Провадження № 22-ц/812/83/26
П О С Т А Н О В А

іменем України

16 лютого 2026 року м. Миколаїв

справа № 484/3998/25

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Тищук Н.О.,

суддів: Коломієць В.В., Серебрякової Т.В.,

із секретарем Шурмою Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Товариства з обмеженою відповідальністю «Все для даху»

на рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, ухвалене 22 серпня 2025 року суддею Максютенко О.А., в приміщенні цього ж суду, (повний текст складено 27 серпня 2025 року), у цивільній справі за позовом

ОСОБА_1 до

Товариства з обмеженою відповідальністю «Все для даху»

про стягнення заробітної плати та компенсації за втрату частини заробітку,

у с т а н о в и в:

1.Описова частина

Короткий зміст вимог позовної заяви

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «Все для даху» з указаним вище позовом.

Позивач зазначав, що з серпня 2014 року працює у ТОВ «Все для даху» на посаді інженера з охорони праці. З вересня 2024 року по липень 2025 року йому не виплачувалася заробітна плата, загальний розмір заборгованості складає 22 412,50 грн. Крім того, приписами статті 34 Закону України «Про охорону праці» передбачена компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати. У даному випадку розмір компенсації втрати частини доходів складає 1 406,30 грн. Він виявляв бажання звільнитись з посади та направляв відповідні заяви відповідачу. Остання заява про звільнення датована 03.02.2025 року. Однак відповідач навмисно затягував строки розгляду заяви та не приймав рішення про звільнення. Створені відповідачем умови, за яких він тривалий період очікував звільнення та виплати усіх належних сум, фактично призвели до пропуску строку передбаченого на звернення до суду. З метою врегулювання вказаних суперечностей представник позивача звернувся до відповідача з адвокатським запитом від 05.06.2025 року про надання інформації, у тому числі й щодо відомостей про розрахунок з позивачем. Відповідач запитуваної інформації не надав, пославшись на значний обсяг копій та зажадав попередньої оплати за надання витребуваної інформації у розмірі 1 398, 94 грн. Він погодився на продовження трудових відносин, проте з урахуванням наведених обставин, строк на звернення до суду пропущений позивачем з поважних причин,.

Враховуючи зазначене, ОСОБА_1 просив стягнути з ТОВ «Все для даху» 22 412,50 грн заборгованості з заробітної плати та 1 406, 30 грн компенсації втрати частини доходів.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на позовну заяву представник відповідача у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Зазначав, що наказом ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» від 01.08.2014 №13-к «Про прийняття на роботу за сумісництвом», ОСОБА_1 призначено на посаду інженера з охорони праці ТОВ «ВСЕ ДЛЯ ДАХУ» з 01.08.2014 з умовами роботи тривалістю робочого дня 2 (дві) години з окладом 304, 50 грн без надбавок та доплат.

З актів за 2024-2025 роки вбачається, що інженер з охорони праці ОСОБА_1 у період з 02.09.2024 року по 21.07.2025 року був відсутній на роботі 2 год робочого часу, тобто допустив прогул без поважних причин. У зв`язку з цим ОСОБА_1 не має права ні на заробітну плату, ні на компенсацію за несвоєчасну її виплату.

Також посилався на те, що товариству не було відомо про наміри ОСОБА_1 звільнитися. Посилання позивача на направлення заяви про звільнення є безпідставним, оскільки з поштового відправлення з штрих-кодовим ідентифікатором 420 та роздруківки сторінки веб-сайту поштового оператора «Укрпошта», вбачається що воно 19.03.2025 повернуто відправнику у зв`язку з закінченням встановленого терміну зберігання. При цьому, з аналізу змісту заяви від 03.02.2025 року, яку додано до позовної заяви вбачається, що ОСОБА_1 просить звільнити його з займаної посади за власним бажанням з 17.02.2025 року, проте згідно опису вкладення до листа та поштової накладної «заяву про звільнення від 03.02.2025» подано на пошту 24.02.2025 року.

Також зазначає, що пропущений з поважних причин строк звернення до суду для захисту прав у трудових спорах не може бути поновлений судом щодо працівника, якого не звільнено, оскільки станом на 07.08.2025 року ОСОБА_1 не звільнений з посади.

Крім того представник відповідача просив відмовити у поновленні строку на звернення до суду та відмовити у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності.

Крім іншого відповідач заявляв про очікувані судові витрати, пов`язані з розглядом справи у сумі 25 000 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 серпня 2025 року позов задоволено, з ТОВ «Все для даху» на користь ОСОБА_1 , стягнуто заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2024 року по липень 2025 року у розмірі 22 412, 50 грн та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати 1 406, 30 грн, а всього 23 818, 80 грн. Також з ТОВ «Все для даху» на користь держави стягнуто 3 028 грн судового збору.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі ТОВ «Все для даху», посилаючись на незаконність, необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення суду скасувати та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Узагальнені доводи апеляційної скарги

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до відома акти про відсутність ОСОБА_1 на робочому місці у період з 02 вересня 2024 року по 21 липня 2025 року. Оскільки позивач допустив прогули у ці дні, ТОВ «Все для даху» не нараховувало йому заробітну плату, тому підстави для її стягнення та стягнення компенсації за час затримки розрахунку, відсутні.

Також апелянт вважав помилковим висновок суду про те, що початок перебігу тримісячного строку для подання позову в частині позовних вимог з 01 вересня 2024 року по 16 липня 2025 року слід обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Оскільки відповідачем не було надано ОСОБА_1 копій документів з приводу трудової діяльності, то тільки з 16 червня 2025 року слід обчислювати початок перебігу строку звернення до суду.

З цього приводу апелянт зазначав, що вперше не отримавши заробітної плати 15 вересня 2024 року, з 16 вересня 2024 року для позивача почався перебіг строку звернення до суду, та закінчився 16 грудня 2024 року.

Узагальнені доводи інших учасників

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, посилаючись на ті ж обставини, якими обґрунтовував позовні вимоги, та, зокрема на недоведеність прогулу позивача, оскільки акти працівників ТОВ «Все для даху», що складались на підтвердження цієї обставини упродовж майже 11 місяців, виконані за допомогою однакових пишучих приладів, що викликає сумнів у їх достовірності.

Крім того посилався на те, що не мав чіткого визначення робочого місця, що унеможливлює звинувачення його у прогулі.

2.Мотивувальна частина

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлені судом першої інстанції обставини справи.

Встановлені судом першої інстанції обставини справи

Судом встановлено, що з 01.08.2014 року ОСОБА_1 перебуває у трудових відносинах з ТОВ «Все для даху» та працює на посаді інженера з охорони праці за сумісництвом з оплатою 0,25% посадового окладу відповідно до штатного розпису.

Відповідач не виплачував ОСОБА_1 заробітну плату, за період з 02 вересня 2024 року по 21 липня 2025 року заборгованість склала 22 412, 50 грн.

У зв`язку з порушенням термінів виплати заробітної плати з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація втрати частини доходів за період з 1 вересня 2024 року по 16 липня 2025 року у розмірі 1 406,30 грн.

Позиція апеляційного суду

Так, згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 43 Конституції України установлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За приписами статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до частини першої статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю.

За змістом статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Частиною першою статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України "Про оплату праці", визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно з частиною першою статті 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

За змістом статті 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина перша статті 24 Закону України "Про оплату праці").

Згідно з частиною 2 статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Відповідно до наказу Державного комітету статистики України від 05 грудня 2008 року № 489 «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» первинним обліковим документом є, зокрема, табелі обліку використаного робочого часу, розрахунково-платіжні відомості працівника.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Доказами фактичного виконання трудових обов`язків можуть бути, зокрема журнал реєстрації виходу на роботу з підписом працівника, відеозаписи з камер спостереження на пропускних пунктах, робочому місці, листування з клієнтом, показання колег по роботі, контрагентів, підписи працівника на платіжних документах, квитанції, документи про перерахування коштів на картковий рахунок на підтвердження розрахунку із заробітної плати тощо (подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі № 761/2846/16-ц (провадження № 61-302св17) та від 18 травня 2022 року у справі № 552/3667/19 (провадження № 61-16667св21)).

У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі № 761/48981/19 зазначено, що «Кодекс законів про правцю України не містить ані визначення місця роботи, ані визначення робочого місця. Місцезнаходженням юридичної особи є фактичне місце ведення діяльності чи розташування офісу, з якого проводиться щоденне керування діяльністю юридичної особи (переважно знаходиться керівництво) та здійснення управління і обліку (стаття 93 ЦК України). За загальним правилом місцезнаходження підприємства, установи, організації збігається з місцем його виробничої діяльності. Але на деяких підприємствах з особливим характером роботи місце їх знаходження не збігається з місцем розташування об`єктів і територій, на яких фактично трудяться працівники, тобто дільниці можуть бути розташовані за межами населеного пункту, в якому знаходиться офіс підприємства. Коли філії, дільниці та інші підрозділи підприємства розташовані в іншій місцевості, місцем постійної роботи вважається той підрозділ, робота в якому обумовлена трудовим договором. Особливості місця роботи (розташування не за місцем знаходження підприємства, а також зміна місця їх розташування) мають бути обумовлені при прийнятті на роботу. Якщо такої домовленості не було, то переміщення з одного об`єкта на інший, розташований в іншій місцевості, є переведенням на роботу в іншу місцевість і потребує згоди працівника. Відповідно до пункту 20 частини першої статті 1 Закону України «Про зайнятість населення» робоче місце - місце (приміщення), на якому працівник постійно чи тимчасово перебуває в процесі трудової діяльності і яке визначене, зокрема на підставі трудового договору (контракту). Робоче місце працівника характеризується визначенням частини виробничого простору, оснащення основним і допоміжним технологічним обладнанням, інвентарем, інструментом, робочими меблями, необхідними для виконання певної трудової функції. Таким чином, прогулом вважається відсутність працівника не просто на робочому місці, а на роботі. Відсутність працівника за фіксованим та визначеним для нього робочим місцем за умови, що він виконує трудову функцію на території підприємства, не є прогулом.

Матеріали справи не містять належного підтвердження, що у спірний період ОСОБА_1 був присутнім на робочому місці чи виконував певні роботи на підприємстві. У свою чергу відповідач факт перебування ОСОБА_1 на робочому місці заперечував та на підтвердження цієї обставини надав відповідні акти.

З актів Про відсутність на роботі інженера з охорони праці ТОВ «Все для даху» ОСОБА_1 вбачається, що вони складені за період з 02.09.2024 року по 21.07.2025 року, та свідчать про те, що працівниками підприємства зафіксовано відсутність позивача на роботі та неможливість зв`язатися з ним у телефонному режимі.

Отже відповідачем вжито всіх доступних заходів для з`ясування причин відсутності ОСОБА_1 на роботі.

Заперечуючи достовірність наданих ТОВ «Все для даху» актів, позивач ОСОБА_1 та його представник жодних належних та допустимих доказів на їх спростування не надав.

Також стороною позивача не надано належних та допустимих доказів фактичного виконання трудових обов`язків у ТОВ «Все для даху» у період з 02.09.2024 року по 21.07.2025 року.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, доходить висновку, що позивач у зазначений вище період не працював, а тому заробітна плата за цей період не підлягає стягненню.

Щодо компенсації втрати частини доходів, колегія суддів враховує наступне.

Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» встановлено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

У статті 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, зокрема, пенсії або щомісячне довічне грошове утримання; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення).

Отже, оскільки вимога про стягнення компенсації частини доходів є похідною від позовної вимоги про стягнення заробітної плати, у задоволенні якої суд відмовляє, то і у задоволенні цієї вимоги слід відмовити.

В іншій частині судове рішення не оскаржується.

Перевіривши застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права на підставі встановлених фактичних обставин справи та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що регулюють відносини, що виникли між сторонами, а тому ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення, яке на підставі пункту 4 частини 1 статті 376 ЦПК України слід скасувати, ухваливши нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Тому колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги про наявність підстав для скасування рішення суду, ухвалення у справі нового судового рішення про відмову у позові. Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без зміни, то розподілу судових витрат апеляційний суд не здійснює.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Все для даху» задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 22 серпня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення, але за наявності підстав, передбачених статтею 389 ЦПК, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий Н.О.Тищук

Судді: В.В.Коломієць

Т.В.Серебрякова

---------------------------------

Повний текст постанови виготовлено 18 лютого 2026 року