ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 року м. Чернівці Справа № 721/747/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

за участю секретаря судового засідання: Сарган Ю.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: GOLDEN INTEREST GROUP LIMITED» PPRIVATE LIMITED COMPANY

при розгляді справи за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , на заочне рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 25 листопада 2025 року, ухваленого під головуванням судді Проскурянка С.П.,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника звернувся до суду з позовом до GOLDEN INTEREST GROUP LIMITED» PPRIVATE LIMITED COMPANY, у якому просив визнати недійсним договір позики «Доступний» №-146377, укладений 27 квітня 2024 року між ним та відповідачем.

На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що між сторонами укладений договір позики, за умовами якого він отримав 500 USDТ, на умовах строковості та платності шляхом перерахування на електронний гаманець. Строк дії договору складає 30 днів, позика мала бути повернута до 26 травня 2024 року включно.

Позивач вважає договір позики недійсним, посилаючись на ті обставини, що компанія GOLDEN INTEREST GROUP LIMITED» PPRIVATE LIMITED COMPANY зареєстрована на території Сполученого Королівства, здійснює діяльність з надання позики в крипто валюті без отримання відповідної ліцензії, не є фінансовою установою, проте здійснює на території України господарської діяльності з надання позик без отримання дозволу НБУ.

Вважає, що укладений договір суперечить вимогам статей 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо зазначення обов`язкових умов, які мають бути в кредитному договорі.

Провадження №22-ц/822/217/26

Зазначає про порушення вимог ЗУ «Про споживче кредитування», яким забороняється надавати кредит в іноземній валюті. Також зауважує, що кредитування в крипто валюті через електронний гаманець не легалізовано в Україні.

Наголошує, що у договорі не враховано положення ЗУ «Про правовий режим воєнного стану», що є підставою визнання його недійсним.

Одним із доводів також є те, що до укладення договору позики йому не були повідомлені детальні умови кредитування та додаткова інформація, що також є порушенням ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

З посиланням на норми права, що регулюють спірні правовідносини, просив позов задовольнити.

Заочним рішенням Путильського районного суду Чернівецької області від 25 листопада 2025 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду сторона позивача оскаржила його в апеляційному порядку.

Вважає, що таке є незаконним з підстав того, що судом некоректно застосовано норми матеріального права, істотно порушено процесуальні норми, що вплинуло на встановлення обставин справи.

Вказує на відсутність правових підстав у відповідача для надання позик на території України, оскільки надання коштів з умовою сплати процентів - це фінансова послуга, яка потребує наявності ліцензії відповідно до ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

При підписанні договору позивачу не було повідомлено про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; варіанти повернення кредиту; позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування.

Кредитування через електронні гаманці у електронних валютах, таких як криптовалюта, не легалізоване в Україні, а тому таке кредитування є незаконним.

Наголошує на порушенні відповідачем вимог ЗУ «Про захист прав споживачів» та ЗУ «Про споживче кредитування», договорі не враховано положення ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Стверджує, що договір мав бути укладений в письмовій формі, а тому просить рішення суду скасувати та ухвалити нову постанову про задоволення позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заяви, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

На підставі ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

В силу ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції приймаючи рішення про відмову в задоволенні позовних вимог виходив з того, що позивачем не доведено належними й допустимими доказами підстав для визнання оскаржуваного договору недійсним.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується й колегія суддів, виходячи з наступного.

Матеріалами справи встановлюється, що 27 квітня 2024 року між GOLDEN INTEREST GROUP LIMITED» PPRIVATE LIMITED COMPANY та ОСОБА_1 з другої сторони, розуміючи зміст майбутніх правовідносин у повному обсязі, на підставі обопільного волевиявлення, уклали договір позики «Доступний» №-146377.

У відповідності до п.1.1 розділу 1 Предмет договору - позикодавець передає у власність позичальнику 500 USDТ, на умовах строковості та платності шляхом перерахування на електронний гаманець позичальника і такий зобов`язується повернути позику, сплатити проценти та комісії.

Підтвердженням фактичного передання позики є відображення транзакції передачі USDT в блокчейні TRON у визначеній кількості з електронного гаманця позикодавця на електронний гаманець позичальника (п.1.2).

Відповідно до п.2.1. розділу 2 Умови та повернення позики - вартість позики за цим договором складає 19 900 грн, що еквівалентом 500 дол. США.

Строк, на який передається позика, складає 30 календарних днів. Позика має бути повернута у термін до 26 травня 2024 року включно (п.2.2).

Пунктами 2.4 - 2.9 обумовлено сплату процентів, комісії за користування коштами, а також наслідки прострочення виконання умов договору.

У п.8.2 сторони обумовили, що уклавши цей договір позичальник підтверджує, що він ознайомлений, повністю розуміє, зобов`язується і погоджується неухильно дотримуватись умов цього договору.

В розділі 9 Договору позичальник зазначив номер електронного гаманця та договір підписаний електронним підписом, код з СМС (а.с.10-13).

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

За змістом ст.ст.15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу в разі їх порушення, невизнання або оспорювання.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.626 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст.1046 ЦК України позика - це передача однією стороною (позикодавцем) у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками. Позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Активами, які отримує позичальник можуть бути: грошові кошти в готівковій або безготівковій формі; товари, матеріали та інше; матеріальні цінності, які можна оцінити і встановити на них фіксовану вартість.

Позичальник має право оспорити договір позики на тієї підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (ч.1 ст.1051 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч.3 ст.1054 ЦК України).

Статтею 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».

У ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» визначено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги).

Пунктом 1-1 ч.1 ст.1 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність позивачем своїх вимог та не підтвердження належними доказами.

Так, доводи позивача про те, що умови укладеного договору позики не місять обов`язкові умови, які мають бути зазначені в кредитному договорі, що передбачені статтями 11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», не можна визнати обґрунтованими, тому що дія цього закону застосовується до відносин споживчого кредитування, який між сторонами не укладався.

Наведене також спростовує доводи неврахування в договорі положень ЗУ «Про правовий режим воєнного стану».

Суд першої інстанції обґрунтовано виходив з відсутності підстав для визнання договору недійсним з огляду на положення ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки в спірному договорі визначено предмет позики в USDТ (киптовалюті), дол. США, із зазначенням його гривневого еквіваленту за курсом Національного банку України.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ч.2 ст.524 ЦК України).

В силу ч.2 ст.533 ЦК України, якщо в зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, то сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

У разі отримання в позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачено законом чи договором, повернути позикодавцеві таку саму суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (ч.1 ст.1046, ч.1 ст.1049 ЦК України).

Так, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16) виснувала, що заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству.

Колегія суддів звертає увагу апелянта на те, що в Україні діє принцип свободи, який закріплений Конституцією України, про що свідчить зміст частини першої статті 19 основного закону, відповідно до якої правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, так відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За приписами ст.6 ЦК України передбачено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Колегія суддів наголошує й на тому, що позивач в обґрунтування своїх позовних вимог не навів норми чинного законодавства, якою б встановлювався факт протизаконності або заборони обігу USDТ (криптовалюти), а також не довів факту невідповідності укладеного між сторонами договору позики вимогам чинного законодавства.

Зміст і форма укладеного 27 квітня 2024 року договору позики не суперечать вимогам цивільного законодавства, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Обґрунтування позивача своїх позовних вимог є суперечливим, оскільки стверджуючи про недійсність договору з підстав незаконності видачі кредиту у USDТ (киптовалюті), дол. США, в той же час він підтверджує факт виконання відповідачем умов договору позики щодо передачі позивачу грошових коштів шляхом зарахування на його електронний гаманець та не заперечує наявності свого волевиявлення на укладення цього договору, крім того, останній не надав доказів відсутності транзакції на його гаманець за вказаними ним реквізитами такого.

Що стосується доводів з приводу неукладення договору в письмовій формі, апеляційний суду вказує наступне.

В ст.3 ЗУ «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст.11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, сторонами укладено електронний договір, який прирівнюється до договору укладеного у письмовій формі, підписаний електронним підписом, протилежного стороною позивача не доведено, що відповідно спростовує доводи апеляційної скарги.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність ОСОБА_1 порушення відповідачем його прав.

Також, суд апеляційної інстанції вважає необхідним зазначити, що свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст.3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано.

Доводи апеляційної скарги щодо надання коштів в позику під процент лише фінансовими установами з відповідною ліцензією та щодо не повідомлення позивача про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача, варіанти повернення кредиту, позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування, апеляційний суд оцінює критично, оскільки вони зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування немає.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст.141, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Заочне рішення Путильського районного суду Чернівецької області від 25 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя-доповідач І.Н. Лисак

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк