ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа 756/11050/21-ц

провадження № 61-15921 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дяденчука Анатолія Івановича, на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року

у складі колегії суддів: Таргоній Д. О., Голуб С. А., Слюсар Т. А.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог та судових рішень

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення суми, в якому просив суд стягнути з останнього на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 20 770,76 доларів США (заборгованість за позикою - 19 694,18 доларів США, заборгованість

за процентами - 1 076,58 доларів США), а також три проценти річних

від простроченої суми основного боргу у розмірі 2 156,06 доларів США.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Миронюка Д. Д., задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року

у частині відмови у стягненні трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення

про часткове задоволення цієї позовної вимоги. Стягнуто з ОСОБА_2

на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 37 397,47 грн. В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Южди С. М., задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу та у частині розподілу судових витрат скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу відмовлено з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (провадження № 61-1670св23).

У червні 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду заяву про перегляд

за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 26 червня

2024 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року у справі № 756/11050/21 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 26 червня 2024 року. Відмовлено

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відмову від позову (провадження

№ 61-7353вно25).

У листопаді 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дяденчук А. І., звернувся до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року.

Короткий зміст оскаржуваної ухвали суду апеляційної інстанції

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника

ОСОБА_2 - адвоката Дяденчука А. І., відмовлено.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника відповідача на рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що рішення Печерського районного суду м. Києва у даній справі ухвалено 02 лютого 2023 року, тоді як апеляційну скаргу подано до суду апеляційної інстанції 05 листопада 2025 року, тобто більше ніж через 1 рік 8 місяців.

Відповідно до частини 2 статті 358 ЦПК України розгляд апеляційної скарги, поданої після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, можливий, якщо особа, яка подала скаргу не була повідомленою про розгляд справи. Представник ОСОБА_2 - адвокат Южда С. М., був повідомлений

про дату та час судового засідання, він особисто приймав участь у судовому засіданні, в якому було ухвалено оскаржуване рішення районного суду, отримав рішення суду під розписку. Тобто відповідач в особі свого представника був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції. Сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження.

Суд апеляційної інстанції врахував положення Конвенції про захист прав людини

та основоположних свобод (далі - Конвенція), прецедентну судову практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у справах щодо доступу до правосуддя та строків оскарження судових рішень.

Апеляційний суд застосував відповідні норми ЦПК України, судову практику Верховного Суду з указаного питання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її надходження до Верховного Суду

У грудні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дяденчук А. І., звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року, в якій просить оскаржувану ухвалу апеляційного суду скасувати, справу передати до суду апеляційної інстанції для вирішення питання

про відкриття апеляційного провадження.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування судом норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених

у постановах Верховного Суду; судом належним чином не досліджено зібрані

у справі докази, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи (пункти 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 23 грудня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі. Витребувано справу з суду першої інстанції. Надіслано іншим учасникам справи копію касаційної скарги та доданих до неї документів, роз`яснено право подати відзив на касаційну скаргу, надано строк для його подання.

У січні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 лютого 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Дяденчука А. І., мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилкові висновки

про відмову у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника відповідача на рішення суду першої інстанції.

ОСОБА_2 дізнався про існування даної судової справи лише 22 травня

2025 року, а наступного дня, 23 травня 2025 року, він звернувся до суду першої інстанції із заявою про ознайомлення з матеріалами справи і в подальшому з ними ознайомився.

ОСОБА_3 не укладав договір позики з ОСОБА_1 , грошові кошти в позику від останнього не отримував, не складав про це розписку. Інша особа незаконно використала його персональні дані при укладенні із ОСОБА_1 договору позики.

Крім того, інтереси відповідача у цій справі представляв адвокат Южда С. М. Проте, ОСОБА_2 не знайомий з адвокатом Юждою С. М., не видавав жодних документів на представництво ним своїх інтересів. Інформація про адвоката

Южду С. М. відсутня в Єдиному реєстрі адвокатів України. Тобто Южда С. М.

не є адвокатом, він не міг представляти інтереси ОСОБА_2 у цій справі. Із цього приводу ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів.

ОСОБА_2 не був обізнаний про існування даного судового спору,

він не був повідомлений про розгляд справи в суді першої інстанції, не знав

про результат розгляду справи. Він не знайомий як з позивачем,

так і з Юждою С. М. , який незаконно представляв його інтереси в суді першої інстанції. Тому ОСОБА_2 має право на оскарження рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку.

Доводи особи, яка подала заяви про відмову від позову

У січні 2026 року та у лютому 2026 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відмову від позову.

В обґрунтування заяв ОСОБА_1 , позивач у цій справі, зазначає, що у травні 2025 року він зустрівся з ОСОБА_2 і зрозумів, що останній не є тією особою, яка повинна бути відповідачем за його позовом. Договір позики він уклав із іншою особою, до ОСОБА_2 у нього немає претензій, так як грошові кошти в позику він йому не передавав. Він не має правового інтересу до позову, пред`явленого

до ОСОБА_2 .

Із цих підстав ОСОБА_1 просив Верховний Суд прийняти його відмову

від позову та закрити провадження у справі, визнати нечинними судові рішення

у цій справі. Вказував, що наслідки відмови від позову йому зрозумілі (статті 206, 408 ЦПК України).

Фактичні обставини справи, встановлені судами

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості, в якому просив суд стягнути з останнього

на свою користь заборгованість за договором процентної позики

у розмірі 20 770,76 доларів США (заборгованість за позикою -

19 694,18 доларів США, заборгованість за процентами - 1 076,58 доларів США),

а також три проценти річних від простроченої суми основного боргу

у розмірі 2 156,06 доларів США (а. с. 1-4, т. 1).

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року

у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено (а. с. 125-131, т. 1).

Інтереси відповідача - ОСОБА_2 , в суді першої інстанції представляв адвокат Южда С. М. (а. с. 85, 86; 95, 96, т. 1).

Відповідно до протоколу судового засідання від 02 лютого 2023 року

(а. с. 119-121, т. 1) представник ОСОБА_2 - адвокат Южда С. М., особисто приймав участь у судовому засіданні, в якому було ухвалено оскаржуване рішення суду.

Повний текст рішення суду першої інстанції представник ОСОБА_2 - адвокат Южда С. М., отримав 17 березня 2023 року, про що свідчить розписка

з власноручним підписом адвоката Южди С. М. (а. с.138, т. 1).

Постановою Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Миронюка Д. Д., задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року

у частині відмови у стягненні трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення

про часткове задоволення цієї позовної вимоги. Стягнуто з ОСОБА_2

на користь ОСОБА_1 три проценти річних від простроченої суми основного боргу у розмірі 37 397,47 грн. В іншій частині рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року залишено без змін. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (а. с. 212-219, т. 1).

Постановою Верховного Суду від 26 червня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Южди С. М., задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 листопада 2023 року у частині вирішення позовних вимог про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу та у частині розподілу судових витрат скасовано, ухвалено у цій частині нове судове рішення. У задоволенні позову ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми основного боргу відмовлено з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат (провадження № 61-1670св23) (а. с. 130-137, т. 2).

У червні 2025 року ОСОБА_2 подав до Верховного Суду заяву про перегляд

за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 26 червня

2024 року з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України (а. с. 1-4, т. 3).

Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року у справі № 756/11050/21 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 26 червня 2024 року. Відмовлено

у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відмову від позову (провадження

№ 61-7353вно25) (а. с. 40-51, т. 3).

У листопада 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дяденчук А. І., звернувся до Київського апеляційного суду із апеляційною скаргою на рішення Печерського районного суду м. Києва від 02 лютого 2023 року (а. с. 55-59, т. 3).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Дяденчук А. І., подав апеляційну скаргу

на рішення суду першої інстанції більше ніж через 1 рік 8 місяців після його ухвалення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника

ОСОБА_2 - адвоката Дяденчука А. І., відмовлено (а. с. 73-76, т. 3).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій

статті 389 ЦПК України.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Дяденчука А. І., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414

цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним

і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим

є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду апеляційної інстанції відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних

або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні

та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася

до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно

до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода

на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує

при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно зі статтею 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства визначено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

«Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Накладення обмеження дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги (рішення ЄСПЛ у справі «Воловік проти України» від 06 грудня 2007 року).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів із дня його (її) проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 354 ЦПК України).

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 354 ЦПК України учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення

або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Частиною третьою статті 354 ЦПК України передбачено, що строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків: 1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; 2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Отже, сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення

є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно

від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку.

При цьому суд, реалізуючи свої дискреційні повноваження, має оцінити обставини справи, пов`язані з надсиланням та отриманням судового рішення, можливістю учасника справи подати апеляційну скаргу, строк, протягом якого заявник звернувся до апеляційного суду після отримання судового рішення тощо. Водночас, суд з одного боку, має виходити з конституційної засади забезпечення права

на апеляційне оскарження, а з іншого, зважаючи на розумність строків, запобігти порушенню принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

На вказаному наголошено Верховним Судом у постанові від 06 березня 2025 року

у справі № 361/8988/14-ц (провадження № 61-2189св22).

Згідно з частиною першої статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Відповідно до частини першої статті 124 ЦПК України строк, обчислюваний роками, закінчується у відповідні місяць і число останнього року строку.

Аналіз вказаних процесуальних норм дає підстави для висновку, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови

у відкритті провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. Виключенням з цього правила є подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, та пропуск строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 25 вересня 2024 року у справі

№ 490/9587/18 (провадження № 14-29цс24), системно аналізуючи положення норм ЦПК України, дійшла висновку про те, що особа, не повідомлена про розгляд справи (пункт 1 частини другої статті 358 цього Кодексу), - це особа, яку не сповістили

про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала/не могла знати про розгляд справи.

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд

не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції; якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами

і метою, яка має бути досягнута.

Виходячи із зазначених критеріїв, ЄСПЛ визнає легітимними обмеженнями встановлені державами-членами Ради Європи вимоги щодо строків оскарження судових рішень (рішення ЄСПЛ у справі «Нешев проти Болгарії» від 28 жовтня

2004 року).

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97»

проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2019 року у справі

№ 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Суд апеляційної інстанції, вирішуючи питання відкриття апеляційного провадження у справі за апеляційною скаргою представника відповідача на рішення суду першої інстанції, обґрунтовано вказав про те, що в суді першої інстанції інтереси відповідача представляв адвокат Южда С. М., що підтверджується, зокрема, ордером

про надання правової допомоги серії КВ № 431271 (а. с. 85-87, т. 1).

Представник ОСОБА_2 - адвокат Южда С. М., був повідомлений про дату

та час судового засідання, призначеного в суді першої інстанції на 02 лютого

2023 року, про що свідчить розписка з власноручним підписом адвоката

(а. с. 118, т. 1).

Відповідно до протоколу судового засідання від 02 лютого 2023 року представник відповідача особисто приймав участь у судовому засіданні, в якому було ухвалено оскаржуване рішення суду першої інстанції (а. с. 119-121, т. 1).

Таким чином, ОСОБА_2 , тобто відповідач, в особі свого представника - адвоката Южди С. М., був повідомлений про розгляд даної справи в суді першої інстанції.

Повний текст оскаржуваного рішення суду першої інстанції отримано представником відповідача 17 березня 2023 року, про що свідчить розписка

з власноручним підписом адвоката (а. с. 138, т. 1).

Оскільки апеляційна скарга подана представником відповідача після спливу більш як одного року з дня виготовлення повного тексту рішення, а також враховуючи відсутність передбачених пунктами 1 і 2 частини 2 статті 358 ЦПК України виняткових обставин для оскарження рішення суду першої інстанції, апеляційний суд обґрунтовано відмовив представнику відповідача у відкритті апеляційного провадження (частина друга статті 358 ЦПК України).

Верховний Суд погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, вони узгоджуються з вищенаведеними нормами процесуального законодавства

та сталою судовою практикою Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду.

Суд апеляційної інстанції вірно відхилив доводи представника ОСОБА_2

про те, що відповідачу стало відомо про наявність даного судового спору у травні 2025 року, так як вони спростовуються матеріалами справи, якими підтверджується факт представництва інтересів відповідача в суді першої інстанції адвокатом

Юждою С. М. Колегія суддів погоджується з такими висновками суду апеляційної інстанції, доводи касаційної скарги у цій частині відхиляються Верховним Судом.

При цьому Верховний Суд звертає увагу, що ОСОБА_2 у червні 2025 року подав до Верховного Суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 26 червня 2024 року у цій справі (пункт 1 частини другої

статті 423 ЦПК України). Ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2025, разом

із іншим, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд

за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду від 26 червня

2024 року (провадження № 61-7353вно25).

У вищевказаній ухвалі Верховного Суду було надано оцінку аналогічним доводам відповідача про те, що Южда С. М., як адвокат, незаконно представляв його інтереси в суді першої інстанції й такі обґрунтовано відхилено. Крім того, зазначено про те, що матеріали справи не містять відомостей, які б свідчили про скасування

або визнання недійсними вищевказаних документів, на підставі яких інтереси відповідача представляв адвокат Южда С. М.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, висновки апеляційного суду про відмову у відкритті апеляційного провадження є вірними.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з цими висновками суду апеляційної інстанції, а вказане не може бути правовою підставою для скасування судового рішення суду апеляційної інстанції.

Зроблені судом апеляційної інстанції висновки узгоджуються з висновками щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України), застосовані правові позиції є релевантними, а судова практика Верховного Суду з указаного питання

є сталою та сформованою. У зв`язку з цим, безпідставними є посилання заявника касаційної скарги на неврахування судами відповідної судової практики Верховного Суду. У кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази

з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Таким чином, висновки апеляційного суду у межах доводів касаційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, правильно застосовані норми права, що регулюють спірні правовідносини, судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів уважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом апеляційної інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення апеляційного суду, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права, зводяться до незгоди з висновками суду і переоцінки доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення

без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення (стаття 401

ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення апеляційного суду без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність

та обґрунтованість ухвали суду апеляційної інстанції не впливають.

Щодо заяв позивача про відмову від позову

У січні 2026 року та у лютому 2026 року до Верховного Суду надійшла заява ОСОБА_1 про відмову від позову, в якій останній просив прийняти відмову

від позову, визнати нечинними судові рішення у справі, яка переглядається,

та закрити провадження у справі. Крім того, у заяві зазначено про те, що позивачу відомі та зрозумілі процесуальні наслідки відмови від позову.

Вищевказані заяви ОСОБА_5 не підлягають задоволенню.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі відмовитися від позову

(всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов

(всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

Частинами першою статті 206 ЦПК України визначено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідно до статті 408 ЦПК України незалежно від того, за касаційною скаргою кого з учасників справи було відкрито касаційне провадження, у суді касаційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони мають право укласти між собою мирову угоду з додержанням правил цього Кодексу, що регулюють порядок і наслідки вчинення цих процесуальних дій. Якщо заява про відмову

від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206

і 207 цього Кодексу, суд визнає нечинними судові рішення судів першої

та апеляційної інстанцій та постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача

від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно закриває провадження у справі.

Відмова від позову є одностороннім вільним волевиявленням позивача шляхом здійснення процесуальної дії, спрямованої на завершення розгляду судом справи, яким він може скористатися у будь-який момент судового розгляду, тобто після відкриття провадження у справі судом першої, апеляційної чи касаційної інстанції

та до ухвалення судового рішення за результатами такого розгляду.

Згідно з частиною четвертою статті 258 ЦПК України перегляд судових рішень

в апеляційному та касаційному порядку закінчується ухваленням постанови.

Верховний Суд звертає увагу ОСОБА_1 , що він подав заяви про відмову

від позову у січні 2026 року та в лютому 2026 року, тобто після ухвалення постанови Верховного Суду від 26 червня 2024 року у цій справі, якою було закінчено розгляд справи (провадження № 61-1670св23).

Верховний Суд переглядає в касаційному порядку ухвалу апеляційного про відмову у відкритті апеляційного провадження, а не вирішує спір по суті.

Таким чином, відсутні правові підстави для задоволення вказаних заяв позивача.

При цьому ухвалою Верховного Суду від 01 жовтня 2025 року у справі

№ 756/11050/21, якою було відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2

про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Верховного Суду

від 26 червня 2024 року, було також відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відмову від позову (провадження № 61-7353вно25). Верховний Суд у вказаній ухвалі наголосив, що позивач не може відмовитися від позову після ухвалення кінцевого судового рішення у справі.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, а оскаржуване судове

рішення суду апеляційної інстанції - без змін, розподіл судових витрат Верховим Судом не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 402, 410, 416, 418 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяв ОСОБА_1 про відмову від позову відмовити.

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дяденчука Анатолія Івановича, залишити без задоволення.

Ухвалу Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк