Справа № 127/9527/18
Провадження № 22-ц/801/192/2026
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2026 рокуСправа № 127/9527/18м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Ковальчука О. В., Шемети Т. М.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Тульчинської міської ради Вінницької області про визначення місця проживання дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, орган опіки та піклування в особі Служби у справах дітей Тульчинської міської ради Вінницької області про визначення місця проживання дитини за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Борисюк І. Е. від 27 жовтня 2025 року (дата складання повного тексту судового рішення: 06 листопада 2025 року),

в с т а н о в и в:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , за яким просила визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з нею.

На обґрунтування позовних вимог покликалася на те, що з 18 березня 2014 року по 13 травня 2016 року перебувала з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка ОСОБА_3 . Після юридичного оформлення розлучення вони продовжували проживати однією сім`єю та вести спільне господарство. Розірвання шлюбу було ініційоване ОСОБА_2 для звільнення з військової служби. Згодом ставлення ОСОБА_2 до неї змінилося на зневажливе та агресивне, що призвело до остаточного припинення стосунків. Вона з дочкою вимушені проживати в орендованій квартирі, тому що ОСОБА_2 виселив їх із спільного житла. Він чинив психологічний тиск на дитину, а її принижував як матір, обмежував спілкування дочки з родичами з її боку. Така поведінка спричинила у дитини тривожність і лякливість, що призвело до необхідності звертатися до психолога та невролога. Перебування дитини з батьком негативно впливало на її психоемоційний стан і здоров`я.

В липні 2018 року ОСОБА_2 подав до ОСОБА_1 зустрічний позов такого самого змісту.

Вказував, що після розірвання шлюбу 13 травня 2016 року сторони продовжували фактично проживати однією сім`єю до лютого 2018 року, у зв`язку з чим питання щодо визначення місця проживання дитини не виникало. Вони домовилися з ОСОБА_1 , що у разі їх окремого проживання дочка проживатиме з ним, оскільки він може забезпечити належні умови для виховання та розвитку дитини, бо має стабільний дохід, власне житло та вільний час для виховання. ОСОБА_1 фактично ухилялася від участі в оздоровленні та лікуванні дочки, а тому він самостійно забезпечував медичне обстеження дитини. Він має постійний високий дохід, власну двокімнатну квартиру у м. Вінниці, веде здоровий спосіб життя, не перебуває на наркологічному чи психіатрічному обліках та не має захворювань, що могли б перешкоджати спільному проживанню з дитиною. Водночас мати дитини працює викладачем, має низький рівень доходу та не забезпечена власним житлом.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю ОСОБА_1 . У зустрічному позові ОСОБА_2 відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю найбільше відповідає інтересам дитини, забезпечуючи її стабільний психоемоційний стан та належні умови для розвитку. Суд першої інстанції врахував позитивні характеристики позивачки як педагога та матері, наявність у неї стабільного доходу та створення комфортних житлових умов для дочки.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість зустрічних вимог батька, тому що його дії щодо примусової зміни місця проживання малолітньої дитини та перешкоджання її спілкуванню з матір`ю травмували дівчинку. Висновки психолога та органу опіки і піклування підтвердили доцільність проживання дитини саме з матір`ю, оскільки тривала ізоляція від неї негативно вплинула на здоров`я та поведінку дитини.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просив скасувати рішення суду і ухвалити нове про відмову у позові ОСОБА_1 та задоволення його зустрічного позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги покликався на те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають істотне значення для справи, та надав хибну оцінку поняттю «найкращі інтереси дитини». Зазначав, що судом не було враховано об`єктивну перевагу умов для всебічного розвитку дочки у м. Києві, зокрема наявність розвиненої інфраструктури, доступ до якісної медицини, басейнів та спеціалізованих позашкільних закладів, що є недоступним за фактичним місцем проживання дитини у м. Тульчин Вінницької області. Звертав увагу на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права через формальний підхід до оцінки житлових умов, які були зведені лише до наявності предметів побуту, без урахування можливостей лікування та реабілітації дитини за медичними показаннями. Оскаржуване рішення фактично ігнорує його здатність забезпечити вищий рівень соціальних та освітніх стандартів, що в сукупності з тривалим проживанням дитини разом із ним до винесення рішення, свідчить про доцільність визначення місця проживання дочки саме з батьком.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона задоволенню не підлягає з огляду на таке.

