Провадження №2/359/217/2026
УХВАЛА

17 лютого 2026 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого Борця Є.О.,

за участю секретаря судового засідання Козачук А.Р.,

за участю прокурора Гайфуліної Н.П.,

за участю представника відповідача Куксюка А.Л.,

за участю представника третьої особи Олійник А.В.,

розглядаючи в приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом виконувача обов`язків керівника Бориспільської окружної прокуратури, діючого в інтересах держави в особі Бориспільської районної державної адміністрації, до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння,

встановив:

1. Сутність процесуального питання, що розглядається судом.

1.1. Представник відповідача Куксюк А.Л. звернувся до суду з клопотанням та посилається на те, що в.о. керівника Бориспільської окружної прокуратури не приєднав до позову документ про внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки. Ця обставина свідчить про те, що позов пред`явлений з порушенням вимоги, передбаченої абз.2 ч.4 ст.177 ЦПК України. Тому представник відповідача ОСОБА_2 просить суд залишити позов без руху.

1.2. Прокурор Гайфуліна Н.П. заперечує проти вжиття цього процесуального заходу та посилається на те, що обов`язок внесення на депозит суду грошових коштів у розмірі вартості цього об`єкта нерухомого майна запроваджений Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-IX від 12 березня 2025 року. Цей закон набрав чинність 9 квітня 2025 року, тоді як позов був пред`явлений набагато раніше, ще 23 грудня 2024 року. У зв`язку з цим відсутні підстави для покладення вказаного обов`язку на Бориспільську окружну прокуратуру. Тому прокурор Гайфуліна Н.П. просить суд відмовити у задоволенні клопотання.

1.3. Представник третьої особи Олійник А.В. також заперечує проти залишення позову без руху та просить суд відмовити у вжитті цього процесуального заходу.

2. Обставини, встановлені судом, та зміст процесуальних правовідносин.

2.1. В грудні 2024 року в.о. керівника Бориспільської окружної прокуратури, діючи в інтересах держави в особі Бориспільської РДА, пред`явив позов (а.с.1-20 т.1), в якому просить витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Бориспільської РДА земельну ділянку площею 0,2000 га з кадастровим номером :01:011:0195.

2.2. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 2 січня 2025 року (а.с.104-105 т.1) було відкрито провадження у цивільній справі та призначено підготовче судове засідання.

2.3. Ухвалою Бориспільського міськрайонного суду від 28 квітня 2025 року (а.с.119-120 т.1) було закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

2.4. Процесуальні правовідносини регулюються главою 1 «Письмові заяви учасників справи» розділу ІІІ «Позовне провадження» ЦПК України.

3. Норми процесуального права, якими керується суд при розгляді заяв.

3.1. Відповідно до ч.4 ст.177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

3.2. Згідно з ч.11 ст.187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у ст.ст.175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

3.3. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

3.4. Згідно із ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

3.5. Відповідно до ч.3 ст.3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється з дотриманням законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

3.6. Згідно з ч.4 ст.3 ЦПК України закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

4. Мотиви, якими керується суд при розгляді заяви.

4.1. Встановлено, що Законом України «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо посилення захисту прав добросовісного набувача» №4292-IX від 12 березня 2025 року (далі Законом №4292-IX від 12 березня 2025 року) було доповнено ч.4 ст.177 ЦПК України абзацом другим такого змісту: «У разі подання прокурором позовної заяви про витребування нерухомого майна від добросовісного набувача на користь держави чи територіальної громади до позову додаються документи, що підтверджують внесення на депозитний рахунок суду грошових коштів у розмірі вартості спірного майна, оцінка (експертно-грошова оцінка земельної ділянки) якого здійснена в порядку, визначеному законом, чинна на дату подання позовної заяви». Однак вказаний Закон набрав чинність лише 9 квітня 2025 року, тоді як в.о. керівника Бориспільської окружної прокуратури пред`явив позов ще 23 грудня 2024 року, тобто задовго до внесення змін до ч.4 ст.177 ЦПК України. У зв`язку з тим, що абз.2 ч.4 ст.177 ЦПК України встановлює для в.о. керівника Бориспільської окружної прокуратури абсолютно новий процесуальний обов`язок, за імперативним правилом, передбаченим ст.58 Конституції України та ч.4 ст.3 ЦПК України, правила абз.2 ч.4 ст.177 цього ж Кодексу не мають зворотної дії у часі та не поширюються на спірні процесуальні правовідносини. Такий висновок суду узгоджується з позицією Конституційного Суду України з приводу недопустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів. Зокрема, в рішеннях №3-рп/2001 від 5 квітня 2001 року та №6-рп/2012 від 13 березня 2012 року Конституційний Суд України наголосив, що закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акта не може поширюватись на правовідносини, які виникли і закінчились до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом. Єдиний виняток з даного правила, закріплений у ч.1 ст.58 Конституції України, складають випадки, коли закони чи інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. В іншому рішенні №1-зп/97 від 13 травня 1997 року Конституційний Суд України висловив позицію про те, що закріплення принципу незворотності дії нормативно-правового акта у часі на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, покликаною утвердити впевненість в тому, що існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту.

4.2. Як вбачається з п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №4292-IX від 12 березня 2025 року, положення цього Закону мають зворотну дію в часі не в цілому, а лише в частині умов та порядку компенсації добросовісному набувачеві вартості нерухо-мого майна, а також в частині порядку обчислення та перебігу граничного строку для витребування чи визнання права. Вказані правила є нормами матеріального, а не процесуального права. Особливістю дії норм процесуального права у часі є те, що дія таких норм має негайний характер, що означає обов`язок суду застосувати виключно той закон, який був чинним на момент здійснення відповідної процесуальної дії. Тому посилання представника відповідача ОСОБА_2 на п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону №4292-IX від 12 березня 2025 року в контексті зворотної дії у часі абз.2 ч.4 ст.177 ЦПК України підлягає критичній оцінці. Такий висновок суду узгоджується з позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України №1-рп/99 від 9 лютого 1999 року, яка полягає у тому, що перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватись, зокрема: негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). Перша форма застосовується у разі, якщо нормативно-правовий акт прийнято на момент виникнення правовідносин та він залишається чинним на час, коли правовідношення припинило своє існування. У випадку, якщо у новоприйнятому нормативно-правовому акті визначено особливий порядок набрання ним чинності, у тому числі визначено перехідний період, під час якого залишаються чинними окремі норми скасованого ним нормативно-правового акта, застосовується ультраактивна форма. Третя форма дії є актуальною у разі прийняття нормативно-правових актів, які пом`якшують або скасовують відповідальність. Норми, що містяться в абз.2 ч.4 ст.177 ЦПК України, не є такими, що пом`якшують чи скасовують юридичну відповідальність учасників спірних правовідносин. У зв`язку з цим вказаним нормам не притаманна ретроактивна форма регулювання процесуальних правовідносин.

4.3. Аналіз наведених обставин переконливо свідчить про те, що у в.о. керівника Бориспільської окружної прокуратури не виникло обов`язку внесення на депозит суду грошових коштів у розмірі вартості спірної земельної ділянки. Тому доводи представника відповідача Куксюка А.Л. про те, що позов був пред`явлений з порушенням вимоги, передбаченої абз.2 ч.4 ст.177 ЦПК України, також підлягають критичній оцінці.

4.4. З огляду на це суд висновує про відсутність підстав для залишення позову без руху. Тому у задоволенні клопотання, поданого представником відповідача Куксюком А.Л., належить відмовити.

Керуючись п.1 ч.1, ч.2 ст.258, ч.4 ст.259, ст.260 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_2 про залишення позову без руху відмовити.

Ухвала суду не підлягає апеляційному оскарженню, набирає законної сили негайно після її проголошення.

Суддя

Бориспільського міськрайонного суду Є.О. Борець