Житомирський апеляційний суд
Справа №279/5921/24 Головуючий у 1-й інст. Коваленко В. П.
Категорія 16 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Григорусь Н.Й., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Лугини О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №279/5921/24за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 , про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння

за апеляційними скаргами ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Кузь Олександр Миколайович, та ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мезенцев Олексій Олександрович

на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Коваленко В.П.

встановив:

У січні 2024 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 19.11.2024, просила витребувати з чужого незаконного володіння від ОСОБА_2 та передати ОСОБА_1 земельну ділянку в координатах, межах та конфігурації, що була передана їй у власність та яка розташована на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» у складі земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0080. Також просила скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно, Державному реєстрі іпотек, Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна право власності на земельну ділянку з кадастровим номером:02:021:0080 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0080. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що позивач на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.04.1998 набула у власність земельну ділянку площею 0.0580 га, яка розташована в обслуговуючому кооперативі садового товариства «Садко» м. Коростеня. У подальшому отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ПІ-ЖТ №026132, який 04.07.2002 зареєстрований у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №132. У травні 2018 року вона прийшла обробляти належну їй земельну ділянку та побачила викорчувані фруктові дерева, знищений родючий шар на земельній ділянці та побудований перший поверх чужого будинку. Позивачем ОСОБА_1 була розроблена технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі площею 0.0580 га для визначення кадастрового номера земельної ділянки та введення до бази даних автоматизованої системи державного земельного кадастру. На момент здійснення кадастрової зйомки земельної ділянки було з`ясовано, що майже вся земельна ділянка (91,4325 %) , яка належить їй на праві приватної власності, вибула з її законного володіння та перебуває у фактичному володінні ОСОБА_3 .

Позивач у листопаді 2018 року звернулась до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області за захистом порушених прав. В процесі розгляду справи №279/5280/18 було з`ясовано, що на підставі договору дарування ОСОБА_4 передала у власність ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0.1 га, яка розташована на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» з кадастровим номером :02:021:0412, в склад якої на 91,4325% входить належна позивачу земельна ділянка площею 0,0530 га. Вказане підтверджується і висновками проведеної в процесі розгляду справи судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №14940/21-41/7562/22-41 від 19.04.2022 року. Передана у власність ОСОБА_4 (яка в подальшому подарувала її ОСОБА_3 ), земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:0412 не була вільною. Зазначеним рішенням суду було встановлено, що ОСОБА_3 повинен повернути ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0530 га.

З метою унеможливлення відчуження ОСОБА_3 належної ОСОБА_1 земельної ділянки, остання звернулась до Коростенського міськрайонного суду із вимогою скасувати рішення Коростенської міської ради № 625 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412. Лише під час розгляду справи №279/5711/23 Житомирським апеляційним судом було встановлено, що 29.11.2023 року ОСОБА_3 було здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412, сформовано дві земельних ділянки з кадастровим номером :02:021:0080 та :02:021:0085 та відчужено ділянку з кадастровим номером :02:021:0080 ОСОБА_2 .

Таким чином, позивач вважає, що спірну земельну ділянку протиправно, всупереч чинному законодавству, фактично та юридично було вилучено у неї, як законного власника, та передано ОСОБА_4 , яка у свою чергу подарувала її ОСОБА_3 , а останній подарував ОСОБА_2 . Тобто спірна земельна ділянка, яка перебувала у її власності, вибула з її володіння з порушенням вимог закону, а тому, відповідач не могла законно набути право приватної власності на неї.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року позов задоволено частково. Витребувано з чужого незаконного володіння від ОСОБА_2 та передано ОСОБА_1 земельну ділянку в координатах, межах та конфігурації, що була передана їй у власність та яка розташована на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» м. Коростеня у складі земельної ділянки за кадастровим номером :02:021:0080. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені у справ судові витрати в розмірі 4 844,80 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мезенцев О.О., та ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Кузь О.М., оскаржили його в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 ,посилаючись на необґрунтованість рішення суду першої інстанції, порушення судом норм матеріального права, просить рішення в частині відмови у скасуванні державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0080скасувати та ухвалити у цій частині нове рішення, яким вимоги задовольнити. При цьому, вважає, що рішення в цій частині є необґрунтованим, оскільки не дозволяє скаржнику ефективно відновити свої порушені права з огляду на наступне.

Вказує, що суд першої інстанції у рішенні зазначає, що рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно. Пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права. Однак суд першої інстанції в мотивувальній частині рішення не зазначив, яким чином ОСОБА_1 зможе відновити свої порушені права саме в частині реєстрації її земельної ділянки в Державному земельному кадастрі, оскільки процедура реєстрації земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Державному земельному кадастрі має свої особливості та відмінності.

На відміну від Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» статтею 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» та п.110 Порядку ведення Державного земельного кадастру не передбачено проведення реєстрації земельної ділянки на підставі судового рішення. При цьому, згідно ч.10 ст.24 Закону України «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: поділу чи об`єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника; ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Таким чином вважає, що для проведення державної реєстрації земельної ділянки ОСОБА_1 необхідне скасування Головним управлінням Держгеокадастру у Житомирській області державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером:02:021:0080, що підтверджується листом Держгеокадастру України від 11.04.2023 №Я-320/0-0.21-581/6-23, який суд безпідставно не взяв до уваги. Отже за відсутності скасування державної реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі і на далі міститись інформація про земельну ділянку площею 0,07 га з кадастровим номером :02:021:0080. Таким чином, позивач буде змушена вживати додаткових засобів щодо поновлення своїх порушених прав, що суперечить принципу процесуальної економії.

За таких обставин вважає відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у цій частині незаконною та безпідставною.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 через свого представника подала апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду в частині задоволених позовних вимог незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню.

Вказує, що місцевим судом неправильно застосовано ст. 79-1 Земельного кодексу України, відповідно до якої земельна ділянка набуває статусу об`єкта цивільних прав лише після її формування, що включає визначення площі, меж та присвоєння кадастрового номера. Земельна ділянка позивачки, на яку видано державний акт серії ІІІ-ЖТ №026132 від 04.07.2002, не має кадастрового номера, а технічний звіт 2002 року не містить координат поворотних точок меж. Це унеможливлює точне встановлення її розташування та порівняння з ділянками відповідача (кадастрові номери :02:021:0080 та :02:021:0085).

Зазначає, що суд помилково застосував статтю 388 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), яка передбачає, що майно може бути витребуване у добросовісного набувача лише у разі, якщо воно вибуло з володіння власника поза його волею, наприклад, шляхом крадіжки, втрати або іншими способами, не залежними від волі власника, за умови, що набувач отримав майно безоплатно або знав про відсутність у відчужувача права на його передачу. Позивачка не надала доказів того, що її земельна ділянка вибула з її володіння поза її волею, а також не довела, що відповідачка ОСОБА_2 , не є добросовісним набувачем. Таким чином, на думку представника відповідача, застосування судом ст.388 ЦК України для обґрунтування витребування земельної ділянки (кадастровий номер :02:021:0080) у ОСОБА_2 є юридично необґрунтованим та суперечить усталеній судовій практиці.

Позивачка не надала доказів, які б спростовували цю презумпцію, таких як докази шахрайства, змови чи обізнаності відповідача про нібито незаконне відчуження. Більше того, суд не врахував, що набуття відповідачем майна було безоплатним (шляхом дарування), що за частиною 1 статті 388 ЦК України дозволяє витребування лише за умови доведення мимовільного відчуження. Рішення суду про витребування земельної ділянки у ОСОБА_2 без встановлення цих передумов порушує цей баланс і підриває правову визначеність майнових відносин.

Також суд помилково покладався на висновок судової земельно-технічної експертизи (№ 14940/21-41/7562/22-41 від 19.04.2022) у справі № 279/5280/18 у контексті статті 388 ЦК України. Ця експертиза стосувалася накладення ділянки позивачки на ділянку з кадастровим номером :02:021:0412, яка припинила існування як об`єкт цивільних прав після її розділу 29.11.2023. Експертиза не досліджувала поточні ділянки (кадастрові номери :02:021:0080 та :02:021:0085) і не встановлювала обставин нібито мимовільного відчуження з володіння позивачки. Таким чином, вона не може бути підставою для застосування статті 388 ЦК України.

Зазначає, що рішення суду про витребування земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0080 у ОСОБА_2 без урахування наявності на цій ділянці належного їй на прав власності садового будинку є незаконним, оскільки порушує права відповідачки як власника нерухомості та положенням ч. 1 ст. 120 ЗК України, яка передбачає, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці, до набувача цього об`єкта одночасно переходить право власності на земельну ділянку, якщо інше не передбачено законом.

Також вважає, що суд першої інстанції допустив суттєве порушення норм процесуального права, зокрема не здійснив належного аналізу ключових обставин та доказів, пов`язаних із можливим накладенням земельної ділянки позивачки (площею 0,0580 га, без кадастрового номера) на земельну ділянку відповідача (кадастрові номери :02:021:0080), що призвело до необґрунтованих висновків про наявність такого накладення та витребування ділянки у ОСОБА_2 , а саме: суд покладався на зокрема на план-схему, надану позивачкою, яка, за її твердженням, підтверджує накладення земельної ділянки, яка не відповідає вимогам нормативно-технічної документації; суд некритично прийняв висновок судової земельно-технічної експертизи № 14940/21-41/7562/22-41 від 19.04.2022, проведеної у справі № 279/5280/18, як доказ накладення ділянок, не врахувавши, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:0412, припинила існування як об`єкт цивільних прав після її розділу 29.11.2023 року на дві нові ділянки; суд не врахував лист Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області, який підтверджує відсутність відомостей про координати поворотних точок меж земельної ділянки позивачки; суд проігнорував клопотання відповідача про призначення судової земельно-технічної експертизи, яке могло б усунути сумніви щодо накладення ділянок.

Отже, суд порушив принципи оцінки доказів, некритично прийнявши недостовірні докази позивачки (державні акти ОСОБА_1 та ОСОБА_5 , план-схему, експертизу 2022 року), проігнорувавши докази відповідача (договори дарування, листи Держгеокадастру, лист Коростенської міської ради, лист нотаріального архіву), не провівши порівняльного аналізу та не призначивши нову експертизу для усунення невизначеності.

Вважає, що в даній справі ОСОБА_2 є добросовісним набувачем земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0080, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У поданому відзиві на апеляційні скарги представник Головного управління Держгеокадастру у Житомирській області просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , щодо апеляційної скарги ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Кузь Олександр Миколайович - покладається на розсуд суду при винесенні постанови.

На спростування доводів апеляційної скарги позивача зазначає, що вимога про скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0080 до задоволення не підлягає, оскільки виключно Державний кадастровий реєстратор відповідно до ч.6 ст.9 Закону України «Про Державний земельний кадастр» наділений відповідними повноваженнями стосовно внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, а не Головне управління Держгеокадастру у Житомирській області, яке в свою чергу жодним чином не порушувало права позивача.

Позивач ОСОБА_1 скористалась своїм правом та через свого представника подала відзив апеляційну скаргу, в якому просила залишити апеляційну скаргу ОСОБА_2 без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26.03.2025 року без змін.

На спростування доводів апеляційної скарги вказує, що твердження скаржника щодо того, що земельна ділянка позивача, на яку видано державний акт серії ІІІ-ЖТ №026132, немає кадастрового номера, а технічний звіт 2002 року не містить координат поворотних точок меж, що на її думку, унеможливлює точне встановлення її розташування та порівняння з земельними ділянками відповідача (кадастрові номери :02:021:0080 та :02:021:0085), є помилковим, оскільки земельна ділянка, належна ОСОБА_1 , як об`єкт цивільних прав, вважається сформованою (визначена її площа та межі) у 1998 році, незалежно від присвоєння їй кадастрового номера.

Також не відповідають дійсності твердження скаржника, що позивач не надала доказів того, що її земельна ділянка вибула з її володіння поза її волею; не довела, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем; суд не дослідив ланцюга правонаступництва, чи обставин незаконного відчуження та помилково покладався на висновок судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №14940/21-41/7562/22-41 від 19.04.2022 року. Вважає, що вказані твердження представника скаржника не враховують усіх фактичних обставин справи та спростовуються доказами, наданими стороною позивача, в тому числі рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18.10.2022 у справі №279/5280/18.

Вважає також безпідставним твердження скаржника щодо відмови суду у призначенні судової земельної технічної експертизи, оскільки обґрунтованість позовних вимог була підтверджена наданням план-схеми сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6 . При цьому позивач не позбавлений можливості доводити обґрунтованість своїх позовних вимог будь-якими належними та допустимими доказами, а не виключно проведенням даної експертизи, оцінку яким надає суд під час винесення рішення.

В судовому засіданні представник позивача доводи своєї апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, апеляційну скаргу відповідача - задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, хоча про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та їх вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з наступних підстав.

Судом під час розгляду справи встановлено, що ОСОБА_1 згідно договору купівлі-продажу від 10.04.1998 набула право власності на земельну ділянку площею, 0.0580 га в межах згідно з планом, розміщену на землях, що знаходяться у віданні с/т «Садко» м. Коростеня, надану для ведення садівництва. Також зазначено, що невід`ємною частиною договору є: план земельної ділянки з визначенням її розміру, Державний акт на право приватної власності на землю, довідка про визначення нормативної ціни земельної ділянки, рішення відповідної місцевої ради про продаж земельної ділянки. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Коростенського нотаріального округу Добролежею Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1928 (а.с.21 т.1). Вказаний правочин є чинним та ніким не оскаржувався.

04.07.2002 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ №026132 на земельну ділянку площею, 0.0580 га, розташованої на території м. Коростень, с/т «Садко», з цільовим призначенням для ведення садівництва (а.с.10-11 т.1).

09.07.2018 позивач замовила та виготовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0.0580 га для індивідуального садівництва на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» в межах міста Коростень Коростенської міської ради Коростенського району Житомирської області .

Відповідно до рішення №280 сьомої сесії У1 скликання Коростенської міської ради від 07.07.2011 ОСОБА_4 було надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку орієнтовною площею 0, 0600 га на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» м. Коростеня для ведення садівництва, а у подальшому, рішенням тринадцятої сесії VІ скликання від 15.03.2012 №625 погоджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки громадян, що були раніше надані в межах міста згідно додатку №4 та передано безкоштовно у власність ОСОБА_4 земельну ділянку для ведення садівництва на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко», площею 0.1000 га.

ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 13.05.2017 подарувала ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0.1 га, яка розташована на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» м. Коростень, Житомирської області, з цільовим призначенням земельної ділянки - для індивідуального садівництва, кадастровий номер -:02:021:0412. Відчужувана земельна ділянка вільна від будь-яких будівель і споруд; належить дарувальнику на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ №701050 виданого 25.06.2012 Коростенською міською радою на підставі рішення від 15.08.2012, 13 сесія 6 скликання №625, зареєстрованого 25.06.2012 відділом Держкомзему у місті Коростені в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №00683. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Коростенського міського нотаріального округу Левківською Г.С. та зареєстровано в реєстрі за №873.

Набуте ОСОБА_3 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:0412 за адресою: Житомирська область, м. Коростень, садове товариство обслуговуючий кооператив «Садко», 13.05.2017 зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

14.09.2018 рішенням Державного кадастрового реєстратора Тарасенком В.А. №РВ-018 ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, оскільки наявний перетин ділянки, яку передбачається зареєструвати в Державному земельному кадастрі з ділянкою :02:021:0412 (площа перетину співпадає на 91,43%) та в електронному документі некоректно зазначено місце розташування земельної ділянки, а саме: «Житомирська область, Коростенський район, Коростенська міська рада, вулиці обслуговуючий кооператив садове товариство «Садко» (а.с.12 т.1).

ОСОБА_1 звернулася до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області із позовом про витребування із чужого незаконного володіння земельної ділянки. В процесі розгляду справи №279/5280/18 було встановлено, що ОСОБА_3 було отримано згідно договору дарування від 13.05.2017 земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» з кадастровим номером :02:021:412 і в склад якої на 91,4325% входить належна позивачу земельна ділянка площею 0,0530 га.

В процесі розгляду даної справи було проведено судову земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою від 19.04.2022.

Висновком експертів №14940/21-41/7562/22-41 за результатами проведених експертиз від 19.04.2022 встановлено, що технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0.1000 га гр. ОСОБА_4 для ведення садівництва на території обслуговуючого кооперативу «Садко» міста Коростень Коростенської міської ради Житомирської області, за якою визначені межі земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412 та яка погоджена рішенням Коростенської міської ради Житомирської, області від 15.03.2012 №625, не відповідає за складом та змістом нормативним документам з питань землеустрою та землекористування станом на 15.03.2012 року.

В подальшому ОСОБА_1 повторно звернулася до Коростенського міськрайонного суду із вимогою скасувати рішення Коростенської міської ради № 625 та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412.

Під час розгляду справи №279/5711/23 Житомирським апеляційним судом було встановлено, що 29.11.2023 року ОСОБА_3 було здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412, сформовано дві земельних ділянки з кадастровим номером :02:021:0080 та :02:021:0085 та відчужено ділянку з кадастровим номером :02:021:0080 ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.12.2023.

Відповідно до план-схеми сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6 земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:0080 площею 0,07 га накладається на земельну ділянку належну ОСОБА_1 площа накладення складає 0,0530 га. Накладень земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0085 площею 0,03 га на земельну ділянку ОСОБА_1 не виявлено (а.с.56 т.2).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:0412, яка перебувала у користуванні ОСОБА_4 , в подальшому подарована ОСОБА_3 (який здійснив поділ земельної ділянки на дві), а потім площею 0.7 га з кадастровим номером :02:021:0080 подарована ОСОБА_2 , частково, площею 0.0530 га, сформована за рахунок земельної ділянки, яка перебуває у власності ОСОБА_1 на підставі Державного акту №026132. Належна позивачу земельна ділянки, як об`єкт цивільних прав була сформована раніше, ніж земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:0412, яка в подальшому була поділена на дві земельні ділянки з кадастровим номером :02:021:0080 та :02:021:0085, і вказана земельна ділянка, яка на праві власності належала ОСОБА_1 (право власності якої на спірну ділянку не оспорено та не скасовано у встановленому законом порядку), безпідставно вибула з володіння поза волею власника на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яким її було передано у власність ОСОБА_4 , з подальшим її відчуженням ОСОБА_3 , який в свою чергу відчужив її на користь ОСОБА_2 на підставі договору дарування, а тому наявні усі підстави про витребування земельної ділянки площею 0.0530 га згідно статті 388 ЦК України в межах її накладення.

Відмовляючи у задоволенні вимог про скасування державної реєстрації земельної ділянки суд виходив з того, що у разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності, тому задоволення вимог щодо скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку не є ефективним для захисту порушених прав позивача.

Такі висновки суду першої інстанції є вірними виходячи з наступного.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Приписами статті 387 ЦК України встановлено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним

Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у визначених у законі випадках (частина перша статті 388 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Відповідно до частин другої, четвертої статті 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Регулювання, наведене в Главі 29 ЦК України, передбачає, зокрема, такі способи захисту права власності, як витребування майна із чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) й усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

Так, відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Статтею 388 ЦК України визначено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння: 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав манно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку. Встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним чи недобросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно).

Отже, положення статті 388 ЦК України застосовується як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеним у постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 1522/25684/12 та постанові Верховного Суду від 15 травня 2019 у справі № 285/3414/17 (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 21 листопада 2016 року у справі № 1522/25684/12, у постанові Верховного Суду від 22 червня 2022 року у справі №752/3089/19 (провадження№ 61-16519св21).

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі №911/3680/17 (провадження№12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

За змістом ст.78 Земельного кодексу України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками.

Статтею 81 Земельного кодексу України громадяни набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Згідно з положеннями Земельного кодексу України від 25.10.2001, Земельного кодексу Української РСР від 18.12.1990, постанови Раднаркому УРСР і ЦК КП(б)У від 10.11.1944 «Про впорядкування користування державними будівлями житлового і нежитлового фонду і земельними ділянками, які обслуговують їх», Указу Президії Верховної Ради СРСР «Про право громадян на купівлі та будівництво індивідуальних жилих будинків» від 26.08.1948, постанови Верховної ради Української РСР «Про земельну реформу» від 18.12.1990, Декрету Кабінету Міністрів «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992, рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 року №5-рп/2005 у справі №1-17/2005 та інших нормативних актів, документами, що посвідчують право користування земельними ділянками та право власності на земельні ділянки в період з 1922 року по 01.01.2013 (в різний час) були: рішення виконкомів та місцевих Рад депутатів трудящих про відвід земельних ділянок громадянам, установам, підприємствам і організаціям; акти відводу земельних ділянок громадянам, установам, підприємствам і організаціям; рішення загальних зборів колгоспів, накази директорів радгоспів про надання земельних ділянок в користування; державні акти на безстрокове (вічне) користування землею; на право довічного успадкованого володіння землею; на право постійного володіння землею; на право постійного користування землею; договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва і експлуатацію будівель; акти тимчасового користування землею; витяги із реєстрових, земельно-шнурових та погосподарських книг місцевих рад; державні акти на право приватної власності на землю; державні акти на право власності на земельні ділянки; договори оренди землі; цивільно-правові угоди та інше. Зазначені документи мають містити інформацію про місце розташування земельної ділянки, цільове призначення, строк користування, землекористувача, підстави набуття права на земельну ділянку.

Матеріалами, за якими можливо визначити розташування земельних ділянок в натурі (на місцевості), право на які посвідчено вказаними документами, у разі відсутності їх координат, можуть бути: графічні матеріали інвентаризації земель; схеми розташування земельних ділянок; плани земельних ділянок; матеріали технічної інвентаризації, плани - проекти розміщення будівель, тощо.

У частині третій статті 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно з частиною першою статті 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що згідно договору купівлі-продажу від 10.04.1998 ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку площею, 0.0580 га в межах згідно з планом, розміщену на землях, що знаходяться у віданні с/т «Садко» м. Коростеня, надану для ведення садівництва. Також зазначено, що невід`ємною частиною договору є: план земельної ділянки з визначенням її розміру, Державний акт на право приватної власності на землю, довідка про визначення нормативної ціни земельної ділянки, рішення відповідної місцевої ради про продаж земельної ділянки. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Коростенського нотаріального округу Добролежею Л.Г. та зареєстровано в реєстрі за №1928 (а.с.21 т.1). Вказаний правочин є чинним та ніким не оспореним.

04.07.2002 на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_1 отримала державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ №026132 на земельну ділянку площею 0.0580 га, розташованої на території м. Коростень, с/т «Садко», з цільовим призначенням для ведення садівництва (а.с.10-11 т.1).

09.07.2018 позивачка замовила та виготовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 0.0580 га для індивідуального садівництва на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» в межах міста Коростень Коростенської міської ради Коростенського району Житомирської області.

14.09.2018 рішенням Державного кадастрового реєстратора Тарасенком В.А. №РВ-018 ОСОБА_1 відмовлено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, оскільки наявний перетин ділянки, яку передбачається зареєструвати в Державному земельному кадастрі з ділянкою :02:021:0412 (площа перетину співпадає на 91,43%) та в електронному документі не коректно зазначено місце розташування земельної ділянки, а саме: «Житомирська область, Коростенський район, Коростенська міська рада, вулиця обслуговуючий кооператив садове товариство» Садко» (а.с.12 т.1).

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області із позовом про витребування із чужого незаконного володіння земельної ділянки. В процесі розгляду справи №279/5280/18 було встановлено, що ОСОБА_3 було отримано згідно договору дарування земельну ділянку площею 0,1 га, яка розташована на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» з кадастровим номером :02:021:412 і в склад якої на 91,4325% входить належна позивачу земельна ділянка площею 0,0530 га. В процесі розгляду даної справи було проведено судову земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою від 19.04.2022.

29.11.2023 року ОСОБА_3 було здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412, сформовано дві земельних ділянки з кадастровим номером :02:021:0080 та :02:021:0085 та відчужено ділянку з кадастровим номером :02:021:0080 ОСОБА_2 на підставі договору дарування земельної ділянки від 29.12.2023. Також вказані обставини були встановлені під час перегляду рішення апеляційним судом у справі №279/5711/23.

Відповідно до план-схеми сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6 земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:0080 площею 0,07 га накладається на земельну ділянку належну ОСОБА_1 площа накладення складає 0,0530 га.

Так, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже встановлені судовими рішеннями у справі №279/5280/18, №279/5711/23 обставини свідчать про обґрунтованість доводів ОСОБА_1 про порушення її прав як власника спірної земельної ділянки. На спростування доводів позивача відповідачем ОСОБА_2 належних та достатніх доказів не надано.

Представник скаржника ОСОБА_2 - ОСОБА_7 в апеляційній скарзі зазначає, що земельна ділянка позивача, на яку видано державний акт серії ІІІ-ЖТ №026132, немає кадастрового номера, а технічний звіт 2002 року не містить координат поворотних точок меж, що на його думку, унеможливлює точне встановлення її розташування та порівняння з земельними ділянками відповідача (кадастрові номери :02:021:0080 та :02:021:0085).

Колегія апеляційного суду не погоджується з такими доводами, з огляду на наступне.

Як встановлено під час розгляду справи, ОСОБА_1 набула право власності на земельну ділянку площею 0,0580 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована у м. Коростень, територія обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» на підставі договору купівлі - продажу від 10.04.1998. Державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЖТ №026132 вона отримала 04.07.2002. Зазначений державний акт зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю 04.07.2002 за №132.

Згідно частини 1 статті 79 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Положеннями частин першої, третьої та четвертої статті 79-1 ЗК України встановлено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Державний земельний кадастр - єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами, про меліоративні мережі та складові частини меліоративних мереж (пункт 1 частини першої статті 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

Відповідно до пункту 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельні ділянки право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власника (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Відповідно до пункту 10 статті 28-1 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набуття чинності цим Законом, є дійсними.

Враховуючи вищезазначене, колегія суду доходить висновку, що земельна ділянка, яка належить ОСОБА_1 як об`єкт цивільних прав, вважається сформованою (визначена її площа та межі) у 1998 році, незалежно від присвоєння їй кадастрового номера. Вказана обставина підтверджується і постановою Житомирського апеляційного суду від 18.01.2023 по справі №279/5280/18.

Зокрема у вказаній справі було досліджено судом питання визначення координат поворотних точок меж земельної ділянки позивача, судові рішення по якій набули законної сили, та у відповідності до ч.4,5 ст.82 ЦПК України є доказами, які не підлягають доказуванню при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, вказане твердження представника ОСОБА_2 спростовуються наявними фактичними обставинами та нормами чинного законодавства України, а оскаржуване рішення в цій частині є законним та обґрунтованим.

Не заслуговують на увагу доводи представника скаржника, що судом було помилково застосовано ст.388 ЦК України, оскільки, на його думку, позивач не надав доказів того, що її земельна ділянка вибула з її володіння поза її волею; не довела, що ОСОБА_2 не є добросовісним набувачем; суд не дослідив ланцюг правонаступництва чи обставин незаконного відчуження; помилково покладався на висновок судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №14940/21-41/7562/22-41 від 19.04.2022 року.

Так рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18.10.2022, яке набуло законної сили 18.01.2023, у цивільній справі №279/5280/18 встановлено правомірність набуття ОСОБА_1 земельної ділянку площею 0,0580 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована у м. Коростень, територія обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко»; досліджено договір купівлі-продажу, який був підставою для набуття позивачем права власності, та відповідні додатки до нього: план земельної ділянки з визначенням її розміру, Державний акт на право приватної власності на землю, довідка про визначення нормативної ціни земельної ділянки, рішення відповідної місцевої ради про продаж земельної ділянки; факт того, що земельна ділянка ОСОБА_1 сформована раніше за земельну ділянку ОСОБА_3 з кадастровим номером :02:021:0412; досліджено та підтверджено документально факт набуття земельної ділянки площею 0,0580 га з цільовим призначенням для ведення садівництва, яка розташована у м. Коростень, територія обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» попереднім власником; підтверджено, що земельна ділянка ОСОБА_3 з кадастровим номером :02:021:0412 сформована частково (площею 0,0530 га) за рахунок земельної ділянки позивача; підтверджено, що земельна ділянка площею 0,0530 га вибула з її володіння поза волею власника.

Вказаним рішенням було витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0530 га, яка розташована на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» у складі земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412. Оскільки ОСОБА_3 добровільно не виконував судове рішення по справі №279/5280/18 та з метою унеможливлення відчуження останнім належної позивачу земельної ділянки та здійснення належної державної реєстрації своїх прав на належну їх земельну ділянку, ОСОБА_1 знов звернулась до Коростенського міськрайонного суду Житомирської області із вимогою скасування відповідних рішень Коростенської міської ради та державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412 площею 0,1000 га.

Під час перегляду рішення апеляційним судом у справі №279/5711/23 було з`ясовано, що ОСОБА_3 , під час розгляду справи судом першої інстанції (29.11.2023), було здійснено поділ земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412, сформовано дві земельні ділянки з кадастровим номером :02:021:0080 та :02:021:0085, та відчужено земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:0080. ОСОБА_2 за договором дарування 29.12.2023. Таким чином, земельна ділянка ОСОБА_2 була сформована після поділу земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412, яка в свою чергу частково, на площу 0,0530 га, сформована за рахунок земельної ділянки позивача, та вже витребовувалась з чужого незаконного володіння ОСОБА_3 згідно вищезазначеного рішення суду по справі №279/5280/18.

Враховуючи вищевикладене, твердження скаржника про добросовісність набуття нею земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0080 є безпідставними та такими, що спростовуються фактичними обставинами справи та наявними у справі доказами.

Колегія апеляційного суду відхиляє доводи скаржника щодо помилковості використання судом в оскаржуваному рішенні висновку судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №14940/21- 41/7562/22-41 від 19.04.2022 року.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції посилався на наявність в попередній цивільній справі №279/5280/18 таких висновків, що відповідає дійсності та жодним чином не свідчить про її протиправність.

Натомість, достатнім та належним доказом відповідно до положень ст. 77, 79 ЦПК України, який підтверджує накладення саме новосформованої земельної ділянки ОСОБА_2 з кадастровим номером :02:021:0080 та земельну ділянку позивача ОСОБА_1 є план-схема сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6 .

Доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_2 , що на земельній ділянці з кадастровим номером :02:021:0080 збудований ОСОБА_3 двоповерховий садовий будинок, який скаржник отримала за договором дарування від 29.12.2023 і задовольнивши позов, судом першої інстанції було порушено норми ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України, колегія відхиляє, виходячи з наступного.

Разом із садовим будинком ОСОБА_2 отримала за договором дарування і спірну земельну ділянку з кадастровим номером :02:021:0080.

На момент отримання вказаної нерухомості у власність існувало рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 18.10.2022, яке набуло законної сили 18.01.2023 (тобто існувало раніше вказаної події), згідно якого у ОСОБА_3 з чужого незаконного володіння витребувано земельну ділянку площею 0,0530 га, яка розташована на території обслуговуючого кооперативу садового товариства «Садко» у складі земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412. Про дану справу ОСОБА_2 була обізнана, оскільки з ОСОБА_3 перебуває у шлюбі з 26.07.2003 року, який на момент розгляду справи не розірваний, запис про нього не визнаний в судовому порядку недійсним.

Таким чином, ОСОБА_2 є дружиною ОСОБА_3 , а тому була обізнана про існуванням спору, що і стало підставою для звернення у 2018 році ОСОБА_1 до суду, так із наявністю судового розгляду справи №279/5280/18. Протилежного апелянтом не доведено, доказів того, що скаржник не знав та/або не міг знати про наявність у іншого з подружжя ( ОСОБА_3 ) належної на праві власності земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412 та судового рішення, відповідно до якого підтверджено, що земельна ділянка, на якій і розташований садовий будинок, перебуває у незаконному володінні її чоловіка до суду надано не було.

Рішенням по справі №279/5280/18 було встановлено, що земельна ділянка ОСОБА_1 сформована раніше земельної ділянки ОСОБА_3 з кадастровим номером :02:021:0412, а тому будівництво на чужій земельній ділянці є самовільним та не може бути визнано правомірним.

Так в пункті 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.11.2023 у справі №916/1174/22 зазначено, що знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду висновує, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/1174/22 також зазначає, що права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрація права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим ст. 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації свого права власності додаткові юридичні обмеження.

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.04.2020 у справі №916/2791/13 зазначено, що державна реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, та не виключає можливість знесення такого об`єкту нерухомості в порядку, встановленому для самочинно побудованих об`єктів. Отже, факт державної реєстрації самочинно побудованої будівлі на чужій ділянці не захищає права особи, яка зареєструвала за собою право власності на такий об`єкт.

Таким чином, вищезазначені твердження скаржника про порушення судом ст.120 ЗК України та ст.377 ЦК України є безпідставними, а рішення суду першої інстанції в цій частині таким, що прийнято на підставі повного та всебічного досліджених належних та допустимих доказів по справі.

Апеляційний суд не бере до уваги також доводи скаржника, що план-схема сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6 не є належним доказом по справі, оскільки не відповідає вимогам нормативно-технічної документації, визначених Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Предметом доказування по цій справі, окрім іншого, було з`ясування, в якій частині кожна із земельних ділянок з кадастровим номером :02:021:0080 та :02:021:0085, як складових земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412, накладається на земельну ділянку, належну ОСОБА_1 .

З метою отримання даної інформації позивач звернувся до сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6 та за результатом досліджень отримано план-схему меж земельних ділянок, які розташовані в ОКСТ «Садко» м. Коростень.

