ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3085/26 Справа № 214/7641/25 Суддя у 1-й інстанції - Гринь Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

справа № 214/7641/25

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.,

секретар судового засідання Дяченко Д.П.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «ХРД-БУД»

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі Дніпропетровської області апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХРД-БУД» на рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року, яке ухвалено суддею Гринем Н. Г. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

В серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ХРД-БУД» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування за невикористану відпустку.

В обґрунтування позову позивач посилався на те, позивач з 18 грудня 2023 року працював на посаді прохідника з повним робочим днем у підземних умовах в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ХРД-БУД» відповідно до наказу № 15/12/15-к від 15 грудня 2023 року. У зв`язку із припиненням виплати заробітної плати відповідачем, позивач вирішив припинити трудові відносини з відповідачем і 28 квітня 2025 року був звільнений за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується наказом № 52 к/тр про припинення трудового договору (контракту) від 28 квітня 2025 року та відповідним записом у трудовій книжці позивача.

Однак, всупереч вимогам ст.ст.47, 116 КЗпП України відповідач не повідомив позивача про нараховані суми, та не здійснив з позивачем розрахунок. За час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, роботодавцем не здійснювалась виплата заробітної плати та інших виплат у повному обсязі з квітня 2024 року. Заборгованість із заробітної плати та інших виплат за період з січня 2025 року по 27 квітня 2025 року становить 189 499,81 грн, з них 68 800 грн добові, що підтверджується наданими відповідачем довідками про нараховану заробітну плату та нарахування добових. Звертає увагу суду, що заборгованість із виплати заробітної плати є системним явищем на даному підприємстві.

Крім того, у період з 14 квітня 2025 року по 27 квітня 2025 року позивач перебував на лікуванні, що підтверджується медичними висновками №ХРММ-ТВ45-ВМ7К-ЕХ7М від 14.04.2025, №7СМВ-8Е9Н-898С-С6СР від 18 квітня 2025 року, №Т4ЕА-7А6Р-Е9ВМ-ЕВМ6 від 23 квітня 2025 року, №НХТ4-5Т2Х-СМ86-6584 від 25 квітня 2025 року, однак у розрахунковому листі за квітень 2025 не вказано кількості днів, за які нараховано таку оплату.

Позивач звертався до відповідача з вимогою надати розрахунок та сплатити належні суми, однак такі звернення позивача були проігноровані. Таким чином, обов`язок щодо проведення повного розрахунку чинним законодавством України покладено виключно на роботодавця, більш того, даний обов`язок у останнього виникає автоматично з його прийняттям заяви працівника про звільнення та винесення відповідного наказу.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст. 117 КЗпП України, якою визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Відповідно до ч. 2 ст. 117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Крім того, позивач зазначає, що має 27 днів відпустки, за яку при звільненні мав отримати від роботодавця компенсацію.

Позивач звертав увагу суду на те, що в наданій відповідачем «Особовій картці працівника» (форма №П-2), у розділі V. Відпустки, відомості про надання відпусток позивачу за період його роботи на підприємстві - з 18 грудня 2023 року, взагалі відсутні. Виходячи з наданих відповідачем відомостей про нараховану позивачу заробітну плату, компенсація за невикористані відпустки (без утримання податків) складає 34 248,96 грн: 11 180,12 грн + 80 513,51 грн + 54 228,57 грн + 31 735,40 грн + 47 428,59 грн + 13 304,32 грн + 48 583,86 грн + 47 689,43 грн + 30 494,46 грн/365=1 268,48 грн*27. Вказаний розрахунок проведено відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі Постанова №100).

Крім того, позивач посилається на те, що він має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 29 квітня 2025 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по день фактичної виплати. При цьому, позивачем наведено такий розрахунок станом на 28 серпня 2025, тобто по день подання уточненої позовної заяви, оскільки порушення строків триває і наразі та позивачу невідома кінцева дата порушення його прав відповідачем.

Зазначає, що вказана відповідачем у довідці про середньоденний заробіток, кількість робочих днів відповідача у березні 2025 року не відповідає дійсності та не узгоджується з іншими відомостями зокрема графіком роботи позивача та табелем за березень 2025 року, а тому і розмір середньоденного заробітку не відповідає розміру, що вказаний відповідачем у цій же довідці. На підставі наявних даних надав розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати: 1925,12 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 87 днів (квітень 2025 року - 2 дні (починаючи з 29 квітня 2025 року включно); травень 2025 року - 22 дні; червень 2025 року - 21 день; липень 2025 року - 23 дні; серпень 2025 року 19 днів (до дати подання цього уточненого позову, тобто до 28 серпня 2025 року) = 167 485,44 грн.

На підставі наведеного вище, уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 189 499,81 грн, компенсацію у зв`язку з порушенням установлених строків виплати заробітної плати станом на 28 серпня 2025 року у сумі 7 001,46 грн, компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 34 248,94 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з часу звільнення 28 квітня 2025 року по 28 серпня 2025 року у сумі 167 485,44 грн, а також судові витрати по справі.

Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року позовні вимоги задоволено.

Стягнуто з ТОВ «ХРД-БУД» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у сумі 189 499,81 грн, компенсацію у зв`язку з порушенням установлених строків виплати заробітної плати станом на день ухвалення рішення у сумі 9 238,94 грн, компенсацію за невикористані дні відпустки у сумі 34 248,96 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період, з часу звільнення 28 квітня 2025 року по день ухвалення рішення у сумі 279 142,40 грн.

Стягнути з ТОВ «ХРД-БУД» на користь держави судовий збір у розмірі 5 121,30 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення по справі про відмову в задоволенні позовних вимог позивача.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом в порушення вимог ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», відкрито провадження по справі без сплати судового збору. Позивачем заявлено три позовні вимоги майнового характеру: стягнути заборгованість по заробітній платі; стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні та стягнути відшкодування за невикористану відпустку. За подання позовної заяви ОСОБА_1 судовий збір не сплачував, посилаючись на те, що він звільнений від його сплати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». В силу положень п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Проте, за вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід сплачувати судовий збір, що підтверджується правовим висновком, викладеним ВП ВС у постанові від 30 січня 2019 року у справі № 910/4518/16. Також, пільга передбачена п. 1 ч. 1 ст. 5 даного закону не поширюється на вимоги позивачів про стягнення відшкодування за невикористану відпустку.

В оскаржуваному рішенні судом зазначено, що заборгованість із заробітної плати та інших виплат за період з січня 2025 по 27 квітня 2025 року становить 189 499,81 грн, з них 68 800 грн добові, та підтверджується наданими відповідачем довідками про нараховану заробітну плату та нарахування добових. Разом з тим, судом проігноровано довідку про нарахування добових вих.№ 110/08/2025 від 11 серпня 2025 року, з якої вбачається, що усі нараховані добові було виплачено позивачу у повному обсязі. Таким чином суд стягнув з відповідача необґрунтовано 68 800 грн добових.

Також суд проігнорував довідку залучену відповідачем про нараховану та виплачену з/п ОСОБА_1 вих. 139110 від 20 жовтня 2025 року, з якої вбачається що після відкриття провадження по справі відповідачем 05 вересня 2025 року було сплачено у повному розмірі заборгованість позивачу у розмірі 56 775,10 грн. З розрахунку відповідача саме у такому розмірі існувала заборгованість перед позивачем. Але суд навіть не відкоригував заборгованість із заробітної плати на вже сплачену суму і стягнув її у розмірі заявленому у позовній заяві.

Крім того суд безпідставно поставився критично до усіх доказів наданих відповідачем та здійснив усі розрахунки виходячи з зазначених сум у позовній заяві, які у свою чергу не були доведені жодними належними доказам.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Суботіна Г.Г., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Як установлено судом та вбачається із матеріалів справи, згідно трудової книжки, позивач ОСОБА_1 з 18 грудня 2023 року працював на посаді прохідника з повним робочим днем у підземних умовах в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ХРД-БУД» (а.с.8).

Відповідно Наказу №15/12/15-к від 15 грудня 2023 року ОСОБА_1 звільнений за власним бажанням за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України (а.с.8 зворот).

Відповідачем Товариством з обмеженою відповідальністю «ХРД-БУД» надана довідка, щодо нарахування добових прохіднику ОСОБА_1 за період з 01 січня 2024 року по 28 квітня 2025 року було нараховано і виплачено добових в сумі 282 801 грн на карту для виплат з розрахункового рахунку ТОВ «ХРД-БУД» (а.с.34).

Крім того, відповідно до довідки Товариства з обмеженою відповідальністю «ХРД-БУД» від 11 серпня 2025 року про нараховану заробітку плату ОСОБА_1 за період з 01 квітня 2024 року по 31 березня 2025 року зазначено: нараховано всього: 462 995,04 грн, в тому числі травень 2024 року 80 513,51 грн в тому числі лікарняні 9 882,46 грн, грудень 2024 в тому числі лікарняні 6 973,15 грн (а.с.35).

Крім того, у період з 14 квітня 2025 року по 27 квітня 2025 року позивач перебував на лікарняному, що підтверджується медичними висновками №XPMM-TB45-BM7K-EX7M від 14.04.2025, №HXT4-5T2X-CM86-6584 від 25.04.2025 (а.с.10,11), однак у розрахунковому листі за квітень 2025 не вказано кількості днів, за які нараховано таку оплату.

Задовольняючи позовні вимоги позивача, суд першої інстанції виходив з їх доведеності та обґрунтованості. При цьому судом першої інстанції критично поставився до наданих відповідачем відомостей про нараховану заробітку плату та нарахування добових, виходячи з того, що в розрахункових листах відомості про нарахування та виплату добових взагалі відсутні, а виплати, що проводились у спірний період не містять відомостей про період, за який вони здійснені та з чого вони складаються.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом першої інстанції.

