Номер провадження: 22-ц/813/1321/26
Справа № 498/1484/25
Головуючий у першій інстанції Чернецька Н. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сєвєрової Є.С., Таварткіладзе О.М.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» у справі за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електроенергію, на ухвалу Великомихайлівського районного суду Одеської області, постановлену під головуванням судді Чернецької Н.С. 15 вересня 2025 року у с. Великомихайлівка Одеської області, -

встановила:

У вересні 2025 року до Великомихайлівського районного суду Одеської області надійшла заява ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за спожиту електроенергію.

Ухвалою Великомихайлівського районного суду Одеської області від 15 вересня 2025 року у задоволенні заяви ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про видачу судового наказу було відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія», посилаючись на порушення судом норм процесуального права, просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на яке постачається та споживається боржником електрична енергія. В порушення своїх обов`язків побутовий споживач не здійснював оплату за електроенергію, що була поставлена ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» своєчасно та в повному обсязі, у зв`язку із чим у нього виникла заборгованість в розмірі 29496,96 грн. ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» були подані всі достатні документи, які підтверджують фактичне надання та отримання послуг з електропостачання боржником, що було повністю проігноровано судом першої інстанції.

Відзив на апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду не надходив, що не заважає розгляду справи у відповідності до положень ст. 360 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, здійснивши розгляд апеляційної скарги в письмовому провадженні, дослідивши наведені в ній доводи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в п. 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 ч. 1 ст. 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 379 ЦПК України, підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків суду обставинам справи.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2025 року до Великомихайлівського районного суду Одеської області надійшла заява ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 суми заборгованості за спожиту електроенергію.

Відмовляючи у видачі судового наказу за заявою ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія», суд першої інстанції виходив з того, що матеріали даної справи не містять доказів, які підтверджують виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу, зокрема, відсутні: договір між заявником та ОСОБА_1 про надання житлово-комунальних послуг, або документи, що підтверджують право власності останньої на будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , або заява-приєднання до умов договору постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду необґрунтованим, виходячи з наступного.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно до ч. 3 ст. 19 ЦПК України, наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Наказне провадження, як особливий спрощений вид провадження у цивільному судочинстві, спрямоване на швидкий та ефективний захист безспірних прав особи шляхом видачі судового наказу, що одночасно є і судовим рішенням, і виконавчим документом, без судового засідання та без виклику заявника (стягувача) і боржника.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 161 ЦПК України, судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг, телекомунікаційних послуг, послуг телебачення та радіомовлення з урахуванням індексу інфляції та 3 відсотків річних, нарахованих заявником на суму заборгованості.

Як вбачається з аналізу вищенаведених норм законодавства, судовий наказ може бути видано за наявності відповідного договору, інших письмових доказів, що підтверджують фактичне виконання сторонами умов договору, а також заявник має обґрунтувати свої вимоги та додати документи, що вказують на правильність і безспірність здійснених розрахунків.

Відтак, безспірні вимоги мають бути підтверджені відповідними доказами.

Згідно вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Такі докази мають відповідати критеріям достатності, допустимості, належності і достовірності, визначених ст. 77-80 ЦПК України.

Нормами ст. 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Грошовим зобов`язанням, за змістом ст. ст. 524, 533 - 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Отже, зважаючи на принципи наказного провадження та встановлений порядок розгляду заяви про видачу судового наказу, наказне провадження у цивільному судочинстві забезпечує можливість стягнення грошової заборгованості, наявність та безспірність якої підтверджується доданими до заяви документами.

У даному випадку судом першої інстанції не було враховано, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , на яке постачається електрична енергія, що підтверджено Витягом з державного земельного кадастру, копію якого ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» було долучено до матеріалів заяви про видачу судового наказу, та який наявний у матеріалах справи.

Крім того з інформації з Єдиного державного демографічного реєстру вбачається, що місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за наступною адресою: АДРЕСА_1 , з 26 березня 1998 року.

Таким чином, зі вказаного вбачається, що ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, у якому також зареєстровано її місце проживання, на яке здійснюється постачання електричної енергії заявником, і доказів іншого матеріали справи не містять.

Безпідставними при цьому є доводи суду першої інстанції про відсутність договору між заявником та ОСОБА_1 про надання житлово-комунальних послуг, або заяви-приєднання до умов договору постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг.

Колегія суддів зазначає, що згідно з п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року №2189-VIII договори про надання комунальних послуг, укладені до введення в дію цього Закону, зберігають чинність на умовах, визначених такими договорами, до дати набрання чинності договорами про надання відповідних комунальних послуг, укладеними за правилами, визначеними цим Законом.

Обов`язок сплатити за надані й спожиті послуги випливає також з ч. 1 ст. 11 ЦК України про те, що цивільні права та обов`язки випливають з дій осіб, що передбачені актом цивільного законодавства.

Відсутність між сторонами договору не може слугувати підставою для звільнення споживача від оплати отриманих послуг.

На це неодноразово звертав увагу Верховний Суд, а відтак, зазначена практика правозастосування правових норм у сфері оплати житлово-комунальних послуг є сталою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі 712/8916/17, постанови Верховного Суду від 15 березня 2018 року у справі № 401/710/15-ц, від 18 вересня 2019 року у справі № 369/3682/16-ц, від 07 лютого 2024 року у справі № 372/2236/21, від 20 листопада 2024 року по справі №463/6799/18 та інших).

У даному випадку, підтвердженням існування між ОСОБА_1 та ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» договірних відносин з постачання електричної енергії, є факт відкриття на ім`я побутового споживача ОСОБА_1 особового рахунку № НОМЕР_1 .

Вказані обставини, у своїй сукупності, свідчать про те, що між ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія» та ОСОБА_1 був укладений Договір про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг на об`єкт, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом вчинення споживачем дій, які засвідчують його намір укласти договір, які виразилися у факті споживання електричної енергії.

Однак, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, та, як наслідок, необґрунтовано постановив ухвалу про відмову у видачі судового наказу за заявою ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія»

Згідно ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набула чинності для України з 11 вересня 1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Водночас, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи.

Суд наголошує, що право на звернення до суду, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмеженим. Право на суд покриває надзвичайно широке поле різноманітних категорій - воно стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур. Європейський суд з прав людини, надаючи тлумачення принципу верховенства права в світлі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначав, що формальності не можуть бути підставами для виправдання несправедливості.

При вказаних обставинах колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не визначився із нормами процесуального права, які підлягають застосуванню, у зв`язку із чим ухвала Великомихайлівського районного суду Одеської області від 15 вересня 2025 року підлягає скасуванню, а цивільна справа - направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду .

Керуючись ст. 367, 369, 367, 368, 374, 379, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» задовольнити.

Ухвалу Великомихайлівського районного суду Одеської області від 15 вересня 2025 року скасувати.

Цивільну справу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованість за спожиту електроенергію направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню у касаційному порядку не підлягає за винятками, передбаченими п. 2 «а» - 2 «г» ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2026 року.

Судді Одеського

апеляційного суду С.О. Погорєлова

Є.С. Сєвєрова

О.М. Таварткіладзе