зміни до Державного реєстру України промислових зразків щодо промислового зразка №46110 «1. Принт для тканини», зареєстрований у Державному реєстрі України промислових зразків 20.12.2023, а також публікувати будь-які повідомлення про такий промисловий зразок в офіційному електронному бюлетені.

При цьому суд вірно взяв до уваги, що спосіб забезпечення позову співвідноситься з предметом позову, а отже існує зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовних вимог, а тому такі заходи зможуть забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції зобов`язаний був застосувати заходи зустрічного забезпечення, для відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові, суд апеляційної інстанції вважає безпідставними, виходячи з такого.

Відповідно до нормЦПК Українизустрічне забезпечення застосовується як за ініціативою суду, так і за клопотанням відповідача. При чому за певних обставин застосування зустрічного забезпечення є можливістю, правом суду (ч. 1 ст. 154), а за інших обов`язком суду (ч. 3 ст. 154). Відсутність зустрічного забезпечення не є перешкодою для забезпечення позову, якщо для цього є правові підстави. Натомість ненадання зустрічного забезпечення на вимогу суду є підставою для скасування ухвали про забезпечення позову.

Можливість відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову, має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення. При застосуванні зустрічного забезпечення необхідно дослідити чи справді відповідач зазнає збитків через забезпечення позову.

Так, з наведених обставин вбачається, що обраний позивачем вид забезпечення позову не впливає на матеріальний стан відповідачки, як власника промислового зразка, яка не обмежена у праві користування цими правами (здійснення господарської діяльності), та не призводить до понесення нею додаткових витрат внаслідок його застосування.

Реалізація заходів зустрічного забезпечення є правом, а не обов`язком суду. Підстав для обов`язкового застосування таких заходів зустрічного забезпечення, встановлених ст. 154 ЦПК України, судом апеляційної інстанції не встановлено, оскільки послання відповідача на те, що відшкодування можливих збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, не знайшли своє підтвердження матеріалами справи.

Таким чином, застосування зустрічного забезпечення позову є необґрунтованим належними та допустимими доказами у справі.

Клопотання про застосування зустрічного забезпечення суду апеляційної інстанції відповідачем заявлено не було.

Колегія суддів також вважає за доцільне зазначити, що забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо розгляду заяви про забезпечення позову без виклику учасників справи, оскільки суд розглянув заяву у порядку, встановленому ч. 1 ст. 153 ЦПК України, який не передбачає виклик учасників справи у судове засідання для розгляду заяви про забезпечення позову. Можливість надати свої заперчення щодо забезпечення сторона відповідача реалізувала шляхом апеляційного оскарження зазначеної ухвали суду.

Відтак будь - яких процесуальних прав відповідача судом порушено не було.

Посилання відповідача у апеляційній скарзі на віднесення цього спору суду або до господарської або до адміністративної юрисдицкії колегія суддів оцінює критично, оскільки у даному випадку суд апеляційної інстанції переглядає законність та обгрунтованість постановленої судом ухвали про забезпечення позову, що виключає необхідність перевіряти чи було дотримано судом першої інстанії правила предметної юрисдикції. Відповідачка не позбавлена можливості вирішувати зазначене питання в суді першої інстанції.

Зокрема хибними є доводи апеляційної скарги щодо перешкоджання здійснення господарської діяльності, оскільки застосовані судом заходи забезпечення позову лише обмежують власника промислового зразка у реалізації (відчуженні) права власності на нього, але ніяким чином не зупиняють право користування, тобто здійснення господарської діяльності.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів їх визнає необґрунтованими.

Проаналізувавши зміст ухвали суду першої інстанції, з точки зору застосування норм права, колегія суддів дійшла висновку, що судом постановлено оскаржувану ухвалу відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих доказів, які мають індивідуальний характер при вирішенні питання щодо застосування заходів забезпечення позову у кожній справі окремо.

Колегія суддів зауважує, про існування необхідності у забезпеченні позову, оскільки не застосування заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у майбутньому, адже існують ризики того, що у разі невжиття заявлених заходів забезпечення позову, може бути породжено новий спір щодо прав на спірний промисловий зразок.

Отже, обраний позивачем захід забезпечення позову співвідноситься з предметом позову, а отже, існує прямий зв`язок між вказаним заходом забезпечення позову і його предметом.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до того, що заходи забезпечення позову направлені не на забезпечення виконання рішення суду по суті спору, а майбутньої мети реалізації прав позивача, проте вказане не спростовує необхідності забезпечення позову.

Тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про необхідність забезпечення вказаного позову.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Ураховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що ухвала суду першої інстанції про забезпечення позову постановлена з додержанням вимог закону і не може бути скасована з підстав, наведених в апеляційній скарзі, а тому залишає її без змін, а апеляційну скаргу відповідачки без задоволення.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 ч. 2ст. 141 ЦПК Українисудові витрати, пов`язані з розглядом апеляційної скарги не відшкодовуються та покладаються на особу, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 04 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 19 лютого 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна