провадження № 22-ц/824/5279/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Фінагеєв В.О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді Фінагеєва В.О.,

суддів Кашперської Т.Ц., Яворського М.А.,

за участю секретаря Надточий К.О.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Авдєєнко Владиславом Валерійовичем на рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Соколова О.М. у м. Києві, повний текст рішення суду складено 04 грудня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом в якому просила стягнути з відповідача на її користь суму боргу у розмірі 15 692 374,16 грн., що згідно з курсом Національного банку України станом на 01 травня 2023 року еквівалентно - 428 886,98 дол. США.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 02 грудня 2021 року між нею та ОСОБА_1 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т.А. за реєстровим № 3395, згідно з умовами якого вона надала у позику ОСОБА_1 7 488 250,00 грн., що еквівалентно 275 000,00 дол. США. Згідно з пунктом 3.2 договору позики відповідач зобов`язався повернути суму позики до 01 листопада 2022 року. Відповідно до пункту 5.1 договору позики, позика повертається у гривнях згідно з курсом Національного банку України, що еквівалентно 275 000,00 дол. США. Вказувала, що відповідач борг за договором позики не повернув. Станом на 01 травня 2023 року заборгованість за основною сумою боргу відповідача становить 275 000,00 дол. США, що еквівалентно згідно з курсом Національного банку України станом на 01 травня 2023 року - 10 054 000,00 грн. Крім того, згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України за користування коштами у період з 02 грудня 2021 року до 01 листопада 2022 року відповідач має сплатити відсотки, які становлять 26 610,96 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 972 896,69 грн., а також штраф на всю суму боргу, що становить 55 000,00 дол. США, що згідно з курсом Національного банку України станом на 01 травня 2023 року становить 2 010 800,00 грн., пеню за період з 02 листопада 2022 року до 01 травня 2023 року у розмірі 68 184,93 дол. США, що згідно з курсом Національного банку України еквівалентно - 2 492 841,04 грн., 3 % річних за період з 02 листопада 2022 року до 01 травня 2023 року у розмірі 4 091,09 дол. США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 149 570,25 грн., а загалом - 15 692 374,16 грн.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі 15 692 374,16 грн., що згідно з курсом Національного банку України станом на 01 травня 2023 року еквівалентно - 428 886,98 дол. США. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначив, що ним було подано відзив на позовну заяву 06 липня 2024 року, у якому відповідач заперечив факт одержання позики від позивача, а також приналежність відповідачу підпису, вчиненому від імені ОСОБА_1 в договорі позики від 02 грудня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Тріфоновою Т.А. за реєстром 3395. З метою спростування доводів позовної заяви про укладення між сторонами у справі вказаного договору позики представником відповідача 24 липня 2024 року було подано до суду клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи, на вирішення якої поставити питання, чи виконано підпис у договорі позики від 02 грудня 2021 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Тріфоновою Т.А. за реєстром 3395, від імені ОСОБА_4 самим ОСОБА_4 чи іншою особою. Разом з тим, судом 04 грудня 2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення експертизи. Як видно з описової частини рішення, суд вказав, що представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, проте в матеріалах справи міститься заява від представника відповідача про розгляд справи у його відсутність. Однак, такі доводи суду не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки представник відповідача, адвокат Авдєєнко В.В. не подавав заяви про розгляд справи у його відсутності. Інших представників у відповідача в суді не було. Таким чином, суд першої інстанції розглянув справу у відсутності представника відповідача, який не був обізнаний про відмову у задоволенні клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції, однак очікував на ухвалення судом такого рішення, а внаслідок інвалідності 2 групи не міг прибути до зали суду з поважних причин.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 , вказує, що доводи апеляційної скарги є безпідставними, не мають законодавчого обґрунтування, через що скарга не може бути задоволена, судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та ухвалено рішення з додержанням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Звертає увагу, що якщо б документ був підроблений, ОСОБА_1 міг би звернутися в правоохоронні органи, для притягнення винуватця до відповідальності, що зроблено не було. Відповідач навіть не пред`явив зустрічний позов про визнання договору недійсним, що свідчить про недобросовісність сторони та зловживання своїми процесуальними правами з метою затягування судового розгляду.

Постановою Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Печерського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Авдєєнко В.В. задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 скасовано та справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Скасовуючи постанову Київського апеляційного суду від 18 березня 2025 року із направленням матеріалів справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, суд касаційної інстанції у постанові від 05 листопада 2025 року виходив з того, що суд апеляційної інстанції не вжив усіх заходів для повного та всебічного розгляду справи, не розглянув клопотання представника відповідача про призначення експертизи, що призвело до неповного встановлення судом фактичних обставин, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, та до формального підходу під час вирішення цього спору.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що 02 грудня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Тріфоновою Т.А. за реєстровим № 3395, відповідно до умов якого ОСОБА_3 надала у позику ОСОБА_1 7 488 250,00 грн., що еквівалентно 275 000,00 дол. США.

Згідно з пунктом 3.2 вказаного договору, відповідач зобов`язався повернути суму позики до 01 листопада 2022 року.

Відповідно до пункту 5.1 договору позика повертається у гривнях згідно з курсом Національного банку України, що еквівалентно 275 000,00 дол. США.

Пунктом 6.2 договору позики визначено, що за умов порушення відповідачем строків повернення суми позики (більше ніж на 15 календарних днів), останній зобов`язується сплатити: штраф у розмірі 20 % від суми позики, а також пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми позики за кожен день порушення строку.

Станом на 01 травня 2023 року заборгованість за основною сумою боргу відповідача перед позивачем становить 275 000,00 дол. США, що згідно курсу НБУ станом на 01 травня 2023 року еквівалентно 10 054 000,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач своїх зобов`язань за договором позики не виконав та не повернув борг, а тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення суми боргу, відсотків за користування коштами у період з 02 грудня 2021 року до 01 листопада 2022 року, штрафу, пені за період з 02 листопада 2022 року до 01 травня 2023 року та 3 % річних за період з 02 листопада 2022 року до 01 травня 2023 року. Суд першої інстанції також вказував, що представник відповідача, посилаючись на те, що надана позивачем до позовної заяви копія договору містить підпис від імені ОСОБА_1 , який виконаний іншою особою, а не відповідачем, питання про призначення у справі експертизи порушив тільки після закриття підготовчого провадження у справі. Суд першої інстанції зазначив, що в учасників судового процесу було достатньо часу та можливостей для реалізації своїх прав та жодних процесуальних перешкод щодо цього не було. Крім того, сторони не були позбавлені можливості відповідно до положень частини першої статті 106 ЦПК України подавати висновки експерта, складені на їх замовлення.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції з наступних підстав.

Згідно з частинами першою та другою статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України).

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно зі статтею 627 ЦК України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента та визнані умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Відповідно до статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Відповідно до статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (статті 1049 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїх зобов`язань за Договором позики належним чином не виконав та всупереч вимогам цивільного законодавства до цього часу не повернув борг за вказаними договорами, а даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу судом не було встановлено.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно з`ясував обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на норми закону, які регулюють спірні відносини, прийшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову, оскільки відповідач своїх зобов`язань за Договором позики належним чином не виконав та всупереч вимогам цивільного законодавства на час розгляду справи не повернув борг, а даних, які б свідчили про повернення відповідачем суми заборгованості позивачу матеріали справи не містять.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (пункт 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тож певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у разі його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим чи, навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України)

Висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу (стаття 110 ЦПК України).

За змістом статей 102, 103 ЦПК України для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо, суд призначає експертизу.

У відповідності до вимог ст. 13, 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції здійснює перегляд рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги, та на підставі доказів наявних в матеріалах справи, поданих сторонами в порядку визначеному процесуальним законом.

В апеляційній скарзі представник відповідача вказує, що до суду першої інстанції 24 липня 2024 року було подано клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи. Разом з тим, судом першої інстанції 04 грудня 2024 року було відмовлено у задоволенні клопотання.

Відповідно до пунктів 8, 10 частини другої статті 197 ЦПК України у підготовчому засіданні суд вирішує питання про призначення експертизи, виклик у судове засідання експертів, свідків, залучення перекладача, спеціаліста; вирішує заяви та клопотання учасників справи.

Відповідно до частини другої статті 222 ЦПК України суд залишає без розгляду заяви та клопотання, які без поважних причин не були заявлені в підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом.

Судом встановлено, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 липня 2024 року закрито підготовче провадження у справі.

Протокольною ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04 грудня 2024 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про призначення експертизи, враховуючи те, що вказане клопотання подано на стадії судового розгляду справи по суті.

Як вбачається з матеріалів справи клопотання про призначення експертизи було сформовано в системі «Електронний суд» 24 липня 2024 року (т.2, а.с. 72-73), при цьому, відповідно до картки руху документу вказане клопотання було зареєстроване в системі «Електронний суд» 25 липня 2024 року о 18:11 год.

Отже, відповідач звернувся з клопотанням про призначення експертизи з пропуском процесуального строку, встановленого частиною 2 статті 83 ЦПК України.

Статтею 120 ЦПК України визначено, що строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно зі статтею 121 ЦПК України суд має встановлювати розумні строки для вчинення процесуальних дій. Строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства.

Із положень частини першої статті 126 ЦПК України слідує, що право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Як передбачено частиною першою статті 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Тобто, наведеними нормами ЦПК України передбачено, що суд першої інстанції після початку розгляду справи по суті розглядає по справі заяви чи клопотання лише в тих випадках, коли такі заяви чи клопотання не були заявлені з поважних причин у підготовчому провадженні або в інший строк, визначений судом, та в разі якщо відсутні поважні причини, з яких ці клопотання не були заявлені в підготовчому судовому засіданні, залишає такі клопотання без розгляду.

Таким чином вирішення клопотань сторони, в тому числі і про призначення експертизи, після початку розгляду справи по суті можливо лише за наявності поважних причин, з яких ці клопотання не були заявлені в підготовчому судовому засіданні, яке тривало з 29 травня 2023 року по 24 липня 2024 року, та за наявності клопотання сторони на поновлення пропущеного з поважних причин строку.

Як вбачається з клопотання сторони відповідача про призначення у справі почеркознавчої експертизи, представником відповідача не порушувалось питання про поновлення пропущеного строку для подання доказів і в поданому клопотанні не було зазначено поважні причини, з яких представник відповідача був позбавлений можливості заявити таке клопотання в підготовчому судовому засіданні, яке тривало більше одного року, отже суд першої інстанції обґрунтовано відмовив стороні відповідача у задоволенні вказаного клопотання.

Виконуючи вказівку Верховного Суду, щодо вирішення клопотання представника відповідача про призначення експертизи на стадії апеляційного перегляду, апеляційний суд виходить з наступного.

За приписами ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

На зацікавлену сторону покладається обов`язок проявляти належну увагу в захисті своїх інтересів та вживати необхідних заходів, щоб ознайомитись із подіями процесу (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ «Богонос проти Росії» від 05 лютого 2004 року).

Право особи на справедливий і публічний розгляд її справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження [рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії»(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain від 07.07.1989)].

Зазначені висновки викладені в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2025 року у справі № 990SCGC/10/25.

Заявляючи клопотання про призначення експертизи на стадії апеляційного провадження, представник відповідача не звернув уваги, що жодних доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість звернутися до суду першої інстанції з клопотання про призначення експертизи у строки визначенні ЦПК України, а саме разом з відзивом на позовну заяву, який подано 06 липня 2024 року, матеріали справи не містять.

За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку, про відсутність поважних причин не заявлення клопотання про призначення експертизи в суді першої інстанції на стадії підготовчого провадження, а відтак суд обґрунтовано відмовив в задоволенні клопотання про призначення експертизи, як такого, що подане з порушення процесуального строку про поновлення якого сторона не заявляла.

З огляду на викладене підстав до задоволення клопотання та призначення експертизи на стадії апеляційного провадження немає.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Крім того, заявляючи вказане клопотання у суді апеляційної інстанції, будучи обізнаними про час та дату розгляду справи та про те, що для проведення почеркознавчої експертизи, як мінімум необхідні експериментальні зразки підпису відповідача, ні він, ні його представник, який був повідомлений про час та місце розгляду справи через систему «Електронний суд» до суду апеляційної інстанції не з`явилися.

Відповідно до наданого суду витягу з системи МВС України, ОСОБА_1 з 01 травня 2025 року перебуває в розшуку та йому обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правомірність правочину презюмується. Закріплена зазначеною статтею ЦК України презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Відтак, у разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Схожі за змістом висновки щодо застосування положень статей 204, 629 ЦК України, від яких об`єднана палата не вбачає підстав відступати, викладено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23.05.2018 у справі № 916/5073/15, від 14.11.2018 у справі № 2-1383/2010, від 19.06.2019 у справі № 643/17966/14-ц.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачем не було надано суду доказів не отримання коштів за укладеним правочином, що останній є недійсним, нікчемним, не укладеним через не підписання.

З огляду на викладене усі зобов`язання за чинним договором позики мають безперешкодно виконуватись (Постанова Верховного Суду від 17 січня 2025 року у справі № 916/4954/23).

За змістом ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Подана апеляційна скарга, окрім не підписання договору відповідачем, не містить інших доводів незаконності чи не обґрунтованості рішення суду.

Судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх».

Враховуючи зазначене, висновки суду першої інстанції відповідають фактичним обставинам справи, судом повно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що у відповідності до ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційних скарг без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись статтями 374, 375, 381, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Авдєєнко Владиславом Валерійовичем залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повне судове рішення складено 30 січня 2026 року.

Головуючий Фінагеєв В.О.

Судді Кашперська Т.Ц.

Яворський М.А.