Згідно вказаної план-схеми земельна ділянка з кадастровим номером :02:021:0080 площею 0,07 га накладається на земельну ділянку, належну ОСОБА_1 , площа накладення складає 0,0530 га. Накладень земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0085 площею 0,03 га на земельну ділянку, належну ОСОБА_1 , не виявлено. Вихідними даними для виготовлення вказаного доказу слугували дані Державного земельного кадастру та технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки. Вказані дані є достовірними та ніким не спростованими, а тому вказаний доказ є належним та достатнім. Позивач довів суду належність вказаного доказу для підтвердження своїх позовних вимог, а ОСОБА_2 не навела переконливих заперечень щодо неможливості його врахування при винесенні оскаржуваного рішення.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги щодо прийняття судом висновку судової земельно-технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою №14940/21-41/7562/22-41 від 19.04.2022 року.

В постанові Житомирського апеляційного суду від по справі №279/5280/18 зазначено, що покладення в основу висновку експертів №14940/21-41/7562/22-41 координат незатвердженої технічної документації, яка не внесена до Державного земельного кадастру, не впливає на правильність проведеної судової експертизи та висновків суду першої інстанції, оскільки основною причиною неможливості затвердити і зареєструвати виготовлену на замовлення позивачки технічну документацію була наявність перетину з ділянкою :02:021:0412, яка в подальшому була поділена на дві земельні ділянки з кадастровим номером :02:021:0080 та :02:021:0085. Тому вказана експертиза не є окремим доказом по справі №279/5921/24, а лише підтверджує висновки, які зробили суди в рамках розгляду справи №279/5280/18.

Також є безпідставним твердження представника Кириченко О.М. щодо відмови у призначенні судової земельної технічної експертизи, оскільки обґрунтованість позовних вимог була підтверджена наданням план-схеми сертифікованого інженера-землевпорядника ОСОБА_6 . Позовні вимоги в даному випадку можуть бути підтверджені належними та допустимими доказами, а не виключно проведенням даної експертизи, як вважає скаржник, оскільки процесуальне законодавство не містить обов`язковості доведення тих чи інших обставин конкретним переліком доказів. Факт накладення земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412 на земельну ділянку позивача вже встановлений судом під час розгляду справи №279/5280/18, а створення двох земельних ділянок з кадастровим номером :02:021:0080 та :02:021:0085 в результаті її поділу не спростовано в результаті розгляду справи цієї справи. Твердження представника скаржника про те, що поділ земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412 змінив її конфігурацію є безпідставним, оскільки не доведено та не підтверджено належними доказами тієї обставини, що земельні ділянки з кадастровим номером :02:021:0080 та :02:021:0085 не є складовими частинами земельної ділянки з кадастровим номером :02:021:0412, з якої вони і були утворені внаслідок поділу.

Крім того у п. 59 постанови Великої палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-у зроблений правовий висновок, що з огляду на приписи статей 387, 388 УК України помилковим є висновок суду першої інстанції щодо неможливості вирубування власником земельних ділянок, які були поділені та/або об`єднані. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема внаслідок їх поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб.

Отже рішення суду в частині задоволених позовних вимог щодо витребування земельної ділянки прийнято з дотриманням норм матеріального та процесуального права, підстави для його скасування у цій частині відсутні.

Також колегія апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 щодо скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, враховуючи наступне.

За висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, право власності на яке зареєстровано за іншою особою, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша-третя статті 388 ЦК України).

Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

У разі задоволення позовної вимоги про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння суд витребовує таке майно на користь позивача. Таке рішення суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

Подібні правові висновки наведені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що суд витребовує нерухоме майно на користь власника останнього з незаконного володіння того, за ким таке майно зареєстроване саме на праві власності. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно створює спростовувану презумпцію наявності в суб`єкта і права володіння цим майном (як складової права власності). Особа, за якою зареєстроване право власності на нерухоме майно, є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння нею таким майном, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) насправді і далі належатиме іншій особі - власникові. Останній має право витребувати це майно з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц, провадження 14-2цс21, пункти 62-63).

Враховуючи, що спірну земельну ділянку, яка незаконно вибула з власності позивача, витребувано у ОСОБА_2 , за якою зареєстровано право власності на цю земельну ділянку, позовні вимоги ОСОБА_1 в частині скасування в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державної реєстрації права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку та скасування в Державному земельному кадастрі державної реєстрації земельної ділянки не підлягають задоволенню через обрання позивачем неефективного способу захисту порушеного права. Подібний висновок наведено в постанові Верховного суду у справі № 681/1464/21 від 11.03.2025. Тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові у цій частині.

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Таким чином, доводи апеляційних скарг щодо незаконності рішення місцевого суду, наведені у скаргах, не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки, які ґрунтовно, повно викладені у мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду, та зводяться до переоцінки доказів, незгоди скаржників з висновками щодо їх оцінки.

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційних скарг без задоволення, а оскаржуваного судового рішення без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 , інтереси якої представляє адвокат Кузь Олександр Миколайович, та ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Мезенцев Олексій Олександрович, залишити без задоволення, а рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 26 березня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2026 року.

Головуючий Судді