Номер провадження: 22-ц/813/4254/26
Справа № 509/574/25
Головуючий у першій інстанції Панасенко Є.М.
Доповідач Коновалова В. А.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

22.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів: Кострицького В.В., Назарової М.В.,

за участю секретаря судового засідання Нечитайло А.Ю.,

учасники справи:

позивач Таїровська селищна рада Одеського району Одеської області,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 ,

на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 липня 2025 року,

у справі за позовом Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів внаслідок користування земельною ділянкою

в с т а н о в и в:

Короткий зміст позовних вимог

В лютому 2025 рокуТаїровська селищна рада Одеського району Одеської області звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення безпідставно збережених коштів внаслідок користування земельною ділянкою,в обґрунтування якого зазначила, що земельна ділянка за кадастровим номером :01:002:0277, площею 0,04 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у власності Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області та знаходиться у комунальній власності. На вказаній земельній ділянці відповідачу на праві приватної власності належить нежитлова будівля « ІНФОРМАЦІЯ_1 », загальною площею 521,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 .

Позивач посилається, що разом з цим, між позивачем та відповідачем не існує договірних правовідносин щодо земельної ділянки, тому, відповідач користується земельною ділянкою без будь-яких правовстановлюючих документів не сплачуючи відповідну плату, збільшуючи свої доходи.

Позивач вважає, що фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави, за рахунок власника цієї ділянки, зберігає у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.

Позивач просив суд стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської областібезпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки комунальної власності у розмірі 106214,42 грн та стягнути судовий збір.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Овідіопольський районний суд Одеської області рішенням від 07 липня 2025 року позовні вимоги задовольнив повністю, стягнув з ОСОБА_1 на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області безпідставно збережені кошти за використання земельної ділянки комунальної власності у розмірі 106214 грн 42 коп. та сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 2422 грн 40 коп.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Враховуючи відсутність договору оренди та державної реєстрації такого права, або зареєстрованого за будь-якою особою права власності на земельну ділянку, її розташування в межах Таїровської територіальної громади, ця земельна ділянка відповідно до закону належить до комунальної власності Таїровської територіальної громади, представницьким органом якої Таїровська селищна рада. Суд, з урахування Витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2010 та Витягу № НВ-023 від 06.06.2023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, вважав, що з відповідача підлягає стягненню безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за період часу з 05.10.2018 по 01.12.2024 року у сумі 106214,42 грн.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 липня 2025 року по справі № 509/574/25, ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви відмовити, вирішити питання розподілу судових витрат, посилаючись на неповне з`ясування обставин справи, що мають значення для справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга вмотивована тим, що при розгляді справи суд не надав належної оцінки ключовим доказам і фактам, зокрема, що позивач систематично ухилявся від укладення договору оренди земельної ділянки, попри численні письмові звернення відповідача з 2018 по 2021 роки; через відсутність належно оформленого договору оренди ОСОБА_1 був позбавлений можливості, у встановленому законом порядку, провести реконструкцію належного йому об?єкта нерухомості та використовувати як його, так і земельну ділянку для відповідних цілей. Посилається, що з 2018 року до сьогоднішнього дня, об?єкт нерухомості та земельна ділянка не експлуатується внаслідок бездіяльності позивача, що унеможливило правове оформлення землекористування. Скаржник зазначає, що він не отримував жодних переваг чи доходів від фактичного користування.

Вважає, що суд першої інстанції безпідставно посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, оскільки фактичне використання земельної ділянки взагалі не відбувалося, що виключає застосування зазначеної правової позиції.

Суд ігноруючи надання правової оцінки систематичним і протиправним діям позивача щодо ухилення від укладення договору оренди, обмежився лише формальним посиланням на ст. 13 Конституції України, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», п. 10 Прикінцевих та перехідних положень цього Закону, а також ст. 123, 124 Земельного кодексу України, які жодним чином не виправдовують позивача.

(2) Позиція інших учасників справи

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.08.2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою, роз`яснювалось Таїровській селищній раді Одеського району Одеської області право подання до апеляційного суду відзиву на апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 копія ухвали про відкриття провадження надсилалась засобами поштового зв`язку.

Таїровська селищна рада Одеського району Одеської областікопію ухвали про відкриття провадження та копію апеляційної скарги отримала 20.08.2025 року та 09.08.2025 року відповідно в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідками.

Учасники процесу про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Таїровська селищна рада Одеського району Одеської областісудову повістку-повідомлення отримала 25.12.2025 року в особистому кабінеті Електронного суду, що підтверджується довідкою.

ОСОБА_1 у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у відповідності до п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

З огляду на положення частини другої статті 372 ЦПК України, згідно з якою неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, та зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції, колегія суддів вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності учасників справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як фактичний користувач земельної ділянки без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе грошові кошти, які мав заплатити за користування нею, тому зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України. Враховуючи відсутність договору оренди та державної реєстрації такого права, або зареєстрованого за будь-якою особою права власності на земельну ділянку, її розташування в межах Таїровської територіальної громади, ця земельна ділянка відповідно до закону належить до комунальної власності Таїровської територіальної громади, представницьким органом якої Таїровська селищна рада. Суд, з урахування Витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2010 та Витягу № НВ-023 від 06.06.2023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок, вважав, що з відповідача підлягає стягненню безпідставно збережені кошти у розмірі орендної плати за період часу з 05.10.2018 по 01.12.2024 року у сумі 106214,42 грн.

Проаналізувавши встановлені судом першої інстанції обставини у справі колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Згідно зі статтею 13 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до статті 80 ЗК України суб`єктами права власності на землю є: а) громадяни та юридичні особи - на землі приватної власності; б) територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, - на землі комунальної власності; в) держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади, - на землі державної власності.

Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням правом володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Згідно зі статтею 206 ЗК України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону.

У частині 1 статті 93 ЗК України встановлено, що право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт "в" частини 1 статті 96 ЗК України).

В силу статті 125 ЗК України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цього права.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оренду землі об`єктами оренди є земельні ділянки», що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Відповідно до пункту «б» частини першої статті 80 Земельного кодексу України, суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування.

Згідно із частиною першою статті 83 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам, є комунальною власністю.

За змістом статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України, міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу.

Підпунктом 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (далі - ПК України) встановлено, що плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Відповідно до підпунктів 14.1.72, 14.1.136 пункту 14.1 статті 14 ПК України земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів, а орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності - обов`язковий платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

З наведеного вбачається, що чинним законодавством розмежовано поняття «земельний податок» і «орендна плата за земельні ділянки державної і комунальної власності».

Із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно сформованого 24.01.2025 року вбачається, що земельна ділянка, площею 0,04 га, кадастровий номер: :01:002:0277, власник - Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, тобто є комунальною власністю.

Згідно Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку сформованого 24.01.2025 року, земельна ділянка, площею 0,04 га, кадастровий номер: :01:002:0277, місце розташування: АДРЕСА_1 , є комунальною власністю - Таїровська селищна рада Овідіопольського району Одеської області, відноситься до земель житлової та громадської забудови, вид використання для розміщення магазину з баром.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна - нежитлова будівля «Магазин-бар», загальною площею 521,1 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці за кадастровим номером № :01:002:0277, підстава договір дарування магазину-бару від 10.10.2015 року та договір купівлі-продажу від 05.10.2018 року.

Зазначені обставини свідчать про те, що починаючи з 05.10.2018 року ОСОБА_1 є єдиним власником нерухомого майна - нежитлової будівлі «Магазин-бар», загальною площею 521,1 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці за кадастровим номером № :01:002:0277.

Судом встановлено, що відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки за кадастровим номером № :01:002:0277, а тому не є платником земельного податку, таким чином єдиною можливою формою здійснення плати за землю для нього є орендна плата.

Звертаючись до суду із позовом позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Таїровської селищної ради Одеського району Одеської області 106214,42 грн безпідставно збережених коштів у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою площею 0,04 га, кадастровий номер :01:002:0277, за період з 05.10.2018 року по 01.12.2024 року.

Із матеріалів справи вбачається, що на час звернення позивача із позовною заявою договір оренди щодо земельної ділянки площею 0,04 га, кадастровий номер :01:002:0277 між Таїровською селищною радою Одеського району Одеської області та ОСОБА_1 не укладено.

Отже колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, оскільки ОСОБА_1 не укладав договорів оренди земельної ділянки за кадастровим номером № :01:002:0277 з Таїровською селищною радою та державної реєстрації такого права, відтак відповідач користується цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави.

Таїровською селищною радою Одеського району Одеської області направлялась ОСОБА_1 претензія від 07.08.2023 року №693 щодо необхідності сплати безпідставно збережених коштів та зазначалося, що із часу виникнення права власності на нерухоме майно у ОСОБА_1 виник обов`язок укласти та зареєструвати договір оренди земельної ділянки, чого виконано не було.

Відповідно до частин 1, 2 статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що предметом позову у цій справі є стягнення з власника об`єкта нерухомого майна коштів за фактичне користування земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розміщено. Отже, немає підстав для застосування до спірних правовідносин приписів чинного законодавства України про відшкодування шкоди (збитків) власникам земельних ділянок, оскільки до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. З огляду на викладене відповідач як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Разом з тим для кондикційних зобов`язань доведення вини особи не має значення, а важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої (статті 1212-1214 Цивільного кодексу України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 629/4628/16-ц викладено висновки, що «за змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна у набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності у деліктних зобов`язаннях. Натомість, для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.

Обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.

Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені і яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Проте, враховуючи приписи частини другої статті 120 ЗК України, не є правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій ці будинок, будівля, споруда розташовані.

Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно (частина перша статті 1212 ЦК України).

До моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права оренди земельної ділянки, на якій розташований цей об`єкт, відносини з фактичного користування земельною ділянкою без укладеного договору оренди та недоотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними. Фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України».

Відповідач як власник нерухомого майна - нежитлової будівлі «Магазин-бар», загальною площею 521,1 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , на земельній ділянці за кадастровим номером № :01:002:0277, яка належить Таїровській селищній раді Одеського району Одеської області, належним чином і у встановленому законом порядку у період починаючи з 05.10.2018 року не оформив договір оренди землі, та використовував земельну ділянку без виникнення права власності або права користування, тому зобов`язаний повернути кошти, які без достатньої правової підстави за рахунок позивача - власника земельної ділянки зберіг у себе проте мав їх сплатити за користування земельною ділянкою, на підставі положень частини першої статті 1212 ЦК України.

Щодо визначення розміру орендної ставки 3% при розрахунку заборгованості, то суд першої інстанції зазначив наступне.

Відповідно до п. 289.1 ст. 289 ПК України для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок, у тому числі право на які фізичні особи мають як власники земельних часток (паїв), з урахуванням коефіцієнта індексації, визначеного відповідно до законодавства.

Нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності, а зміна нормативної грошової оцінки земельної ділянки є підставою для перегляду розміру орендної плати, який в будь-якому разі не може бути меншим, ніж встановлено положеннями пункту 288.5.1 статті 288 ПК України (для земельних ділянок, нормативну грошову оцінку яких проведено, - у розмірі не більше 3 відсотків їх нормативної грошової оцінки, для земель загального користування - не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки, для сільськогосподарських угідь - не менше 0,3 відсотка та не більше 1 відсотка їх нормативної грошової оцінки).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності.

Згідно з частиною другою статті 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про оцінку земель» витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки є належним та допустимим доказом, який підтверджує дані про нормативну грошову оцінку земельної ділянки».

Земельним законодавством та ПК України не обмежується можливість надання доказів щодо нормативної грошової оцінки земельної ділянки державної (комунальної) власності для цілей виплати орендної плати за допомогою витягу з Державного земельного кадастру, належними доказами на підтвердження нормативної грошової оцінки земельної ділянки може бути: технічна документація на спірну земельну ділянку, виготовлена компетентним органом для оформлення договору оренди, довідка з Державного земельного кадастру, витяг з Державного земельного кадастру, висновок судової експертизи про встановлення нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки, інші докази, які містять інформацію щодо предмета спору в цій справі. Дані, що в них містяться, можуть використовуватися для цілей сплати орендної плати чи повернення безпідставно збережених грошових коштів фактичним землекористувачем без оформлення орендного договору.

Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Верховного Суду від 27 липня 2022 року у справі №644/3932/18.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 12, частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом першої інстанції взято до уваги Витяг з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2010 та Витягу № НВ-023 від 06.06.2023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок.

За розрахунком Управління економічного розвитку Таїровської селищної ради на підставі Витягу з технічної документації про нормативно грошову оцінку земельної ділянки від 22.03.2010 та Витягу № НВ-023 від 06.06.2023 із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельних ділянок сума безпідставно збережених за відповідачем коштів у розмірі орендної плати за період з 05.10.2018 року по 31.12.2018 року складає 3 168,14 грн; з 01.01.2019 року до 31.12.2019 року складає 13 140,58 грн; з 01.01.2020 року до 31.12.2020 року складає 13 140,58 грн; 01.01.2021 року до 31.12.2021 року складає 13 140,58 грн; з 01.01.2022 року до 31.12.2022 року складає 14 454,64 грн; 01.01.2023 року до 31.12.2023 року складає 25 042,95 грн; з 01.01.2024 року до 01.12.2024 року складає 24 126,80 грн. Загальна сума 106214,42 грн.

Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано.

Апеляційна скарга не містить доводів щодо розрахунку безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати у сумі 106214,42 грн.

Відповідачем, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції, не зважаючи на вимоги ст. 81 ЦПК України про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надано суду доказів оплати за користування земельною ділянкою площею 0,04 га, кадастровий номер :01:002:0277, за період з 05.10.2018 року по 01.12.2024 року.

Ураховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що ОСОБА_1 без достатньо правової підстави за період часу з 05.10.2018 року по 01.12.2024 року зберіг за рахунок Таїровської селищної ради грошові кошти у розмірі 106214,42 грн як несплачену орендну плату, оскільки користувався земельною ділянкою комунальної власності без оформлення та реєстрації права користування нею, тому зобов`язаний повернути грошові кошти у зазначеному розмірі територіальній громаді в особі Таїровської селищної ради.

Посилання скаржника на те, що з 2018 року як об`єкт об`єкт нерухомості не експлуатується, так і земельна ділянка не використовується внаслідок бездіяльності відповідача не заслуговують на увагу, оскільки докази на підтвердження вказаних обставин матеріали справи не містять.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивач ухилявся від укладення договору оренди землі не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Згідно із частиною 1 статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Із матеріалів справи вбачається, що 05.10.2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, який посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Кірнас І.В., згідно умов якого ОСОБА_2 продав, а ОСОБА_1 купив частку права спільної часткової власності на магазин-бар, що знаходиться за адресою:АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці площею 0,0400 га, кадастровий номер: :01:002:0277.

05.11.2018 року ОСОБА_1 звертався до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрію щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га в оренду на 49 років для обслуговування та експлуатації магазину-бару із земель комунальної власності, які перебувають в запасі за адресою:АДРЕСА_1 .

Також 20.02.2019 року та 03.10.2019 року ОСОБА_1 звертався з приводу розгляду його клопотання про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,10 га за адресою:АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини свідчать про те, що ОСОБА_1 звертався до Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею більшою ніж зазначено у договорі купівлі-продажу від 05.10.2018 року.

Положення глави 15, ст. ст. 120, 125 ЗК України, ст. 1212 ЦК України дають підстави вважати, що до моменту оформлення власником об`єкта нерухомого майна права на земельну ділянку, на якій розташований цей об`єкт, враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на її території будівлі або споруди, особа, яка придбала такий об`єкт, стає фактичним користувачем цієї земельної ділянки, на якій такий об`єкт нерухомого майна розміщений, а відносини з фактичним користуванням земельною ділянкою без оформлення права на цю ділянку (без укладення договору оренди тощо) та недотримання її власником доходів у вигляді орендної плати є за своїм змістом кондикційними.

За встановлених обставин колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 як власник нерухомого майна магазину-бару, розташованого на земельній ділянці, право власності на яку зареєстроване за Таїровською селищною радою Одеського району Одеської області, який без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе вартість, що підлягала сплаті за користування нею, зобов`язаний повернути таку вартість власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

В апеляційній скарзі не наведено ніяких нових обставин та не надано нових доказів, що давали б апеляційному суду підстави для проведення переоцінки обставин та доказів, зроблених судом першої інстанції у своєму рішенні.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки апеляційна скарга залишена без задоволення, то судові витрати понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 07 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий В.А. Коновалова

Судді В.В. Кострицький

М.В. Назарова