Частинами першою четвертою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Установлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 18 березня 2014 року по 24 травня 2016 року, у якому ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася дочка ОСОБА_3 .

До лютого 2018 року сторони разом з малолітньою дочкою проживали разом, а з лютого 2018 року малолітня ОСОБА_3 проживає з матір`ю, спочатку у м. Вінниці у житлі, що винаймалось, а з липня 2018 року в АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 має повну вищу педагогічну освіту за кваліфікацією вчителя англійської, німецької мов та зарубіжної літератури, за місцем роботи в Комунальному закладі «НВК: ЗОШ І-ІІІ ступенів гімназія № 30 ім. Тараса Шевченка ВМР» та «НВК ЗОШ І-ІІІ ступенів № 3 гімназія м. Тульчина ТМР» характеризується позитивно, має відповідні педагогічні досягнення та належний професійний рівень.

ОСОБА_1 на обліку у лікарів нарколога, психіатра та венеролога, а також у протитуберкульозному закладі не перебуває, за допомогою не зверталась.

ОСОБА_2 має повну вищу педагогічну освіту за кваліфікацією вчителя фізики, основ інформатики та астрономії. З 2007 року є волонтером ГО «ВРЦІ «Креатив», яке позитивно його характеризує. Так само позитивно характеризувався за місцем проживання. Має у власності квартиру АДРЕСА_2 . Не перебуває на обліку у лікарів нарколога, психіатра та венеролога, а також у протитуберкульозному закладі. У першому півріччі 2018 року його дохід від підприємницької діяльності склав 235 425 грн 81 к.

13 жовтня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до КЗ «ДНЗ № 13 ВМР» із заявою про зарахування дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до навчального закладу.

Відповідно до довідок КЗ «ДНЗ № 13 ВМР» (№ 13 від 19 лютого 2018 року, № 30 від 30 травня 2018 року, № 32 від 11 червня 2018 року) дитина відвідувала садочок з 17 жовтня 2017 року та за заявою матері переведена до спеціалізованої групи № 8 (для дітей із вадами зору). У довідках зазначено, що обоє батьків беруть активну участь у вихованні дочки, відвідують батьківські збори та заходи закладу.

У малолітньої ОСОБА_3 діагностовано складний далекозорий астигматизм обох очей. Дитині рекомендовано відвідування спеціалізованого ДНЗ для дітей з вадами зору та носіння окулярів.

12 квітня 2018 року дитячий лікар невролог встановив малолітній ОСОБА_3 діагноз «невротичні розлади».

З 24 травня 2018 року ОСОБА_2 наймав житло у АДРЕСА_3 .

Управлінням освіти, молоді та спорту Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації 12 червня 2018 року ОСОБА_3 видано направлення № 131 для зарахування до ДНЗ № 219 Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації в групу з порушенням зору терміном з 03 вересня 2018 року до 14 листопада 2018 року. Відповідно до довідки ДНЗ № 219 № 14 від 06 серпня 2018 року дитина перебувала у закладі з 01 вересня 2018 року.

З 10 вересня 2019 року ОСОБА_2 зареєстрований у АДРЕСА_4 .

Відповідно до даних Вінницької обласної дитячої клінічної лікарні від 31 липня 2018 року у період з 18 березня 2018 року по 21 березня 2018 року малолітня ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні з діагнозом: функціональна диспепсія, постпрандіальний синдром; інтоксикаційний синдром.

Відповідно до акта обстеження умов проживання, затвердженого 29 серпня 2018 року головою Тульчинської ОТГ, та довідки виконавчого комітету Тульчинської міської ради Вінницької області від 21 серпня 2018 року з 01 липня 2018 року ОСОБА_1 разом зі своєю малолітньою дочкою ОСОБА_3 проживають в квартирі АДРЕСА_5 , що належить її батькам. У квартирі чисто та охайно. Наявна побутова техніка та меблі, створені всі належні умови для проживання родини. Дитина має окреме ліжко, шафу для речей, наявна робоча зона, стіл для навчання. Для виховання та розвитку дитини створені належні умови. Одяг та іграшки відповідають віку і статі дитини. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: ОСОБА_4 (баба); ОСОБА_5 (дід); ОСОБА_1 (мати); ОСОБА_3 (донька). Стосунки, традиції сім`ї привітні й доброзичливі.

Згідно із довідками № 35 від 03 вересня 2018 року, № 37 від 20 вересня 2018 року та № 1 від 04 січня 2019 року, виданих Тульчинським закладом дошкільної освіти (ясла-садок) № 1, ОСОБА_3 зарахована до спискового складу вказаного навчального закладу з 15 серпня 2018 року. Впродовж усього періоду дитина заклад не відвідувала та з 18 грудня 2018 року відрахована з спискового складу.

З 22 жовтня 2019 року малолітня ОСОБА_3 відвідувала Тульчинський заклад дошкільної освіти № 4.

30 січня 2019 року КНП «Тульчинська центральна районна лікарня» ТРР повідомлено, що згідно із записами в амбулаторній карті ОСОБА_3 мама ОСОБА_1 21 вересня 2018 року зверталась із дитиною в офтальмологічний кабінет поліклінічного відділення; діагноз: далекозорість слабкого ступеня, далекозорний астигматизм обох очей; дитина була обстежена, призначена оптична корекція: постійне носіння окулярів (виписаний рецепт на окуляри). Повторно з`явилась на амбулаторний огляд 25 жовтня 2018 року; проведено обстеження; дитина носить окуляри постійно; надано рекомендації, зокрема 28 січня 2019 року рекомендовано консультацію офтальмолога у Вінницькій дитячій обласній лікарні і видано направлення.

Із витягу з амбулаторної карти ОСОБА_3 видно проведення 30 січня 2019 року консультації лікарем-психологом; карта психокорекції дитини. 06 лютого 2019 року, 13 лютого 2019 року та 04 березня 2019 року проведена психокорекція дитини із наданням рекомендацій.

05 березня 2019 року Вінницькою дитячою обласною лікарнею повідомлено про те, що ОСОБА_3 була оглянута лікарями консультативної поліклініки; лікарем-ортопедом встановлено діагноз: вроджений вивих стегон на етапі лікування, плоско-вальгусна деформація стоп; лікарем-кардіологом встановлено діагноз: вторинна кардіоміопатія, аномальна хорда.

27 березня 2019 року головним спеціалістом відділу у справах дітей та соціальної роботи з сім`ями та дітьми Тульчинської міської ради Приймак Н. О. відвідано сім`ю ОСОБА_1 , за результати чого складено відповідний акт, з якого видно, що під час відвідання сім`ї батько ОСОБА_2 привіз дочці подарунки, частину з яких дитина прийняла, а частину повернула батькові; в квартирі чисто та затишно; дівчинка має багато іграшок та розвиваючих ігор; побачивши батька крізь дверний отвір, дівчинка залізла під ліжко, пояснюючи це тим, що вона боїться; поступово дитину вдалося розговорити і вона вилізла та вийти до батька відмовилась; охоче з радістю розповідала про рибок за якими сама доглядає; дитина передала батькові малюнок та іграшку і попросила її золотий хрестик і ланцюжок. Висновок та рекомендації комісії: батькові необхідно попереджати про приїзд завчасно.

29 липня 2019 року головним спеціалістом відділу у справах дітей та соціальної роботи з сім`ями та дітьми Тульчинської міської ради Приймак Н.О. відвідано сім`ю ОСОБА_1 , за результати чого складено відповідний акт, з якого видно, що під час відвідання сім`ї дитина відмовилась від побачення із батьком, оскільки боїться, що той її забере від мами; на той час дитина садочок не відвідувала, тому що мама у відпустці, а садочок закритий на канікули. Висновок та рекомендації комісії: батькові необхідно бути більш обережним у спілкуванні із дочкою, шукати підхід у спілкуванні, не закидати дитину питаннями, на які вона не може дати відповідь. Мати зауважила, що жодної матеріальної допомоги від батька із січня 2018 року вони не отримували; за ортопедичні босоніжки батько також відмовився заплатити, аргументуючи тим, що вони не потрібні дитині.

24 січня 2021 року ОСОБА_6 звернувся до голови Тульчинської міської ради із проханням допомогти відновити довіру дитини до батька та забезпечити права дитини на підтримання регулярних особистих стосунків з батьком та прямих контактів. За результати розгляду цього звернення надано відповідь від 14 квітня 2021 року і роз`яснено, зокрема право на звернення до органів опіки та піклування або суду щодо визначення способів участі у вихованні дитини.

На виконання вимог ухвали суду від 13 червня 2021 року органом опіки та піклування Тульчинської міської ради 26 жовтня 2021 року надано висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 .

З акта обстеження умов проживання, затвердженого 04 березня 2025 року начальником служби у справах дітей Тульчинської міської ради, видно, що ОСОБА_1 проживає зі своєю дочкою ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 . Дитина проживає в кімнаті разом з мамою де наявні окремі спальні місця застелені чистою постільною білизною. У дитини наявне місце для навчання та ігор. Також наявна розвиваюча література. У ОСОБА_3 є одяг та взуття відповідно до віку, сезону та статі. Обставин, які створюють загрозу життю та здоров`ю дитини її фізичному та моральному розвитку не виявлено. Фактичний догляд за дитиною здійснює мати, яка приділяє належну вагу вихованню, моральний та фізичний розвиток дитини. В сім`ї панує взаємоповага та взаєморозуміння. Матір`ю створено належні умови для комфортного проживання та виховання дитини, враховуючи її потреби та побажання.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (стаття 7 СК України).

Частиною першою статті 121 СК України установлено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

У статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому фізична особа проживає постійно або тимчасово; місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна; місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Відповідно до частин першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини четверта та шоста статті 19 СК України).

Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц вказала, що положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованої Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є у найвищих інтересах дітей підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Похідний характер означає відсутність пріоритету інтересів батьків над інтересами дитини та переважність права захисту прав дитини, а тому у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин кожної конкретної справи, а вже тільки потім права батьків.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

У постанові 11 грудня 2023 року, справа № 607/20787/19 Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду зауважила, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків та є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів. Судам слід пам`ятати, що основним суб`єктом, на якого має вплив ухвалене рішення у сімейних спорах цієї категорії, є саме дитина.

У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема:

- особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до кримінальної чи адміністративної відповідальності);

- відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною);

- можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків);

- стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги);

- стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.

Указане тлумачення статті 161 СК України при розгляді категорії справ, що стосуються надчутливої сфери правовідносин (оскільки йдеться не просто про спір між позивачем і відповідачем, а про долю дитини), є сталим та однозначним у практиці Верховного Суду (див. постанови від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 15 квітня 2020 року у справі № 761/35714/16-ц, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 14 лютого 2024 у справі № 756/12509/21, від 20 березня 2024 року у справі № 357/15111/21, від 14 серпня 2024 року у справі № 607/5535/22).

Відповідно до стаття 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Отже при розгляді справи щодо визначення місця проживання дитини суд, насамперед, має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Крім того першочерговим завданням держави є забезпечення безпеки і права на життя дитини, що проголошено статтею 6 Конвенції про права дитини, а тому, розглядаючи справи про визначення місця проживання дитини з урахуванням особливостей, спричинених введенням в Україні воєнного стану, вирішуючи спори, що стосуються прав та інтересів дитини, судове рішення має бути спрямованим на забезпечення її безпеки і права на життя (див. постанови Верховного Суду від 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, від 24 травня 2023 року у справі № 127/9377/21, від 14 червня 2023 року у справі № 760/31518/21).

Вирішуючи спір суд першої інстанції правильно врахував чутливість сфери правовідносин та надав пріоритет найкращим інтересам дитини, створенню умов для її духовного та фізичного розвитку. Взяв до уваги висновок органу опіки і піклування про доцільність проживання малолітньої ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 , не встановивши обставин, які б вказували на його необґрунтованість, а також думку самої дитини, яка на час її висловлення в суді досягла десяти років.

Таким чином, надавши оцінку усім обставинам справи, зокрема з урахуванням того, що малолітня впродовж понад семи років з часу припинення спільного проживання батьків до часу ухвалення рішення проживала з матір`ю, де у неї створені належні умови для проживання, розвитку та навчання, за цей час сформувались сталі соціальні зв`язки, спосіб та рівень життя, взявши до уваги вік ОСОБА_3 , її психологічний стан та особливості фізичного розвитку, моральні якості матері та батька як вихователів, беззаперечне право дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, а також дотримуючись балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що визначення місця проживання ОСОБА_3 з матір`ю ОСОБА_1 , з якою вона має стійкий емоційний зв`язок та яка забезпечує сприятливі умови виховання, відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд звертає увагу, що ні до зустрічного позову, ні під час розгляду справи судами першої і апеляційної інстанції ОСОБА_2 не надав достатніх належних та допустимих доказів на підтвердження необхідності визначення місця проживання дитини з батьком з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батька.

Суд правильно зазначив, що визначення місця проживання дитини із матір`ю не впливатиме на її взаємовідносини з батьком, тому що визначення місця проживання дитини з одним із батьків, не позбавляє іншого батьківських прав та не звільняє його від виконання своїх батьківських обов`язків. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан розвитку, проводити із дочкою необхідну кількість часу, брати участь у її житті та вихованні незалежно від того, з ким дитина буде проживати.

Разом з тим, як видно з матеріалів справи, не дивлячись на неодноразові роз`яснення соціальних служб щодо можливості вирішення тривалого конфлікту між батьками дитини щодо участі батька, його батьків (діда і баби дитини) у її вихованні та спілкуванні з нею шляхом подання відповідного позову, ОСОБА_2 таким правом не скористався.

Процесуальна ж поведінка ОСОБА_2 та його представників у цій справі несумісна із визначеним статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства, яким є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, і яким повинні керуватися як суд так і учасники справи, оскільки неодноразове заявлення ним про зміну підсудності (територіальної юрисдикції) справи після вирішення відповідного клопотання судом, проведення урегулювання спору за участю судді, за відсутності згоди на таке ОСОБА_1 , зупинення провадження у справі без наявності до того законних підстав, подання апеляційних скарг на ухвали, які не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, подання нових доказів після закінчення підготовчого провадження у справі, заявлення відводів, загалом призвело до того, що справа, у якій вирішувалось питання, що безпосередньо впливає на долю дитини, яка на момент звернення з первісним позовом ще не мала чотирьох років, розглядалася до жовтня 2025 року, коли дитині вже виповнилося 11 років.

За цей час істотно змінилися обставини, які були підставами первісного та зустрічного позову, оскільки очевидно, що проживання дитини з матір`ю впродовж цього строку (понад сім років), призвело до створення стійкого психоемоційного зв`язку між ними, стабільних соціальних зав`язків дитини, усталеного способу життя, навчання та розвитку.

Доводи ОСОБА_2 про доцільність визначення місця проживання дочки з ним зводяться виключно до того, що він проживає у м. Києві, де, ніби то, існують значно кращі умови для розвитку дитини (доступ до плавальних басейнів, гуртків, секцій, інших позашкільних заходів), ніж у м. Тульчині Вінницької області, а він значно краще матеріально забезпечений, ніж мати дитини.

На це апеляційний суд зазначає, що діти, батьки яких належно піклуються про їх фізичний та ментальний розвиток, можуть розвивати свої здібності, здобувати відповідні уміння і навички, незалежно від місця проживання в Україні. Якби ОСОБА_2 мав таке бажання щодо малолітньої дочки, жодних законних перешкод у його реалізації (забезпечення відвідування малолітньою ОСОБА_3 гуртків, секцій тощо, в тому числі тих, що діють поза межами м. Тульчин Вінницької області) немає. Його твердження про перешкоджання ОСОБА_7 у спілкуванні та вихованні дитини, не можуть бути виправданням такій бездіяльності, тому що закон передбачає, в тому числі, як зазначалося вище, і судовий захист права того з батьків, хто проживає окремо від дитини на особисту участь у спілкуванні з дитиною та її вихованні (стаття 159 СК України).

Щодо кращих матеріально-побутових умов ОСОБА_2 , ніж ті які має ОСОБА_7 , то таке очевидно не може бути підставою для визначення місця проживання дитини з батьком, тому що носить відверто дискримінаційний характер за майновою ознакою, що прямо заборонено статтею 14 Конвенції з прав людини і основоположних свобод, Рим 04 листопада 1950 року, ратифікованої Україною Законом № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, статтею 24 Конституції України, частиною п`ятою статті 7 СК України.

Більше того, звертає на себе увагу й та обставина, що ОСОБА_2 не виконує обов`язку щодо матеріального утримання дочки (стаття 180 СК України), що не може залежати від волі того з батьків, з ким проживає дитина. Жодних перешкод відкрити рахунок на ім`я дитини в банківській установі та щомісячно перераховувати туди відповідну суму або придбати для дочки (подарувати) відповідне нерухоме майно чи, принаймні, частку у праві власності на нього, ОСОБА_2 немає.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що тягнуть за собою скасування або зміну рішенням.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції врахував положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», пункт 32).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381 383 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 27 жовтня 2025 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 03 лютого 2026 року).

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. В. Ковальчук

Т. М. Шемета