Справа № 552/255/26
Провадження № 2-з/541/5/2026
У Х В А Л А

іменем України

19 лютого 2026 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі головуючого судді Вірченко О.М. за участю секретаря судового засідання Циганової Ю.М., розглянувши увідкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову,

встановив:

У провадженні Миргородського міськрайонного суду Полтавської області перебуває цивільна справа № 552/255/26 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, про визначення місця проживання дитини з батьком.

Позивач ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Серьогіна І.М., звернувся до суду із заявою про забезпечення позову, мотивуючи наступним. В умовах воєнного стану відповідачка ОСОБА_2 може вільно, без згоди батька, вивезти малолітню ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за кордон. Вважає, що матір`ю порушуються права батька та дитини, які передбаченні законодавством України щодо виховання та спілкування. Враховуючи те, що мати дитини має психологічний вплив на дочку, категорично забороняє спілкуватися їй з батьком, є імовірність вивезення дитини за кордон задля досягнення мети в забороні їх спілкування. Батько робить все можливе, щоб зустрітися з дочкою, але ці дії виявились безрезультативними, відповідачка цілеспрямовано перешкоджає батьку приймати участь у вихованні дитини, спілкуватися з дитиною, тому виникла потреба у забезпеченні позову шляхом заборони виїзду ОСОБА_3 у будь-якому супроводі за межі території України до закінчення судового розгляду.

Дослідивши матеріали справи, надані позивачем докази, суд прийшов до наступного.

У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені цим Кодексом, заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 року по справі № 754/5683/22.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права.

У ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Ч. 3 ст. 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно врахувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HANT v. UKRAINЕ, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року).

Так, зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся до суду з позовом про визначення місця проживання дитини з батьком, а в заяві про забезпечення позову просить суд забезпечити позов шляхом заборони матері дитини чи іншим особам змінювати місце проживання дитини, оскільки у заявника наявні підстави вважати, що матір дитини вивезе дитину за кордон, та шляхом заборони перешкоджати батьку виконувати батьківські права, у тому числі у спілкуванні з малолітньою дочкою.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2022 року (справа №754/7569/21, провадження №61-15886сво2) зазначено, що у спорах щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, урегульованих положеннями Гаазької Конвенції, можливе вжиття заходів забезпечення позову шляхом заборони дитині у будь-чиєму супроводі перетинати державний кордон України. У таких спорах забезпечення позову шляхом обмеження права на виїзд за межі України буде адекватним заходом з метою ефективного виконання судового рішення. В усіх інших спорах, що виникають, зокрема, між батьками щодо визначення місця проживання дитини, визначення порядку участі у спілкуванні та вихованні дитини та інших, які вирішуються за законодавством України без застосування Гаазької Конвенції, забезпечення позову шляхом обмеження права, зокрема, на виїзд за межі України не є можливим.

При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналіз вказаних норм свідчить, що в цивільному процесуальному законодавстві відсутня правова норма, яка б надавала суду повноваження в порядку, передбаченому ст.ст. 149-150 ЦПК України застосувати заборону виїзду за межі України, як спосіб забезпечення позову.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного суду від 27 березня 2019 року у справі № 643/5842/16-ц.

У разі введення на території України надзвичайного або воєнного стану виїзд за межі України дітей, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків, баби, діда, повнолітніх брата, сестри, мачухи, вітчима або інших осіб, уповноважених одним з батьків письмовою заявою, завіреною органом опіки та піклування, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків та за наявності паспорта громадянина України або свідоцтва про народження дитини (за відсутності паспорта громадянина України)/документів, що містять відомості про особу, на підставі яких Держприкордонслужба дозволить перетин державного кордону. (Абзац тринадцятий пункту 2-3 із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ № 383 від 29.03.2022).

З огляду на вище викладене, законодавчо визначено, що в умовах воєнного стану процедуру перетину кордону дитини спрощено з урахуванням найвищих інтересів дитини та з міркувань її безпеки, а заявник в свою чергу вимагає в супереч закону заборонити дитині в супроводі матері, яка, до речі, не позбавлена батьківських прав відносно дитини, змінювати місце проживання дитини, та виїзд за кордон України на безпечну територію без згоди батька, навіть, якщо буде реальна загроза життю дитини.

Згідно зі ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

У зв`язку із триваючою широкомасштабною збройною агресією рф проти України та продовженням воєнного стану, вжиття заходів забезпечення позову у вигляді заборони вивезення малолітньої дитини за межі території України до інших держав може створити небезпеку її життю і здоров`ю, а відтак, жодним чином не відповідає інтересам дитини, які в даному випадку мають пріоритет над інтересами батька.

Враховуючи викладене, обраний ОСОБА_1 спосіб забезпечення позову шляхом обмеження права виїзду за межі України малолітньої ОСОБА_3 до набрання судовим рішенням законної сили, не відповідає вимогам ст. 150 ЦПК України, тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволені заяви про забезпечення позову.

Керуючись ст.ст. 151- 154, 353, 354 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Полтавського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: О. М. Вірченко