ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 490/11668/23

провадження № 61-13244св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротенка Є. В. (судді-доповідача), Зайцева А. Ю., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув при попередньому розгляді справи у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Вдовиченко Ірина Сергіївна, на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Яворської Ж. М., Базовкіної Т. М., Царюк Л. М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості 1/2 частки майна подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь 376 905,38 грн грошової компенсації вартості частини автомобіля Mazda СХ-5, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який є спільним майном подружжя.

Позов мотивовано тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 червня 2011 року, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2023 року розірвано.

Під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано автомобіль Mazda СХ-5, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , який знаходився у користуванні відповідачки.

Ринкова вартість вищевказаного автомобіля складає 753 810,75 грн.

01 листопада 2023 року ОСОБА_2 продала спірний автомобіль іншій особі, у зв`язку з чим державний реєстраційний номер було змінено на НОМЕР_1 .

Водночас відповідачка продовжує і надалі користуватись спірним автомобілем.

У зв`язку з тим, що транспортний засіб є річчю непородільною, він змушений ставити питання про стягнення з відповідачки на його користь грошової компенсації вартості належної йому частки автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з ОСОБА_2 на його користь компенсацію вартості спірного автомобіля в розмірі 376 905,38 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєвавід 16 травня 2025 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості автомобіля Mazda CX-5, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 376 905,38 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із його доведеності та обґрунтованості.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 в особі адвоката Вдовиченко І. С. оскаржила його в апеляційному порядку.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Вдовиченко І. С. задоволено частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 травня 2025 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення компенсації вартості частки майна подружжя задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості частки автомобіля Mazda CX-5, 2018 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , у розмірі 376 905,38 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що матеріали справи не містять доказів належного повідомлення ОСОБА_2 та її представника адвоката Вдовиченко І. С. про розгляд справи, призначений на 16 травня 2025 року, оскільки у справі відсутні докази надсилання та отримання стороною відповідачки судових повісток з метою повідомлення про судове засідання суду першої інстанції на вказану вище дату.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду вважала обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, у зв`язку з чим дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції, на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по справі по суті позовних вимог.

Водночас, встановивши, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, використовується відповідачкою, хоча вона і відчужила його своїй матері, а позивач просив суд здійснити його поділ саме шляхом стягнення на його користь компенсації вартості його частини, суд апеляційної інстанції вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги та стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в порядку поділу майна грошовукомпенсаціювартості частини спірного автомобіля.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

24 жовтня 2025 року ОСОБА_2 в особі представника - адвоката Вдовиченко І. С. звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року, у якій просить скасувати вказане судове рішення і передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухваленаз порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, які мають значення для справи, та без урахування правових висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2025 рокувідкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

При цьомуколегія суддів вважала, що аргументи касаційної скарги свідчать про наявність підстав для відкриття касаційного провадження у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, на підставі підпунктів «в» та «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

24 листопада 2025 року матеріали справи по цивільній справі надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини справи, встановлені судом апеляційної інстанції

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18 червня 2011 року, який рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2023 року у справі № 490/5674/23 розірвано.

Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підставі договору купівлі-продажу № 5141/2022Є3088277 від 04 лютого 2022 року ОСОБА_2 набула право власності на автомобіль Mazda СХ-5, 2018 року випуску, який цього ж дня було зареєстровано в сервісному центрі 5141 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області та закріплено номерний знак НОМЕР_2 .

За договором купівлі-продажу № 4841/2023/413693 від 01 листопада 2023 року ОСОБА_2 продала ОСОБА_4 транспортний засіб Mazda СХ-5, 2018 року випуску, номерний знак НОМЕР_2 . Цей договір оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі 4841 РСЦ ГСЦ МВС в Миколаївській області. Після цього право власності на цей автомобіль було перереєстровано на ОСОБА_4 та закріплено номерний знак НОМЕР_1 .

При зверненні до суду з цим позовом на підтвердження ринкової вартості спірного автомобіля позивачем надано роздруківки із сайту продажу AUTO.RIA, де вказана вартість аналогічних автомобілів Mazda СХ-5, 2018 року випуску, яка дорівнює 20 900,00 дол. США, що еквівалентно 753 810,75 грн за курсом Національного банку України.

Згідно висновку експерта № СЕ-19/115_25/5682-АВ від 30 квітня 2025 року середня ринкова ціна колісного транспортного засобу марки Mazda, моделі СХ5, 2018 року випуску, станом на 30 квітня 2025 року складає 825 480,00 грн.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

У відповідності до частини третьої статті 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, третя, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений (частина друга статті 69 СК України).

Відповідно до статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

У відповідності до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю (частина сьома статті 57 СК України).

У разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У разі відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно.

Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Встановивши, що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, використовується відповідачкою, хоча відчужений нею без згоди позивача своїй матері, а ОСОБА_1 просив суд здійснити поділ вказаного транспортного засобу саме шляхом стягнення на його користь компенсації вартості його частини, суд апеляційної інстанції правильно вважав за необхідне задовольнити позовні вимоги та стягнути з відповідачки на користь позивача в порядку поділу майна грошову компенсаціювартості частини спірного автомобіля.

При цьому апеляційний суд встановив, що відповідачкою не було надано суду належних тадопустимих доказів того, що спірний автомобіль був придбаний за її особисті кошти.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Доводи відповідачки про те, що на час придбання спірного автомобіля сторони не проживалиразом, що на її думку підтверджується рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 22 серпня 2023 року у справі № 490/5674/23, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки із змісту мотивувальної частини вказаного судового рішення у справі № 490/5674/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбувбачається, що обставини дати припинення шлюбних відносин судом не досліджувалися та не встановлювалися.

Водночас Верховний Суд вважає за необхідне зазначити, що доводи касаційної скарги про те, що суд першої інстанції помилково відніс справу до категорії малозначних та розглянув в порядку спрощеного позовного провадження, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки на момент звернення позивачки із цим позовом до суду справа могла бути розглянута в порядку спрощеного позовного провадження.

Разом із тим, слід приймати до уваги, що Центральний районний суд м.Миколаєвав своїй ухвалі про відкриття провадження у справі від 22 січня 2024 року дійшов висновку проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Доводи касаційної скарги про неврахування судом апеляційної інстанції висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених заявником постановах Верховного Суду, є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції ухвалена постанова без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Верховний Суд встановив, що оскаржувана постанова ухвалена судом апеляційної інстанції з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги її висновків не спростовують, на законність ухваленого судового рішення не впливають.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а постанову суду апеляційної інстанції - без змін, оскільки підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник - адвокат Вдовиченко Ірина Сергіївна, залишити без задоволення.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Коротенко

А. Ю. Зайцев

М. Ю. Тітов