КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/4045/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

при секретарі Мудрак Р. Р.,

за участі позивача ОСОБА_1 та в її інтересах адвоката Білецької Н. С.,

представника відповідача - Державного підприємства «Національні інформаційні системи» - адвоката Клевко Н. О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргоюадвоката Білецької Наталії Степанівні, в інтересах ОСОБА_2 ,

на рішення Обухівського районного суду Київської області у складі судді Проць Т. В.

від 17 жовтня 2025 року

у цивільній справі № 372/241/25 Обухівського районного суду Київської області

за позовом ОСОБА_2

до Української міської ради, Державного підприємства «Національні інформаційні системи», ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

треті особи: Українська державна нотаріальна контора, ОСОБА_5

про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту,

В С Т А Н О В И В:

В січні 2025 року ОСОБА_6 , в інтересах ОСОБА_2 , звернулася в суд з позовом до про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту. Мотивуючи вимоги, позивач вказувала, що є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька та належним чином прийняла спадщину, оформивши право власності на частку житлового будинку. Зазначала, що про існування оспорюваного заповіту від 20.03.2008 дізналася лише у липні 2024 року під час розгляду іншої судової справи, оскільки на момент відкриття спадщини та видачі свідоцтв відомості про цей правочин у Спадковому реєстрі були відсутні. Наполягає на нікчемності заповіту, оскільки він був складений з грубим порушенням імперативних вимог закону щодо його форми та порядку посвідчення. Стверджувала, що спадкодавець мав вроджену глухонімоту, був неписьменним та не міг самостійно прочитати текст документа, що згідно зі статтею 1253 ЦК України вимагало обов`язкової присутності не менше двох свідків. Звертає увагу на те, що зафіксоване секретарем сільської ради «читання вголос» не могло забезпечити розуміння змісту заповіту глухою особою без залучення сурдоперекладача чи свідків, які могли б із ним порозумітися. Крім того, вказувала на безпідставне підписання заповіту іншою особою за відсутності належного обґрунтування причин, з яких заповідач не міг підписатися особисто, маючи навичку проставлення підпису. Вказувала на порушенні вимог Інструкції щодо вчинення нотаріальних дій, оскільки в документі не вказано точну адресу та причини його посвідчення поза межами приміщення сільської ради. Наголошує, що реєстрація заповіту у реєстрі була здійснена зі значним запізненням (лише через півтора року після посвідчення), що також ставить під сумнів легітимність документа. Позивач переконана, що сукупність наведених порушень свідчить про відсутність вільного волевиявлення спадкодавця та нівелює юридичну силу правочину. Відтак, вважала за необхідне захистити свої порушені спадкові права шляхом застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту та виключення відомостей про нього з державного реєстру.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області 17 жовтня 2025 року у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Білецька Н. С., в інтересах ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі. Стягнути з відповідачів на користь позивача суму судового збору в розмірі 968 грн 96 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн (судовий розгляд в І інстанції) та суму судового збору в розмірі 1 453 грн 44 коп. та витрати на професійну правничу допомогу в сумі 10 000 грн за подання апеляційної скарги.

Зазначає, що суд першої інстанції не надав належної процесуальної оцінки показам свідка ОСОБА_7 та ОСОБА_2 , а також медичним документам, які беззаперечно підтверджують вроджену глухонімоту та неписьменність спадкодавця ОСОБА_8 . Звертає увагу на те, що через неписьменність заповідач не міг самостійно прочитати текст заповіту, що згідно зі статтями 1248, 1253 Цивільного кодексу України вимагало обов`язкової присутності не менше двох свідків під час посвідчення правочину. Апелянт вказує, що в оспорюваному заповіті відсутні відомості про свідків, а підпис від імені заповідача вчинено іншою особою - ОСОБА_9 без зазначення у тексті документа причин, з яких ОСОБА_8 не міг підписатися особисто, враховуючи наявність у нього навички проставлення власного підпису. Стверджує, що ігнорування судом факту відсутності свідків суперечить правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 20.07.2022 у справі № 461/2565/20, згідно з якою присутність свідків є обов`язковою, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт. Наполягає на застосуванні стандарту доказування балансу вірогідностей, оскільки надані докази щодо фізичного стану спадкодавця є більш переконливими, ніж припущення суду про його спроможність діяти без сторонньої допомоги. Апелянт підкреслює, що встановлені процедурні порушення відповідно до частини першої статті 1257 Цивільного кодексу України тягнуть за собою нікчемність заповіту.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу Клевко Н. О., в інтересах ДП «Національні інформаційні системи», просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін. Зазначає, що підприємство є неналежним відповідачем, оскільки виконує функції виключно технічного адміністратора Спадкового реєстру і не наділене повноваженнями щодо оцінки законності чи дійсності заповіту. Звертає увагу на те, що реєстрація спірного заповіту була здійснена у 2009 році іншим суб`єктом, правонаступником якого ДП НАІС не є. Стверджує, що вимога про виключення відомостей з реєстру шляхом покладення обов`язку на технічного адміністратора суперечить спеціальному нормативному регулюванню та усталеній практиці Верховного Суду. Наголошує на відсутності причинно-наслідкового зв`язку між технічною діяльністю підприємства та можливим порушенням прав позивача у спадкових правовідносинах.

Інші учасники правом подачі відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1 та в її інтересах адвокат Білецька Н. С., апеляційну скаргу підтримали із викладений у ній підстав та доводів.

Представник відповідача - ДП «Національні інформаційні системи» - адвоката Клевко Н. О., проти задоволення апеляційної скарги заперечила, просила у позові до підприємства відмовити, з підстав викладений у відзиві.

Інші учасники у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від Прокопенка В. М., в інтересах Української державної нотаріальної контори, надійшло клопотання про розгляд даної справи без участі представника нотаріальної контори.

Від ОСОБА_3 надійшло клопотання про відкладення розгляду справи не раніше ніж на 27.04.2026 у зв`язку із її перебуванням за межами України та бажанням брати участь у розгляді справи.

Відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_3 про відкладення розгляду справи у зв`язку з її перебуванням за кордоном, колегія суддів виходить із того, що згідно з частиною другою статті 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду. Суд зауважує, що апеляційне провадження у справі було відкрито ще 15 грудня 2025 року, а копію ухвали про відкриття провадження було направлено всім учасникам. Проте відповідачка протягом тривалого часу не скористалася своїм правом на подання відзиву чи письмових заперечень, що вказує на відсутність активного наміру захищати свої інтереси в межах встановлених процесуальних строків. У контексті прецедентної практики Європейського суду з прав людини, зокрема у справах «Пономарьов проти України» (Ponomaryov v. Ukraine) та «Перетяка та Шереметьєв проти України» (Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine), наголошується, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Обов`язок щодо належного представлення своєї позиції лежить саме на зацікавленій стороні, а не на суді.

Більше того, у справі «Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain» ЄСПЛ підкреслив, що право на розгляд справи упродовж розумного строку (стаття 6 Конвенції) накладає на учасників процесу обов`язок демонструвати належну сумлінність у виконанні процесуальних дій та уникати тактик, спрямованих на затягування розгляду. Колегія суддів акцентує, що перебування особи за межами України не є поважною причиною для зупинення чи відкладення правосуддя, оскільки відповідачка мала можливість брати участь у засіданні в режимі відеоконференції за допомогою власних технічних засобів (ВКЗ), проте відповідного клопотання не заявляла. Враховуючи, що апеляційний суд відповідно до статті 367 ЦПК України переглядає справу за наявними в ній матеріалами, а відповідачка не надала жодних письмових пояснень, які б потребували її особистого коментування в суді, колегія вважає, що відкладення розгляду на термін понад два місяці призведе до необґрунтованого порушення принципу юридичної визначеності та прав позивача. Таким чином, клопотання розцінюється судом як формальне та спрямоване на штучне зволікання із вирішенням спору.

Заслухавши доповідь судді Євграфової Є. П., пояснення позивача та її представника, а також представника відповідача ДП «Національні інформаційні системи», дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів виходить з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_8 , 1937 року народження, після смерті якого відкрилася спадщина на житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 .

28 січня 2017 року за заявами ОСОБА_2 та ОСОБА_5 , доньок спадкодавця, які є спадкоємцями першої черги за законом Українською міською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 13/2017 року.

03 травня 2019 року державним нотаріусом Української міської державної нотаріальної контори Савіцькій А. І. та ОСОБА_5 видано свідоцтво про право на спадщину за законом кожній на 1/2 частку жилого будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що належав померлому згідно зі свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданого Трипільською сільською радою 19.09.2011 на підставі рішення виконкому Трипільської сільської ради від 30.08.2011 № 3. Права власності зареєстроване в КП КОР «Обухівське бюро технічної інвентаризації», книга № 4, номер запису 1308, реєстраційний номер 27589045.

Також встановлено, що 20.03.2008 секретарем Трипільської сільської ради Хапковою В. І. посвідчено заповіт, за змістом якого ОСОБА_8 все своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, і все те, що буде належати йому на момент його смерті і на що він за законом матиме право заповів своїм онукам ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .

У тексті заповіту зазначено, що «На моє прохання і в моїй присутності заповіт складено секретарем Трипільської сільської ради. За хворого ОСОБА_8 заповіт підписано ОСОБА_9 , особу якої встановлено.» Міститься підпис та далі в ньому зазначено, що «Цей заповіт посвідчено мною, секретарем Трипільської сільської ради Хапковою Вірою Івнівною о 11 год. 40 хв. Заповіт записано мною, секретарем зі слів заповідача. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. Заповіт до підписання прочитано вголос. За хворого ОСОБА_8 заповіт підписано Галяс Оленою Василівною.»

Вказаний заповіт зареєстровано в Спадковому реєстрі 19.10.2009 Київською обласною філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. При цьому в інформації про заповідача допущено помилку в прізвищі та зазначено « ОСОБА_10 ».

Відповідно до довідки №1 від 27.11.2024 Трипільської Амбулаторії Загальної практики сімейної медицини виданої ОСОБА_8 , 1937 року народження с. Трипілля про те, що за період спостереження в Трипільській медичній амбулаторії він дійсно був глухонімим від народження.

Згідно довідки до огляду МСЕК № 351765 від 29.05.2009 ОСОБА_8 , 1937 р.н., має другу групу інвалідності з 28.05.2009, огляд черговий, причина інвалідності - інвалідність з дитинства по слуху довічно. Може працювати в спеціально створених умовах. Діагноз МСЕК вроджена глухонімота.

Звертаючись до суду із позовом, позивачка ОСОБА_2 вважала, що оспорюваний заповіт є нікчемним у силу закону через порушення імперативних вимог щодо його форми та порядку посвідчення за участю свідків, що зумовлює необхідність захисту її спадкових прав як спадкоємця за законом шляхом застосування наслідків недійсності нікчемного правочину через виключення відомостей про його реєстрацію зі Спадкового реєстру.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не надала належних та допустимих доказів на підтвердження неможливості прочитання заповіту ОСОБА_8 у момент його посвідчення. Встановивши, що спадкодавець протягом життя був соціально адаптованим, працював, самостійно здійснював покупки та звертався до установ без допомоги сурдоперекладача, суд дійшов висновку про спроможність останнього реалізувати своє волевиявлення. Суд зазначив, що медичні документи про глухонімоту не спростовують конституційне право особи на вираження волі та не є автоматичним доказом неписьменності. Оцінюючи відсутність у заповіті вказівки на місце його складення, суд кваліфікував це як дефект реквізиту, що не тягне за собою нікчемність правочину, посилаючись на постанову Верховного Суду від 06.07.2022 у справі № 681/196/20. Суд констатував, що правові підстави для визнання заповіту нікчемним через недотримання форми чи порядку посвідчення відсутні.

Колегія суддів не погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини другої статті 1248 ЦК України, якщо заповіт записується нотаріусом (посадовою особою) зі слів заповідача, він має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Абзац третій цієї ж норми та стаття 1253 ЦК України встановлюють імперативну вимогу: якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, його посвідчення має відбуватися обов`язково при не менш як двох свідках.

Матеріалами справи, зокрема даними МСЕК, підтверджено, що ОСОБА_8 мав ІІ групу інвалідності з дитинства з діагнозом «вроджена глухонімота». Згідно з нормативними актами, що регулюють порядок встановлення груп інвалідності (у тому числі станом на 2009 рік), вказаний діагноз свідчить про повну відсутність слухового сприйняття, що робить об`єктивно неможливим розуміння людського мовлення на слух. З огляду на встановлений ступінь незворотного ураження органу слуху, заповідач був фізично позбавлений можливості сприйняти зміст тексту правочину шляхом його зачитування вголос посадовою особою. За таких обставин твердження секретаря сільської ради Хапкової В. І. у письмових поясненнях про те, що вона «дуже голосно і повільно» читала заповіт глухонімій особі, а останній «кивав головою», не можуть свідчити про належне ознайомлення заповідача з текстом документа, а прямо вказують на фактичну імітацію та фіктивність цієї процедури щодо глухої особи.

Оскільки ОСОБА_8 об`єктивно не міг почути зміст заповіту, а за свідченнями сторін та визнанням самого секретаря був «малограмотним» і не міг самостійно його прочитати, участь не менш як двох свідків була обов`язковою та імперативною умовою законності процедури посвідчення правочину. Проте секретар Хапкова В. І. у письмових поясненнях визнала, що для посвідчення заповіту була запрошена лише одна особа - сусідка ОСОБА_9 , яка одночасно виступила у ролі «рукоприкладача», підписавши документ замість заповідача на підставі статті 207 ЦК України.

Колегія суддів наголошує, що присутність лише однієї особи замість передбачених законом двох свідків є грубим порушенням порядку посвідчення заповіту. Більше того, особа, яка підписує заповіт замість заповідача, виконує виключно технічну функцію і за жодних обставин не може замінити собою незалежних свідків, на яких законом покладено обов`язок засвідчити відповідність змісту заповіту справжній волі особи з фізичними вадами. Таким чином, недотримання вимог щодо обов`язкової присутності свідків у разі неможливості самостійного прочитання заповіту через фізичні вади свідчить про нікчемність такого правочину в силу закону.

Окремо колегія звертає увагу на повідомлений секретарем факт присутності під час посвідчення заповіту однієї з онук (спадкоємиці), яка «пояснювала йому своїми словами та мовою жестів» зміст розмови. Така участь зацікавленої особи прямо порушує принцип таємниці заповіту (ст. 1255 ЦК України) та ставить під обґрунтований сумнів свободу волевиявлення ОСОБА_8 , оскільки посадова особа сільської ради фактично самоусунулася від перевірки волі заповідача, переклавши комунікацію на майбутнього спадкоємця (бенефіціара правочину).

Верховний Суд у постанові від 20.07.2022 у справі № 461/2565/20 вказав, що якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, недотримання вимоги щодо обов`язкової присутності свідків відповідно до частини першої статті 1257 ЦК України має наслідком нікчемність заповіту. Оскільки у справі встановлено наявність фізичних вад, які перешкоджали ОСОБА_8 самостійному ознайомленню з текстом, та підтверджено відсутність двох свідків, такий заповіт є нікчемним.

Щодо способи захисту права, колегія суддів керується правовим висновком Верховного Суду у справі № 570/2752/23 від 24 липня 2025 року, згідно з яким визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту, оскільки такий правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону. За наявності спору щодо правових наслідків нікчемного правочину, суд у мотивувальній частині підтверджує обставину його нікчемності та застосовує наслідки недійсності. Ефективним способом захисту в даному випадку є усунення правових перешкод у реалізації спадкових прав за законом, що досягається шляхом виключення відомостей про нікчемний заповіт зі Спадкового реєстру.

Враховуючи викладене, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту щодо спадкоємців за заповітом ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підлягають задоволенню.

Водночас у вимогах до ДП «Національні інформаційні системи» та Української міської ради слід відмовити з огляду на їх неналежність як відповідачів у даному спорі. Щодо Української міської ради, колегія суддів зауважує, що визначення її відповідачем за принципом територіальної приналежності нотаріальної контори до відповідної територіальної громади є юридично помилковим. Державні нотаріальні контори є суб`єктами, що входять до системи органів Міністерства юстиції України, а не органів місцевого самоврядування, тому міська рада не наділена жодними владними чи організаційними повноваженнями щодо зобов`язання нотаріальної контори вчиняти будь-які реєстраційні дії, у тому числі щодо виключення відомостей зі Спадкового реєстру. Більше того, міська рада не є учасником матеріально-правового спору щодо дійсності волевиявлення спадкодавця або розподілу спадкового майна між спадкоємцями, а отже, не є суб`єктом, чиї дії чи бездіяльність призвели до порушення прав позивача. Аналогічно, у вимогах до ДП «Національні інформаційні системи» слід відмовити, оскільки технічний адміністратор реєстру лише забезпечує його функціонування та здійснює технічну підтримку, не маючи статусу реєстратора та не будучи стороною у спадкових правовідносинах. Належним відповідачем у таких справах є особа, яка за характером спірних правовідносин повинна відповідати за заявленими вимогами, тобто набувачі за нікчемним заповітом. Виключення ж запису зі Спадкового реєстру є виключно технічним способом виконання судового рішення про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, що здійснюється уповноваженим реєстратором на підставі закону, а не за наслідками залучення технічного адміністратора чи органу місцевого самоврядування як сторони у справі. Таким чином, оскільки Українська міська рада та ДП «НАІС» не перебувають у правовому зв`язку з предметом спору та не є суб`єктами оспорюваних матеріальних правовідносин, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити саме з підстав неналежності відповідачів.

Отже, неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи щодо дійсного фізичного стану заповідача та невідповідність висновків суду фактичним даним про недотримання процедури посвідчення правочину за участю свідків призвели до неправильного застосування норм матеріального права та помилкового вирішення спору. Вказані порушення згідно зі статтею 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , та відмову у задоволенні вимог до ДП «Національні інформаційні системи» та Української міської ради.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Оскільки за результатами апеляційного розгляду рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_2 по суті спору, колегія суддів здійснює перерозподіл судових витрат, понесених у обох інстанціях.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Судовий збір за подання позову (968 грн 96 коп.) та за подання апеляційної скарги (1 453 грн 44 коп.) підлягає відшкодуванню позивачу пропорційно задоволеним вимогам. Оскільки вимоги задоволено щодо двох відповідачів ( ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ), а у вимогах до Української міської ради та ДП «НАІС» відмовлено через їх неналежність, загальна сума витрат розподіляється в рівних частках між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .

Щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів керується критеріями дійсності, необхідності та розумності їхнього розміру, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у справі № 753/2606/24 (постанова від 19 листопада 2025 року). У вказаній постанові зазначено, що втручання суду у договірні відносини між адвокатом та його клієнтом у частині визначення розміру гонорару можливе лише за умови обґрунтованості та наявності доказів на підтвердження невідповідності таких витрат фактично наданим послугам. При цьому обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про їх зменшення (частина шоста статті 137 ЦПК України). Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу з власної ініціативи за відсутності відповідного клопотання іншої сторони.

Позивачем ОСОБА_2 належними та допустимими доказами (договором, додатками до нього, актами приймання-передачі послуг та платіжними документами) підтверджено понесення витрат на правничу допомогу в сумі 20 000 грн у суді першої інстанції та 10 000 грн у суді апеляційної інстанції. Відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не надали суду доказів неспівмірності цих витрат та не заявляли обґрунтованих клопотань про їх зменшення. Враховуючи складність справи, обсяг проведеної адвокатом роботи (зокрема аналіз медичної документації щодо фізичних вад спадкодавця та формування правової позиції щодо нікчемності правочину), колегія вважає заявлений розмір витрат співмірним та таким, що підлягає стягненню з відповідачів, до яких позов задоволено.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Білецької Наталії Степанівні, в інтересах ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 17 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про застосування наслідків недійсності нікчемного заповіту - задовольнити.

Застосувати наслідки недійсності нікчемного заповіту ОСОБА_8 (РНОКПП: НОМЕР_1 ), 1937 року народження, від 20 березня 2008 року, посвідченого секретарем Трипільської сільської ради Обухівського району Київської області Хапковою В. І., зареєстрованого в реєстрі нотаріальних дій за № 98.

Виключити зі Спадкового реєстру відомості про реєстрацію заповіту ОСОБА_8 , посвідченого 20 березня 2008 року секретарем Трипільської сільської ради Хапковою В. І. за № 98 (номер запису у Спадковому реєстрі - 48298153).

У задоволенні позову ОСОБА_2 до Української міської ради та Державного підприємства «Національні інформаційні системи» - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ) та ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_4 ) судові витрати по сплаті судового збору:

за подання позову по 484 грн 48 коп. з кожної;

за подання апеляційної скарги по 726 грн 72 коп. з кожної;

судові витрати на правничу допомогу у розмірі 20 000 грн, понесені у суді першої інстанції та у розмірі 10 000 грн, понесені у суді апеляційної інстанції, а всього на загальну суму 30 000 грн - по 15 000 грн з кожної.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 17 лютого 2026 року.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов