провадження № 22-ц/824/5983/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Кияшко К.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданими представником ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2025 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Кошель Б.І., у м. Біла Церква Київської області у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом в якому з просила:

визначити місце проживання доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем проживання матері;

визначити такий спосіб участі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

встановити графік побачень дитини ОСОБА_4 з батьком ОСОБА_1 першої та третьої середи кожного місяця з 16:00 год. до 18:00 год. за місцем проживання та/або звичного місця перебування, проведення вільного часу дитини у присутності матері.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 вересня 2020 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2024 року був розірваний. Під час шлюбу у сторін народилася донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 20 червня 2024 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/2442/24 було видано виконавчий лист про стягнення з відповідача на користь позивача на утримання доньки ОСОБА_5 аліментів в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 09 лютого 2024 року і до повноліття. Після розірвання шлюбу дитина весь час проживає з матір`ю окремо від батька, при цьому позивач не заперечувала проти спілкування дитини з батьком. Проте, на даний момент стосунки між позивачем та відповідачем погіршилися, відповідач всіляко намагається погрожувати своїй колишній дружини, зробити їй боляче та чинити тиск, його поведінка стала неадекватною та небезпечною для позивача та їхньої дитини. Відповідач особисто та в телефонному режимі погрожує позивачу часто при цьому перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, в цей час його поведінка стає ще більш агресивною. Відповідач чатує біля дитячого садочка може самовільно без відома матері забрати дитину, при цьому не попередивши коли і куди він її забирає, на вимоги матері повернути дитину не реагує. Також зазначає, що за фактом вчинення домашнього насильства було відкрито справу № 357/13783/24, де відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КупАП. Відповідач своєвільно забирає дитину порушуючи її звичний графік та розпорядок життя, робить це коли йому заманеться, а не тоді коли це зручно для дитини, моральний та фізичний стан дитини його не хвилює, а всі вимоги віддати йому дитину для зустрічей супроводжуються тиском на позивача, агресивною поведінкою та погрозами. Все це дає підстави позивачу хвилюватися за моральний та психо-емоційний стан дитини, її безпеку та емоційний спокій. Під час того, як відповідач забирає дитину вона перебуває та комунікує з незнайомими їй людьми при цьому лишаючись підтримки та турботи матері, яка в такому малолітньому віці (4 роки) є дуже важливою для дитини, оскільки саме присутність матері у стресових ситуаціях є необхідною для того аби дитина почувалася у безпеці. Дитина постійно проживає разом з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , відвідує дитячий садок «Кобзарик». Позивач наразі перебуває у новому шлюбі, вона є фізичною особою-підприємцем, дитина повністю забезпечена всім необхідним, має щасливу, повну та люблячу родину. При цьому позивач не проти аби донька спілкувалася з біологічним батьком, проте, в наявних на даний момент умовах вона побоюється за емоційний та моральний стан доньки, вік дитини на даний момент є ще дуже малим і будь-які потрясіння є дуже шкідливими для подальшого нормального розвитку та стабільного емоційного стану зараз.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2025 року позов ОСОБА_3 задоволено частково. Визначено місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_3 , за місцем проживання матері. Визначено такий спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши графік побачень: щосереди кожного місяця з 16:00 год. до 18:00 год. за місцем проживання та/або звичного місця перебування, проведення вільного часу дитини у присутності матері. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковим рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати понесені на правову допомогу в розмірі 12 500,00 грн.

В апеляційних скаргах ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції через неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права та ухвалити в нове судове рішення, яким в частині позовних вимог про встановлення місця проживання дитини з матір`ю закрити провадження на підставі ст. 255 ЦПК України та в частині позовних вимог про визначення способу участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 встановити такий графік побачень: щомісяця в першу та третю неділю з 12:00 год. до 16:00 год. без присутності матері. Додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким зменшити розмір стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесених витрат на правову допомогу з 25 500,00 грн. до 5 000,00 грн.

