ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 157/1257/24

провадження № 61-13834св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Луцького нотаріального округу Волинської області Ходачинська Ніна Іванівна,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Маневицького районного суду Волинської області від 22 липня 2025 року у складі судді Ониска Р. В. та постанову Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Шевчук Л. Я., Данилюк В. А., Киці С. І.,

Короткий зміст позовних вимог

1. У липні 2024 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Луцького нотаріального округу Волинської області Ходачинська Н. І., про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки.

2. Позов обґрунтовано тим, що 29 квітня 2021 року між ним та ОСОБА_2 було укладено договір позики, за умовами якого він надав останньому позику у розмірі 60 000 доларів США.

3. Відповідно до укладеного договору та розписки ОСОБА_2 останній зобов`язався повернути йому борг готівкою або шляхом перерахування на розрахунковий рахунок у строк не пізніше 29 листопада 2021 року. Проте, у встановлений договором строк позичальник ОСОБА_2 свої зобов?язання за договором позики не виконав.

4. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року ухвалено стягнути із ОСОБА_2 на його користь заборгованість за договором позики у розмірі 2 296 361,80 грн.

5. Позивач вважає, що ОСОБА_2 з метою ухилення від виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року, уникнення сплати боргу за договором позики та позбавлення його можливості задовольнити свої грошові вимоги за рахунок звернення стягнення на майно боржника, відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме уклав з ОСОБА_3 договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0 га, яка розташована на території Цмінівської сільської Ради Маневицької селищної громади Камінь-Каширського району Волинської області, який, на думку позивача, є фраудаторним.

6. Враховуючи викладене просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0 га з кадастровим номером :06:003:0563, яка розташована на території Цмінівської сільської ради Маневицької селищної громади Камінь- Каширського району Волинської області, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ; скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 з одночасним припиненням її права власності на зазначену земельну ділянку, поновити в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на зазначену земельну ділянку.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

7. Рішенням Маневицького районного суду Волинської області від 22 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року, в задоволенні позову відмовлено.

8. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено того, що оспорюваний ним договір купівлі-продажу земельної ділянки був вчинений на шкоду позивачу як кредитору, а також не доведено, що під час укладення цього договору дії сторін були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, а з метою уникнення від виконання грошового зобов`язання боржником ОСОБА_2 .

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

9. У листопаді 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .

10. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу і надано строк для подання відзиву на касаційну скаргу.

11. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

12. У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та задовольнити позовні вимоги.

13. Підставою касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 02 лютого 2022 року в справі № 922/1474/21, від 06 жовтня 2022 року в справі № 904/624/19, від 09 жовтня 2023 року в справі № 910/12093/20, від 20 серпня 2024 року в справі № 947/37261/21, від 13 березня 2025 року в справі № 159/5846/23 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

14. Касаційна скарга мотивована тим, що судами не враховано, що ОСОБА_2 протягом 2023 року здійсним відчуження всього належного йому рухомого та нерухомого майна, чим унеможливив задоволення вимог позивача за рахунок можливого звернення стягнення на його майно в майбутньому.

15. Судами під час розгляду справи не досліджувались обставини щодо погашення відповідачем заборгованості за договором позики та виконання рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року за рахунок коштів, отриманих від продажу земельної ділянки.

16. Вважає оспорюваний правочин фраудаторним, тому, на думку заявника, такий має бути визнано недійсним.

Відзиву на касаційну скарг не подано

Фактичні обставини справи, встановлені судами

17. 29 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 01/21, за умовами якого кредитодавець ОСОБА_1 надав, а позичальник ОСОБА_2 отримав позику у розмірі 60 000 доларів США. Зазначену суму позики ОСОБА_2 зобов?язувався повернути не пізніше 29 листопада 2021 року.

18. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року, що набрало законної сили, ухвалено стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 квітня 2021 року у розмірі 2 296 361,80 грн (а. с. 21-23).

19. 11 серпня 2023 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0 га з кадастровим номером :06:003:0563, за умовами якого ОСОБА_3 набула право власності на зазначену земельну ділянку.

Позиція Верховного Суду

20. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

21. Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

22. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

23. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

24. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

25. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено того, що оспорюваний ним договір купівлі-продажу земельної ділянки був вчинений на шкоду позивачу як кредитору, а також не доведено, що під час укладення цього договору дії сторін були направлені не на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором купівлі-продажу, а з метою уникнення від виконання грошового зобов`язання боржником ОСОБА_2 .

26. Колегія суддів вважає вказані висновки судів попередніх інстанцій передчасними, з огляду на наступне.

27. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

28. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобо`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).

29. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України.

30. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

31. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

32. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. До обставин, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору, зокрема, належать: момент укладення договору; контрагент, з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника.

33. Приватноправовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу, що набрало законної сили. При кваліфікації дій як таких, що свідчать про зловживання правом, суд надає оцінку наявності негативних наслідків для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); правовому статусу особи/осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та і здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах, або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

34. Фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

35. У ЦК України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

36. Учинення власником майна правочину на шкоду своїм кредиторам може полягати як у виведенні майна боржника власником на третіх осіб, так і у створенні преференцій у задоволенні вимог певного кредитора на шкоду іншим кредиторам боржника, внаслідок чого виникає ризик незадоволення вимог інших кредиторів.

37. У разі невідповідності фраудаторного правочину загальним принципам цивільного права та його вчинення з виходом за межі цивільних прав суди можуть визначити юридичну кваліфікацію такого правочину із застосуванням загальних положень ЦК України.

38. Як наслідок, може бути визнаний недійсним договір, спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

39. Відповідно до частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

40. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

41. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

42. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України.

43. Позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), і послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша підстава, наприклад, передбачена статтею 228 ЦК України.

44. Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц у постановах Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18, від 24 лютого 2021 року у справі № 757/33392/16, від 14 грудня 2022 року у справі № 372/437/20.

45. Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

46. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи - стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора.

47. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання з повернення суми позики, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами щодо кредитора (див. постанову Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

48. Судами встановлено, що 29 квітня 2021 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено договір позики № 01/21, за умовами якого кредитодавець ОСОБА_1 надав, а позичальник ОСОБА_2 отримав позику у розмірі 60 000 доларів США. Зазначену суму позики ОСОБА_2 зобов?язувався повернути не пізніше 29 листопада 2021 року.

49. 11 серпня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики.

50. Заочним рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11 грудня 2023 року, що набрало законної сили, ухвалено стягнути із ОСОБА_2 в користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики від 29 квітня 2021 року у розмірі 2 296 361,80 грн (а. с. 21-23).

51. Водночас 11 серпня 2023 року між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0 га з кадастровим номером :06:003:0563, за умовами якого ОСОБА_3 набула право власності на зазначену земельну ділянку.

52. Отже, вбачається, що на момент звернення позивача із позовом до відповідача про стягнення заборгованості у ОСОБА_2 існував непогашений борг за договором позики, який необхідно було повернути 29 листопада 2021 року.

53. Суди, вказуючи, що позивачем не доведено вчинення оспорюваного правочину на його шкоду, не врахували, що на час укладення правочину ОСОБА_2 був обізнаний про наявний в нього боргу, що може свідчити прозловживання своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою попередження нівелювання негативних наслідків можливого примусового виконання рішення про стягнення боргу за договором позики.

54. При цьому суди також в мотивувальних частинах судових рішень вказали, що правочин було укладено на підставі оплатного договору за реальну ринкову ціну, ОСОБА_3 як новий власник спірного майна користується ним та сплачує за нього податки.

55. Разом із тим, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина третя статті 12 ЦПК України).

56. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

57. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

58. Ухвалою місцевого суду від 03 вересня 2024 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів.

Витребувано у відповідачів та приватного нотаріуса договір купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2023 року.

59. Водночас вказана ухвала суду залишилась не виконаною, матеріали справи не містять договору купівлі-продажу земельної ділянки від 11 серпня 2023 року, що унеможливлює з`ясування умов його укладення.

60. Отже, висновки судів щодо оплати ринкової вартості земельної ділянки ґрунтуються на припущеннях, без належного підтвердження. Так само матеріали справи не містять доказів реального використання ОСОБА_3 земельної ділянки та сплати нею податків за користування земельною ділянкою.

61. Відповідач, заперечуючи проти позовних вимог, не надав доказів виконання зобов`язання зі сплати боргу за рахунок грошових коштів, отриманих від реалізації земельної ділянки або доказів наявності у нього іншого майна, за рахунок якого в подальшому можливо задовольнити вимоги кредитора.

62. Колегія суддів звертає увагу, що будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності (див. постанову Верховного Суду від 14 січня 2020 року у справі № 489/5148/18).

63. Крім того,та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він спрямований на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства (див. постанову Верховного Суду від 07 лютого 2024 року у справі № 753/11680/20).

64. Водночас Верховний Суд у постановах від05 лютого 2025 року у справі

№ 453/208/22, від 19 листопада 2025 року у справі № 953/7213/21 звертав увагу, що на відміну від безоплатних правочинів, укладення яких вже може вказувати на недобросовісність сторін такого правочину, у випадку відчуження майна за оплатним правочином момент його укладення сам по собі не є достатньою підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним.

65. З огляду на викладене, суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, вказуючи про відчуження майна за ринковою вартістю, не звернули уваги на відсутність в матеріалах справи оспорюваного договору купівлі-продажу, що унеможливило встановлення обставин вартості земельної ділянки, за якою таку було продано, як і не встановлення обставин виконання ОСОБА_3 обов`язку сплати грошових коштів на користь ОСОБА_2 та обізнаності набувача про наявність боргових зобов`язань ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 .

66. Таким чином, судам не надано належної уваги обізнаності відповідача про наявність невиконаних зобов`язань із сплати боргу за договором позики на час відчуження земельної ділянки, не враховано можливість настання негативних наслідків для позивача у зв`язку із відчуженням нерухомого майна, за рахунок якого можливо в подальшому задовольнити вимоги кредитора, не встановили наявності іншого майна, належного ОСОБА_2 .

67. З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи спір, належним чином не встановили всіх фактичних обставин, необхідних для правильного вирішення спору та дійшли передчасного висновку про недоведеність позивачем позовних вимог.

68. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

69. Отже суди мають врахувати невиконання учасниками справи ухвали місцевого суду про витребування доказів, з`ясувати умови укладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки, зокрема вартості земельної ділянки, його виконання сторонами, перевірити виконання рішення про стягнення боргу за договором позики, а також встановити наявність іншого майна у відповідача, за рахунок якого можливо задовольнити вимоги кредитора.

70. Під час нового розгляду судам належить врахувати викладене, розглянути справу в установлені законом розумні строки з додержанням вимог матеріального і процесуального права, дослідити та належним чином оцінити подані сторонами докази, дати правову оцінку доводам і запереченням сторін та ухвалити законне і справедливе судове рішення відповідно до встановлених обставин і вимог закону.

Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Рішення Маневицького районного суду Волинської області від 22 липня 2025 року та постанову Волинського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович