Справа № 761/1003/26
Провадження № 2/761/7661/2026
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2026 року суддя Шевченківського районного суду міста Києва Пономаренко Н.В., вивчивши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Федерації професійних спілок України, про визнання дій незаконними, визнання недійсними результатів голосування та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2025 року до суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Федерації професійних спілок України, про визнання дій незаконними, визнання недійсними результатів голосування та зобов`язання вчинити дії, відповідно до якої, позивач просив суд:

1.визнати незаконними дії Федерації професійних спілок України в особі її Ради, що полягали у недопуску ОСОБА_1 до участі у виборах Голови Федерації професійних спілок України, проведених 1 липня 2025 року, а також у відмові надати документи та інформацію, що стосуються підготовки та проведення зазначеної виборчої процедури;

2.визнати недійсними результати голосування Ради Федерації професійних спілок України від 1 липня 2025 року щодо обрання Голови Федерації професійних спілок України як такі, що були прийняті з істотним порушенням вимог Статуту Федерації професійних спілок України, Регламенту Ради ФПУ, а також принципів рівності, свободи та реальності волевиявлення учасників виборчого процесу;

3.визнати встановленим факт, що питання відповідності кандидатів на посаду Голови Федерації професійних спілок України вимогам Статуту ФПУ розглядалося Статутною комісією Федерації професійних спілок України на трьох окремих засіданнях, які відбулися 26 червня 2025 року, 30 червня 2025 року та 1 липня 2025 року, за результатами яких були сформовані відповідні висновки Статутної комісії, що підлягали обов`язковому врахуванню під час проведення виборів Голови ФПУ;

4.зобов`язати Федерацію професійних спілок України організувати та провести повторну процедуру обрання Голови Федерації професійних спілок України з дотриманням вимог Статуту ФПУ та Регламенту Ради ФПУ, із попереднім визначенням компетентним органом форми голосування та забезпеченням участі всіх кандидатів, які відповідають встановленим статутним кваліфікаційним вимогам;

5.зобов`язати Федерацію професійних спілок України надати позивачу повний комплект документів, пов`язаних із проведенням виборів голови ФПУ 1 липня 2025 року, а саме:- протоколи засідань Ради ФПУ;- протоколи та результати голосування;- матеріали аудіо- та відеофіксації засідання;- документи, подані всіма кандидатами на посаду Голови ФПУ;- висновки, рішення та матеріали Статутної комісії Федерації професійних спілок України.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.01.2026 вищевказана позовна заява надійшла в провадження судді Пономаренко Н.В.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція), яка з огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України є частиною національного законодавства, встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом..

Проте право на доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод; якщо таке обтяження не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

ЄСПЛ зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року). Тобто, ЄСПЛ визнає за певних умов встановлення на законодавчому рівні обмежень щодо розгляду окремих категорій спорів в судовому порядку.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів. Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Юрисдикційність спору залежить від характеру спірних правовідносин, правового статусу суб`єкта звернення та предмета позовних вимог, а право вибору способу судового захистуналежить виключно позивачеві.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією із сторін є, як правило, фізична особа.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

При визначенні предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, у порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

У частині першій статті 1 ЦК України вказано, що цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення.

Вказаними нормами визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Таким чином, суд, вирішуючи питання щодо юрисдикційності справи, зобов`язаний з`ясувати не лише суб`єктний склад, але й характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 523/4139/17 (провадження № 14-328цс19) спори члена профспілки з профспілкою не є корпоративними, проте не є й трудовими, однак за суб`єктним складом та характером спірних правовідносин можуть підлягати вирішенню в порядку цивільного судочинства.

Позовна заява мотивована тим, що даний спір виник у зв`язку з порушенням фундаментальних прав позивача як члена загальнонаціонального об`єднання професійних спілок, що полягають у праві на участь у самоврядних процедурах такого об`єднання, у праві бути обраним до його керівних органів, а також у праві на рівні, недискримінаційні та передбачувані умови реалізації цих прав. Йдеться не про спір щодо публічно-владних управлінських функцій, а про порушення приватноправових, особистих немайнових прав фізичної особи, які випливають із її членства у громадському об`єднанні та гарантуються Конституцією України, спеціальним законодавством про професійні спілки, а також нормами міжнародного права. Порушення, на які посилається иозивач, полягають у неправомірному недопуску його до участі у виборній процедурі, у проведенні виборів керівного органу з істотним відступом від статутно встановлених процедур, у застосуванні форми голосування, яка не була визначена компетентним органом у передбачений спосіб, а також у приховуванні інформації та документів, без яких неможливо ефективно оскаржити спірні рішення. Такі дії безпосередньо зачіпають особисті немайнові права иозивача, зокрема право на участь у самоврядуванні об`єднання та право на ефективний судовий захист.

Таким чином, на порушення своїх прав як члена профспілки позивач не посилався, оскільки з обґрунтування позову вбачається, що ним оскаржувалась внутрішня організація діяльності профспілки та порядок прийняття нею рішень щодо процедури проведення виборів голови профспілкової організації.

Статтею 36 Конституції України встановлено, що громадяни України мають право на свободу об`єднання у політичні партії та громадські організації для здійснення і захисту своїх прав і свобод та задоволення політичних, економічних, соціальних, культурних та інших інтересів, за винятком обмежень, встановлених законом в інтересах національної безпеки та громадського порядку, охорони здоров`я населення або захисту прав і свобод інших людей.

Громадяни мають право на участь у професійних спілках з метою захисту своїх трудових і соціально-економічних прав та інтересів. Професійні спілки є громадськими організаціями, що об`єднують громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної діяльності. Професійні спілки утворюються без попереднього дозволу на основі вільного вибору їх членів.

Особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок визначено Законом України від 15 вересня 1999 року №1045-XIV«Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (далі - Закон), відповідно до статті 1 якого професійна спілка (профспілка) - це добровільна неприбуткова громадська організація, що об`єднує громадян, пов`язаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання). Первинна організація профспілки - це добровільне об`єднання членів профспілки, які, як правило, працюють на одному підприємстві, в установі, організації незалежно від форми власності і виду господарювання або у фізичної особи, яка використовує найману працю, або забезпечують себе роботою самостійно, або навчаються в одному навчальному закладі. Членом профспілки є особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески.

Згідно зі статтею 4 Закону законодавство про профспілки складається з Конституції України, Закону України «Про об`єднання громадян» (який застосовується до профспілок, якщо інше не передбачено зазначеним Законом), цього Закону, КЗпП України та інших нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до них.

Відповідно до статті 14 вказаного Закону профспілки діють відповідно до законодавства та своїх статутів. Статути (положення) профспілок приймаються з`їздами, конференціями, установчими або загальними зборами членів профспілки відповідного рівня і не повинні суперечити законодавству України. Статут (положення) профспілки повинен містити: 1) статус та повну назву профспілки, її скорочену назву (за наявності), місцезнаходження її виборних органів (юридичну адресу); 2) мету та завдання профспілки; 3) умови і порядок прийняття в члени профспілки та вибуття з неї; 4) права, обов`язки членів профспілки, умови, порядок та підстави виключення з членів профспілки; 5) територіальну, галузеву або фахову сферу діяльності; 6) організаційну структуру профспілки, повноваження її організацій, виборних органів, порядок формування їх складу; 7) умови, терміни, порядок скликання з`їздів, конференцій чи загальних зборів членів профспілки та порядок прийняття ними рішень; 8) порядок і терміни звітності виборних органів профспілки перед членами профспілки, порядок здійснення контролю за діяльністю виборних органів профспілки; 9) джерела надходження (формування) коштів профспілки та напрями їх використання; 10) порядок здійснення господарської діяльності, необхідної для виконання статутних завдань профспілки; 11) порядок внесення змін до статуту профспілки; 12) умови та порядок припинення діяльності профспілки і вирішення майнових питань. У статуті профспілки можуть бути передбачені й інші положення, що стосуються особливостей створення та функціонування певної профспілки, якщо це не суперечить цьому Закону.

У межах повноважень, передбачених статутом, вищі за статусом профспілкові органи можуть затверджувати положення про організації профспілки.

До матеріалів позовної заяви не долучено копію статуту Федерації професійних спілок України.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілкові органи мають право вимагати розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації, якщо він порушує цей Закон, законодавство про працю, про колективні договори та угоди.

Частиною третьою статті 12 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» встановлено, що забороняється втручання органів державної влади, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб у діяльність профспілок, їх організацій та об`єднань, яке може призвести до обмеження прав профспілок або перешкодити законному здійсненню їх статутної діяльності.

У цій нормі міститься пряма заборона втручання державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, роботодавців, їх об`єднань у статутну діяльність профспілок, їх організацій та об`єднань.

Таким чином, за змістом вказаного Закону у судовому порядку може бути оскаржено лише рішення профспілкового органу, в якому порушено вимогу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 210/5659/18 (провадження№ 14-632цс19) та у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року у справі справа № 522/14776/22 (провадження № 61-16171св23).

У відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Правовідносини, які виникли між сторонами у даній справі, з визнанням дій відповідача - Федерації професійних спілок України незаконними, зобов`язання відповідача вчинити дії та інші заявлені в позові вимоги щодо проведення процедури обрання голови Федерації професійних спілок України, що призвело до порушення прав як члена профспілкової організації.

Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що в даному випадку спір, що виник, належить до виключної компетенції профспілок та їх внутрішньо-організаційної діяльності, оскільки пов`язаний з питаннями внутрішньої організації діяльності профспілки та порядку прийняття нею рішень, а тому такий спір має вирішуватися відповідно до статутних документів профспілок та законодавства, яке регулює основи їхньої діяльності.

За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі, з тих підстав, що спір не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), заява № 4451/70). «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95).

Отже, за встановленого законом обмеження щодо розгляду в судовому порядку спору пов`язаному із проведенням виборчої процедури, не можна вважати, що суд позбавив позивача права на доступ до суду.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст. 19, 186, 260, 353-355 ЦПК України,

у х в а л и в :

у відкриті провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Федерації професійних спілок України, про визнання дій незаконними, визнання недійсними результатів голосування та зобов`язання вчинити дії, - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили відповідно до ст.261 ЦПК України..

Суддя: