Номер провадження 22-ц/812/54/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

29 січня 2026 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за участі: позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Питько Д.В.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою ОСОБА_1 рішення, яке ухвалене Центральним районним судом міста Миколаєва 10 вересня 2025 року, під головуванням судді Гуденко О.А., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» про перерахунок за опалення та списання позовної давності,

УСТАНОВИЛА:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Приватного акціонерного товариства «Миколаївська теплоелектроцентраль» (далі ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ») про перерахунок за опалення та списання позовної давності.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» надає послуги з централізованого опалення. Протягом багатьох років розрахунки відповідача за вказані послуги не відповідають дійсності.

Так, відповідач нараховує оплату із розрахунку опалювальної площі приміщення 48.7 кв.м, в яку включена площа двох кімнат 30.6 кв.м, кухні 7.8 кв.м, коридора 6.5 кв.м, а також ванної кімнати 2.8 кв.м і вбиральні 1 кв.м. Проте, площа ванної кімнати та вбиральні не опалюється та повинна відраховуватися з розрахунку. За такого, опалювальна площа приміщення повинна становити 44.9 кв.м. (48.7 3.8).

Крім того, позивач протягом багатьох років отримувала судові накази, видані судом, розрахунки за опалення в яких теж не відповідали дійсності.

Тарифи відповідача, зазначені в наказному провадженні, не відповідали тарифам та розрахункам-повідомленням для оплати. Тарифи та розрахунки в наказному провадженні були більше ніж тарифи та розрахунки пред`явлені до оплати.

Гаряче водопостачання не постачалося з 2022 року, у позивача встановлений бойлер, однак відповідач неправомірно нараховував за гаряче водопостачання двічі: один раз окремо за гаряче водопостачання, другий раз включав до суми за опалення, таким чином неправомірно збільшував розрахунок на оплату.

Також, судові накази, розрахунки яких не відповідають дійсності, відповідач пред`явив 03 січня 2024 року з порушенням строків пред`явлення судових наказів до примусового виконання.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила: здійснити перерахунок за опалення відповідно до опалювальної площі квартири 44.9 кв.м та списати заборгованість, яка стягнута за судовими рішеннями (судовими наказами), по якій спливла позовна давність станом на 01 грудня 2021 року у розмірі 36 614 грн. 05 коп.

Представник ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити.

Зазначено, що об`єктом теплопостачання є багатоквартирний будинок в цілому, в який надходить теплова енергія з метою опалення усіх приміщень будинку: і житлових, і нежитлових. Тепло поширюється всередині будинку від усіх елементів системи опалення, від кожної її ділянки, і поширюється по всіх приміщеннях, незалежно від наявності або відсутності в конкретному приміщенні окремих елементів системи опалення. Теплоносій на будинок за адресою: АДРЕСА_1 , подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку. Відсутність окремих елементів системи опалення в приміщенні не свідчить про те, що теплова енергія не споживається. Вказані приміщення не підпадають під термін неопалюване приміщення. Згідно з п.2 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830, опалювана площа (об`єм) приміщення загальна площа (об`єм) приміщення без урахування площі лоджій, балконів, терас.

Також звернуто увагу на те, що всі судові накази, копії яких були додані позивачем в додатках до позовної заяви, набрали законної сили та були скеровані відповідачем протягом строку їх пред`явлення до примусового виконання. Позивач мала можливість скасувати зазначені судові накази до набрання ними законної сили, проте не скористалась наданим їй правом, відповідно до положень ЦПК України.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено в повному обсязі.

Судове рішення суду мотивовано тим, що судом встановлено, що площа ванної кімнати та вбиральні входить до опалювальної площі квартири, на яку здійснюється нарахування плати за послугу централізованого опалення, а тому позовні вимоги щодо перерахунку за опалення відповідно опалювальної площі 44.9 кв.м є безпідставними.

Щодо позовної вимоги позивача про списання заборгованості, по якій минув строк позовної давності станом на 01 грудня 2021 року у розмірі 36 614 грн. 05 коп. судом заначено, що позовна давність застосовується лише до заявлених в судовому порядку позовних вимог, але як встановлено, позивач просить списати заборгованість, яка була предметом вимоги відповідача раніше, і стосовної якої вже ухвалені судові рішення, які набрали законної сили.

Позивач не скористалася своїм правом заявити про застосування позовної давності в передбаченому ЦПК України порядку, а саме при зверненні до суду з заявами про скасування судових наказів в межах розгляду яких судом і могла б бути надана оцінка пропуску чи дотримання заявником ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ» строків заявлення вимог до споживача про стягнення заборгованості за надані послуги з теплопостачання.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким зобов`язати ПАТ «Миколаївська ТЕЦ» списати позовну давність станом на 01 лютого 2019 року у сумі 24 247 грн. 18 коп. Доводи, викладені в апеляційній скарзі, фактично є аналогічними доводам, що викладені в позовній заяві.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є споживачем теплової енергії, яку за адресою: квартира АДРЕСА_2 , їй постачає ПрАТ «Миколаївська ТЕЦ». На ім`я позивача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 (а.с.16).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

Відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг регулюються теж Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

У відповідності до положень вищевказаного Закону України до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги з постачання теплової енергії та гарячої води.

За положеннями п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Згідно з положеннями ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII, споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором.

Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Відповідно до ч.3 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII плата виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії) за індивідуальним договором з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем складається з: плати за послугу, що розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів на відповідну комунальну послугу та обсягу спожитих комунальних послуг, визначеного відповідно до законодавства; плати за абонентське обслуговування, яка не може перевищувати граничний розмір, визначений Кабінетом Міністрів України; плати за технічне обслуговування та поточний ремонт внутрішньобудинкових систем багатоквартирного будинку, що забезпечують надання відповідної послуги, що визначається договором між виконавцем та співвласниками багатоквартирного будинку.

Згідно з ч.6 ст.19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, а відповідно до статті 25 вищезазначеного Закону, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку.

За змістом норми закріплено у п.1 ч.1, п.5 ч.2 ст.7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» №2189-VIII споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо.

Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно з пунктом 2 Правил надання послуги з постачання теплової енергії, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 серпня 2019 року №830 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 08 вересня 2021 року №1022), опалювана площа (об`єм) приміщення загальна площа (об`єм) приміщення без урахування площі лоджій, балконів, терас. Із чого слідує, що площа ванної кімнати та вбиральні входить до опалювальної площі квартири, на яку здійснюється нарахування плати за послугу централізованого опалення, що правильно констатував і суд першої інстанції.

Окрім того, колегія зауважує, що посилання позивача на неправильність застосування тарифів до розрахунків заборгованості за послуги теплопостачання, яка в подальшому була стягнута за судовими рішеннями, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки правильність таких розрахунків була предметом перевірки при ухваленні судом відповідних судових рішень, які набрали законної сили та позивачем не оскаржувались в установленому законом порядку.

Щодо вимоги позивача про списання позовної давності станом на 01 грудня 2021 року у розмірі 36 614 грн. 05 коп., то слід зазначити наступне.

Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Зокрема, позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

За правилами ст.259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін.

Як визначено у ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

З матеріалів справи убачається, що судові накази, видані Центральним районним судом міста Миколаєва №1-12799/2008 р., 490/12057/13-ц, 490/9228/14-ц, 490/2071/17 та 490/652/19, за якими стягнуто заборгованість за спожиті послуги теплопостачання з споживача ОСОБА_1 набрали законної сили та є обов`язковими до виконання.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 сформульовано висновки про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Аналіз вищевказаних статей ЦК України дозволяє стверджувати, що до вимог про виконання стягнутих за судовим рішенням сум (виконавчих листів) чи списання заборгованості, стягнутої за судовим рішенням, інститут позовної давності (ст.256 ЦК України) не застосовується, оскільки захист права вже відбувся.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції правильно зазначав, що станом на час розгляду справи факт існування судового розгляду спору між сторонами про стягнення заборгованості за надані житлово-комунальні послуги, за якими минув трирічний строк позовної давності, не встановлено. Лише звернення відповідача до суду з позовом про стягнення заборгованості надавало б позивачу право звертатись із заявою про застосування наслідків спливу позовної давності саме до ухвалення судового рішення.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів та незгоди із судовими рішеннями, які набрали законної сили.

При цьому, колегія суддів зауважує, що перевірила доводи апеляційної скарги позивача на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування районним судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів позивача, які за своїм змістом зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 10 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення

складено 29 січня 2026 року