В обґрунтування доводів апеляційних скарг ОСОБА_1 зазначає, щовимога про визнання місця проживання дитини з матір`ю є надумаю та безпідставною, оскільки жодного спору з позивачем в частині місця проживання дитини не було. В оскаржуваному рішенні відсутні будь-які посилання на докази спору батьків щодо місця проживання дитини. Позов поданий 07 липня 2025 року. Натомість матеріли справи містять рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради за № 820 від 24 жовтня 2024 року в якому чітко зазначено, що спір між сторонами щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 відсутній. Оскільки в цій справі відсутні факти наявності порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача, то справа в цій частині підлягає закриттю (пункт 2 частини першої статті 255 ЦПК України). Визначаючи порядок побачень дитини з батьком у присутності матері, суд першої інстанції не врахував наявність конфлікту між батьками та неможливість самостійно дійти згоди щодо виховання дочки. Судом першої інстанції не були встановлені обставини, які свідчили б про небезпеку для дитини з боку батька, а тому доцільно проведення побачень дитини з батьком без присутності матері. Такий порядок відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме формуванню емоційного зв`язку з батьком та зменшенню впливу конфлікту між батьками на дитину. Також суд першої інстанції не врахував рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради за № 820 від 24 жовтня 2024 року відповідно до якого встановлений такий порядок участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 : щомісяця в першу та третю середу з 16:00 год. до 18:00 год. та в першу та третю неділю з 12:00 год. до 16:00 год. В даному рішенні не зазначено про присутність матері. Суд першої інстанції не навів мотиви, чому рішення виконавчого комітету про побачення дитини без присутності матері є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дитини. Зазначає, що він перебуває на службі в Збройних Силах України та має можливість бачитися з дитиною лише в свій єдиний вихідний, тобто в неділю, при цьому суд в оскаржуваному рішенні не надав оцінку вказаним доводам відповідача. Вказує, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції не застосував вимоги ст. 141 ЦПК України та стягнув з відповідача судовий збір по справі. Однак ОСОБА_1 має посвідчення учасника бойових дій, а тому звільнений від сплати судового збору. Щодо додатково рішення суду першої інстанції, вказує, що вартість підготовки позовної заяви з додатками не відповідає критеріям розумності та співмірності, оскільки складання позовної заяви не представляє великої складності, а тому не може вартувати 12 000,00 грн. Відповідно до протоколу узгодження гонорару - гонорар складає 3 000,00 грн. за годину. Відповідно до розрахунку витрат за надану правову допомогу в графі вид правової допомоги п.3 зазначено - участь в судових засіданнях, а в графі кількість витраченого часу (годин) - 4. Зазначене не відповідає фактично виконаній роботі. Так, 02 жовтня 2025 року відбулося підготовче провадження по даній цивільній справі. Відповідно до мотивувальної частини ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2025 року учасники справи в підготовче судове засідання не з`явилися. Таким чином участі в судовому засіданні представник позивача не приймала. 30 жовтня 2025 року судового засідання також не було. Таким чином участі в судовому засіданні представник позивача також не приймала. 13 листопада 2025 року відбулося судове засідання, яке тривало не більше однієї години. 20 листопада 2025 року було винесене рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, однак судового засідання не відбувалося. Таким чином участі в судовому засіданні представник позивача не приймала. Отже в зазначених вище випадках адвокат приймала участь лише в одному судовому засіданні, а тому відповідно оплата зазначена в розрахунку не відповідає фактично виконаній роботі. По даному пункту виконана робота на 3 000,00 грн. В зв`язку з цим необхідно зменшити розмір стягнення до 5 000,00 грн.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційні скарги задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 вересня 2020 року, який рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 15 лютого 2024 року у справі №357/16294/23 був розірваний.

Позивач та відповідач є батьками малолітньої дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 .

З свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 15 березня 2025 року зареєстрували шлюб. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_8 ».

Згідно витягу з реєстру Білоцерківської територіальної громади від 09 травня 2025 року, ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач ОСОБА_1 та малолітня ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується витягами з реєстру Білоцерківської територіальної громади від 30 липня 2025 року за № 2025/010532629 та № 2025/.

Позивач з дитиною та ОСОБА_7 фактично проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором оренди квартири та актом прийому передачі квартири.

Згідно з висновком оцінки потреб сім`ї ОСОБА_3 , наданим Білоцерківським міським центром соціальних служб, позивачем за адресою: АДРЕСА_1 , створені належні умови для повноцінного розвитку й життєдіяльності дитини. Помешкання чисте й доглянуте. Батьківський потенціал позивача перебуває на достатньою рівні. Складних життєвих обставин у сім`ї не виявлено, що підтверджується листом Білоцерківського міського центру соціальних служб від 09 вересня 2025 року № 651/02-15 «Щодо сім`ї ОСОБА_3 »

Позивач ОСОБА_3 є фізичною особою - підприємцем, що підтверджується випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та витягом № 16942 з реєстру платників єдиного податку.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 травня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на користь ОСОБА_6 на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 09 лютого 2024 року і до повноліття дитини.

Станом на 01 жовтня 2025 року у відповідача наявна заборгованість зі сплати аліментів, яка становить 16 744,25 грн., що підтверджується розрахунком від 24 жовтня 2025 року за № 248948.

З довідки від 20 червня 2025 року за №37, виданої директором Білоцерківського ЗДО №19 «Кобзарик» вбачається, що дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відвідує Білоцерківський ЗДО №19 «Кобзарик». Під час перебування в закладі дошкільної освіти дитина завжди охайна, доглянута, вихована. Її розвитком, вихованням і забезпеченням опікується мати.

З наявних в матеріалах справи довідок та повідомлень з Білоцерківського РУП ГУНП в Київської області вбачається, що у сторін неприязні стосунки, виникли конфлікти із непорозумінь щодо участі батьків у вихованні дитини.

Відповідач ОСОБА_1 перебуває на службі в Збройних Силах України, що підтверджується контрактом від 26 лютого 2025 року.

Згідно зі службовою характеристикою від 05 серпня 2025 року він займає посаду оператора другого зенітного ракетного взводу військової частини НОМЕР_3 військової частини НОМЕР_4 , характеризується керівництвом позитивно.

ОСОБА_1 має статус учасника бойових дій, що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру ветеранів війни від 21 жовтня 2025 року за №099818.

Згідно довідки про проходження попереднього, періодичного та позачергового психіатричних оглядів, у тому числі на предмет вживання психоактивних речовин №110 від 18 лютого 2025 року, ОСОБА_1 протипоказань для виконання служби у ЗСУ за контрактом немає.

Згідно витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» за №ФОВА-003187870, ОСОБА_1 є особою, стосовно якої відомості про наявність незнятої чи непогашеної судимості відсутні.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 17 вересня 2025 року, службою у справах дітей Білоцерківської міської ради було проведено обстеження умов проживання сім`ї відповідача за адресою: АДРЕСА_3 . Встановлено, що в помешканні створені належні умови для перебування малолітньої доньки під час зустрічей із батьком. До розлучення батьків дівчинка проживала з ними в цій квартирі. Наразі тут проживає відповідач із дружиною ОСОБА_9 та її неповнолітнім сином ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Згідно постанови Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 жовтня 2024 року у справі № 357/13783/24, ОСОБА_1 визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та застосовано до нього стягнення у виді штрафу в розмірі десяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 170 грн. Судом було встановлено, що ОСОБА_1 перебуваючи за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_3 , надсилав повідомлення на мобільний телефон колишньої дружини ОСОБА_6 , в яких були словесні образи та погрози, чим вчинив психологічне насильство, тобто вчинив правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Постанова набрала законної сили.

Також судом встановлено, що ОСОБА_1 притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 130 КУпАП, що підтверджується копіями постанови від 12 січня 2023 року у справі №357/10718/22 та постанови від 28 лютого 2023 року у справі № 357/924/23.

Відповідно до Рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24 жовтня 2025 року за № 820 «Про надання до суду висновку щодо визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_4 та встановлення способу участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною», орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради вирішив:

1. Спір між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ОСОБА_3 щодо визначення місця проживання їх малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відсутній.

2. Встановити такий порядок участі батька ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з дитиною ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 : щомісяця в першу й третю середу - з 16:00 години до 18:00 години та в першу й третю неділю - з 12:00 години до 16:00 години.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову суд першої інстанції виходив з того, що дитина після розлучення сторін залишилася проживати разом з матір`ю, яка створює для дитини необхідні умови для проживання і розвитку, добросовісно виконує свої батьківські обов`язки. Визначення місця проживання дитини разом з матір`ю відповідатиме якнайкращим інтересам дитини. Враховуючи вік дитини та виходячи з її інтересів, суд вважав за можливе визначити такий спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою: встановити графік побачень дитини з батьком кожної середи кожного місяця з 16:00 год. до 18:00 год. за місцем проживання та/або звичного місця перебування, проведення вільного часу дитини в присутності матері.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).

У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованій Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад, стосовно місця проживання дітей і доступу до них.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

З матеріалів справи вбачається та сторонами не заперечується, що спільна донька ОСОБА_4 проживає разом із матір`ю ОСОБА_3 .

Відповідач не заявляв зустрічних позовних вимог про визначення місця проживання доньки з ним, яка фактично проживає з матір`ю, та у своєму відзиві на позов та в апеляційній скарзі зазначив, що у нього ніколи не виникало сумніву щодо доцільності проживання дитини з матір`ю.

Судом першої інстанції правильно враховано рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24 жовтня 2025 року за №820, як органу опіки та піклування щодо визначення місця проживання дитини, згідно з яким орган опіки та піклування вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_4 разом із матір`ю ОСОБА_3 .

Враховуючи викладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, що відповідатиме принципу якнайкращого забезпечення інтересів дитини.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновок органу опіки і піклування, підтверджує відсутність спору між батьками щодо місця проживання дитини, колегією суддів відхиляється з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Сам факт звернення ОСОБА_3 до суду із позовом про визначення місця проживання дитини з матір`ю та подальше оскарження відповідачем рішення про задоволення позову в цій частині в апеляційному порядку дає підстави для висновку, що між сторонами наявні неврегульовані питання щодо визначення місця проживання дитини.

Матеріали справи не містять відомостей щодо врегулювання за домовленістю (договором) між учасниками справи питання місця проживання ОСОБА_4 .

Позивач, як мати малолітньої дитини, має гарантоване Конституцією України та чинним законодавством України право звернутись до суду для того, щоб питання визначення місця проживання дитини було врегульоване судовим рішенням.

У постанові від 13 травня 2020 року у справі № 686/20582/19-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду зробив висновок про те, що відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у справі.

У справі «Bellet v. France» Європейський Суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві.

Право на справедливий судовий розгляд також закріплено Міжнародним пактом про громадянські і політичні права та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (частина 1 статті 6). Право на справедливий судовий розгляд охоплює і право кожного на доступ до правосуддя.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду від 13 січня 2022 року у справі № 644/1955/20.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №352/2324/17 (провадження №61-14041св19) зазначено, що: «питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

Водночас, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 24 квітня 2024 року №501/1786/22 (провадження №61-16857св23) вказав, що надання органом опіки та піклування висновку про доцільність визначення місця проживання дітей з матір`ю не свідчить про те, що між сторонами відсутній спір.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що провадження у справі в частині визначення місця проживання дитини підлягає закриттю відповідно до пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з відсутністю предмета спору.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

З урахуванням викладеного, відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін, чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання.

Разом і тим, за змістом п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд може закрити провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору, якщо встановить, що предмет спору був відсутній на час пред`явлення позову.

Логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в контексті наведеної правової норми дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні).

Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом залишення позову без розгляду, відмови від позову або від поданих апеляційних чи касаційних скарг, визнання позову відповідачем, укладення мирової угоди тощо.

Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №456/647/18 (провадження №61-2018св19), від 09 вересня 2020 року у справі №750/1658/20 (провадження №61-9658св20).

З огляду на вищевикладені обставини цієї справи, твердження відповідача про відсутність предмета спору не знайшло свого підтвердження. Відтак, підстави для закриття провадження у справі в частині визначення місця проживання дитини відсутні.

Щодо встановлення способу участі батька у вихованні та спілкування з дитиною, апеляційний суд виходить з наступного.

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно із ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно вимог статті 157 СК України питання виховання дітей вирішуються батьками спільно.

Частиною 2 статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.

Статтею 14 вказаного Закону визначено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.

Дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону).

Згідно із статтею 9 Конвенції про права дитини Держави-сторони дбають про те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи за судовим рішенням визначають відповідно до застосовного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Вирішення такого питання може бути необхідним у тому чи іншому випадку, коли, наприклад, батьки жорстоко поводяться з дитиною чи не піклуються про неї. При цьому всім заінтересованим сторонам надається можливість брати участь у вирішенні такого питання та викладати свою позицію.

Відповідно до частин другої та третьої статті 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Частиною 1 ст. 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до частини другої статті 158 СК України рішення органу опіки та піклування є обов`язковим до виконання.

Згідно із ч.ч. 4,5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до статті 159 СК України, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та її вихованні, зокрема він ухиляється від виконання рішення органу опіки і піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Задовольняючи позовні вимоги в цій частині суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач як батько має право на участь у спілкуванні та вихованні доньки.

При цьому, визначаючи відповідний спосіб участі у вихованні та спілкуванні відповідача з донькою, суд першої інстанції, не врахував конкретні обставини цієї справи, наявність конфліктних відносин між сторонами та не звернув уваги, що відповідач у відзиві на позовну заяву вказував, що він перебуває на службі в Збройних Силах України та може бачитися з дитиною у свій єдиний вихідний у неділю на протязі дня.

Апеляційний суд погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що визначений судом першої інстанції спосіб участі відповідача у вихованні доньки, а саме надання відповідачу можливості бачитися з донькою щосереди кожного місяця з 16:00 год. до 18:00 год. не враховує повністю інтересів дитини та відповідача по справі.

Верховний Суд у постанові від 30 липня 2025 року № 753/2281/23 вказав, «…що, визначаючи порядок побачень дитини з батьком у присутності матері, суди не врахували наявність конфлікту між батьками та неможливість самостійно дійти згоди щодо виховання дочки, тому за відсутності встановлених обставин, які свідчили б про небезпеку для дитини з боку батька, колегія суддів суду касаційної інстанції дійшла висновку про доцільність проведення побачень дитини з батьком без присутності матері. Такий порядок відповідатиме найкращим інтересам дитини, сприятиме формуванню емоційного зв`язку з батьком та зменшенню впливу конфлікту між батьками на дитину».

Позивач не надала, а матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що спілкування батька з дитиною, що є предметом спору у цій справі, порушує інтереси дитини, а дії відповідача негативно впливають на психологічне та фізичне здоров`я доньки.

Обставин, які вказували б на те, що дитині буде шкодити спілкування з батьком і спільний відпочинок з ним без присутності матері, апеляційним судом не встановлено.

Враховуючи вище викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що доводи апеляційної скарги є обгрунтованими, а тому необхідно визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши графік побачень: щомісяця в першу та третю неділю з 12:00 год. до 16:00 год. без присутності матері, що не порушує прав та інтересів дитини та позивача. У протилежному випадку присутність матері лише сприятиме продовженню конфлікту батьків дитини (сторін у справі) й унеможливить належне спілкування батька з дитиною.

Визначення саме такого способу участі відповідача у спілкуванні та вихованні доньки є таким, що відповідатиме її якнайкращим інтересам, та за сумлінного відношення батька до виконання свого обов`язку буде достатнім для забезпечення участі батька у процесі виховання дитини.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах: від 12 січня 2023 року у справі № 607/1377/22, від 07 червня 2023 року

у справі № 607/2272/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 753/7011/23.

Право батькана спілкування із дитиною є його незаперечним правом, а спілкування дитини з батьком відповідає її інтересам. Батько, який проживає окремо від своєї дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батькові спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини. Встановлення стосунків та емоційного контакту малолітньої дитини з її батьком повинно переважати над бажанням інших осіб обмежити дитину від зустрічей із батьком.

Крім цього, позивач не позбавлена можливості у разі зміни обставин,

які б підтверджували наявність негативного впливу контакту батька і дитини

на нормальний розвиток дитини, порушення інтересів дитини, у визначеному законом порядку, на звернення до суду з відповідним позовом про зміну встановленого способу участі батька у вихованні дочки.

У справі, що переглядається, предметом позову серед іншого є встановлення порядку участі батька у вихованні дитини.

При цьому тлумачення частини другої статті 159 СК України дає підстави для висновку, що саме на суд покладено обов`язок з визначення конкретних способів участі одного з батьків у вихованні дитини, періодичності побачень з дитиною, можливості їх спільного відпочинку, місця та тривалості спілкування батьків з дитиною.

З урахуванням наданих суду повноважень у цій категорії справ установлення судом способу участі відповідача у вихованні доньки, що відповідає способу, визначеному у рішення виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 24 жовтня 2025 року за № 820, не свідчить про вихід суду за межі позовних вимог та порушення принципу диспозитивності.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 11 лютого 2022 року у справі № 359/2755/19.

Розглядаючи справу по суті, суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, висновки суду першої інстанції частково не відповідають фактичним обставинам справи, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду у відповідній частині та ухвалення нового судового рішення по суті вимог позивача.

Крім того, апеляційний суд не може погодитися з рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судового збору виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 є учасником бойових дій, про що суду апеляційної інстанції надано посвідчення від 05 листопада 2025 року.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав.

Оскільки відповідача ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, судові витрати у даній справі компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

З зазначених підстав рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2025 рокув частині стягнення з відповідача судового збору підлягає скасуванню.

Щодо додаткового рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2025 року, апеляційний суд виходить з наступного.

Ухвалюючи додаткове рішення суд першої інстанції виходив з того, що витрати у розмірі 12 500,00 грн. є співмірними зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

Апеляційний суд не погоджується з такими висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2023 року у справі № 591/550/20 (провадження № 61-6344св23) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій - шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що за результатами аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по-новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. При вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що при розподілі судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 року у справі № 927/237/20).

Витрати на професійну правничу допомогу в разі підтвердження обсягу наданих послуг, виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (постанова Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19).

На підтвердження понесених витрат на отримання професійної правничої допомоги позивачем надано: договір № 10/06/25 про надання правової допомоги від 27 червня 2025 року, протокол узгодження гонорару, що є додатком №1 до Договру № 10/06/25 про надання правової допомоги від 27 червня 2025 року, розрахунок витрат за надану правову допомогу від 21 листопада 2025 року; акт приймання-передачі наданих послуг від 21 листопада 2025 року.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.

Визначаючи суму відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їх дійсності та необхідності) та розумності розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited проти України»).

При визначенні суми відшкодування витрат суд повинен виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

Вказаний правовий висновок викладено в додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Як вбачається з розрахунку витрат за надану правову допомогу, адвокатом Рашковою В.В. надано ОСОБА_3 наступні послуги: зустріч з клієнтом, правовий аналіз документів, надання консультації - вартість послуги склала 1 500,00 грн., підготовка процесуальних документів (позовна заява з додатками) - вартість послуги склала 12 000,00 грн., участь у судових засіданнях 12 000,00 грн., а всього надано послуг на загальну суму 25 500,00 грн.

Водночас заявлені витрати не повною мірою відповідають критеріям реальності, неминучості, розумності, пропорційності, визначеним положеннями статті 141 ЦПК України, з огляду на таке.

Заявлені витрати в частині зустрічі з клієнтом, правовий аналіз документів, надання консультації не відповідають критерію неминучості витрат сторони у судовій справі, оскільки саме по собі зустріч з клієнтом, правовий аналіз документів, надання консультації не належать до представництва та захисту прав клієнта у суді та охоплюються (є складовою) підготовкою та поданням позовної заяви, що заявлені як окремі послуги, тому не можуть вважатися фактично понесеними, як окремий вид робіт, виконаних адвокатом.

Крім того, як вбачається з розрахунку витрат за надану правову допомогу, позивачем заявлено витрати за участь у судових засіданнях у розмірі 12 000,00 грн. з урахуванням 4 години по 3 000,00 грн. за годину.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що у суді першої інстанції відбулося два судових засідання, а саме 30 жовтня 2025 року тривалістю 8 хвилин та 13 листопада 2025 року тривалістю 1 година 11 хвилин.

Відповідач, заперечуючи проти заявленого представником позивача розміру на відшкодування витрат на правничу допомогу, зазначив, що вартість судових витрат суттєво завищена та є неспівмірною з обсягом послуг наданих позивачу.

Проаналізувавши надані позивачем докази на підтвердження понесення витрат на професійну правничу допомогу, в яких зазначено здійснені адвокатом роботи (послуги), з урахуванням заперечень відповідача, а також застосувавши правові висновки Верховного Суду щодо застосування норм права при вирішенні питання розподілу судових витрат, апеляційний суд приходить до висновку, що розмір витрат на правничу допомогу стягнутих судом першої інстанції в сумі 12 500,00 грн. не відповідає критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру; такі витрати не співрозмірні зі складністю справи.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принцип співмірності та розумності судових витрат, апеляційний суд приходить висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення з ОСОБА_1 на корить ОСОБА_3 понесених у даній справі витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції у розмірі 9 000,00 грн., а саме 5 000,00 грн. за підготовку процесуальних документів (позовна заява з додатками) та 4 000,00 грн. за участь у судових засіданнях, з урахуванням того що судове засідання, яке відбулося 30 жовтня 2025 року тривало лише 8 хвилин.

Апеляційний суд бере до уваги, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з відповідача не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу. Подібний висновок викладений у постанові Верховного суду від 17 січня 2024 року у справі № 910/2158/23.

Згідно з ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При подачі позовної заяви ОСОБА_3 сплатила судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. Оскільки апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, а відповідач звільнений від сплати судового збору, то судовий збір, то сплачений позивачем підлягає компенсації за рахунок держави пропорційно до задоволеної частини вимог позову, а саме 1 211,20 грн.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 376, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані представником ОСОБА_2 на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2025 року та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2025 року задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2025 року в частині встановлення способу участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною, судового збору та додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 10 грудня 2025 року скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення, яким визначити спосіб участі ОСОБА_1 у вихованні та спілкуванні з донькою ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , встановивши графік побачень: щомісяця в першу та третю неділю з 12:00 год. до 16:00 год. без присутності матері.

В іншій частині рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 20 листопада 2025 року залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 за рахунок держави судовий збір у розмірі 1 211,20 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 , ідентифікаційний номер НОМЕР_6 на користь ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_5 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 (двоять тисяч) гривень.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 19 лютого 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.