У відповідності до положень ст. 43 Конституції України та ст. 2 КЗпП України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

За змістом ст.ст. 94, 97 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати встановлюється за погодженням сторін, у відповідності до форм і систем оплати праці, норм праці, а також з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством.

Згідно зі ст. 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» № 95, ухваленої Генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі №1-13/2013 зазначено, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що право позивача на отримання заробітної плати за виконану ним роботу порушено з боку відповідача, з огляду на наступне.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони на інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Разом з тим, за змістом положень статей 115,116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 серпня 2020 року у справі № 266/6853/18 (провадження №61-9549св19).

Факту наявності заборгованості заробітної плати відповідачем не спростовано, заперечень щодо суми такої заборгованості перед позивачем станом на день ухвалення рішення суду не подано.

Виходячи з наведеного, беручи до уваги, що позивач дійсно перебував у трудових відносинах із відповідачем, яким позивачу нараховано, однак, не виплачено у передбачені законом строки заробітну плату, допустимих доказів на підтвердження факту відсутності заборгованості заробітної плати за оспорюваний період відповідачем не надано, відтак суд приходить до висновку, що вимога позивача в частині стягнення заробітної плати у розмірі 189 499,81 грн є обґрунтованою та підлягає до задоволення.

При цьому посилання апелянта на те, що суд проігнорував довідку залучену відповідачем про нараховану та виплачену з/п ОСОБА_1 вих. 139110 від 20 жовтня 2025 року, з якої вбачається що після відкриття провадження по справі відповідачем 05 вересня 2025 року було сплачено у повному розмірі заборгованість позивачу у розмірі 56 775,10 грн, але суд навіть не відкоригував заборгованість із заробітної плати на вже сплачену суму і стягнув її у розмірі заявленому у позовній заяві колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки окрім вказаної довідки відповідачем по справі не надано доказів перерахування позивачу вказаних коштів в той час як саме відповідач повинен довести вказані обставини.

У зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з ТОВ «ХРД-БУД» суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про їх обґрунтованість, з огляду на наступне.

За затримку розрахунку при звільненні передбачена відповідальність відповідно до ст.117 КЗпП України, якою визначено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки подень фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Оскільки відповідачем не проведено розрахунок з позивачем при звільненні та нараховані суми складових заробітку не виплачені в день звільнення, тобто 28 квітня 2025 року, відповідач повинен понести відповідальність, передбачену ст. 117 КЗпП України за період з 29 квітня 2025 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по день фактично виплати.

Із змісту ст.117 КЗпП України вбачається, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеної у справі № 6-64цс13, згідно із ч. 1 ст.117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного суду від 08 лютого 2022 року, справа № 755/12623/19, провадження № 14-47цс21, середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Водночас, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільнення це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Згідно довідки ТОВ «ХРД-БУД» про середньоденний заробіток, вбачається, що розмір середньоденного заробітку позивача складає 1 811,88 грн.

Розмір середньомісячного заробітку складає 37 143,54 грн (а.с.36).

При цьому суд першої інстанції правильно поставився критично до вказаних відповідачем у довідці про середньоденний заробіток, оскільки кількість робочих днів позивача у березні 2025 року не узгоджується з іншими відомостями зокрема графіком роботи позивача та табелем за березень 2025 року, а тому і розмір середньоденного заробітку не відповідає розміру, що вказаний відповідачем у цій же довідці.

Разом з тим, представником позивача в уточненому позові був здійснений власний розрахунок середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати з урахуванням наданої відповідачем довідки середньоденної заробітної плати, а саме: 1 925,12 грн (середньоденна заробітна плата позивача) * 87 днів (квітень 2025 року - 2 дні (починаючи з 29 квітня 2025 року включно); травень 2025 року - 22 дні; червень 2025 року - 21 день; липень 2025 року - 23 дні; серпень 2025 року 19 днів (до дати подання цього уточненого позову, тобто до 28 серпня 2025 року) = 167 485,44 грн, який суд першої інстанції правильно прийняв до уваги та відповідач вказану суму не спростував.

Отже, середньоденна заробітна плата позивача, обчислена відповідно до Постанови №100, становить 1 925,12 грн.

Згідно розрахунку, проведеного судом першої інстанції з яким погоджується колегія суддів, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні обраховується наступним чином: 1 925,12 грн (середньоденна заробітна плата позивача)* 145 днів (квітень 2025 року - 2 дні; травень 2025 року - 22 дні; червень 2025 року - 21 день; липень 2025 року - 23 дні; серпень 2025 року 21 день; вересень 2025 року - 22 дні, жовтень 2025 року - 23 дні, листопад 2025 року - 11 днів (по день ухвалення цього рішення, тобто по 17 листопада 2025 року), та становить 279 142,40 грн.

Враховуючи ч. 1 ст. 117 КЗпП України, судом першої інстанції правильно встановлено, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме за період з 29 квітня 2025 року по день ухвалення рішення, складає 279 142,40 грн (145 днів х 1 925,12 грн) та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Крім того, в наданій відповідачем «Особовій картці працівника» (форма №П-2), у розділі V відпустки, відомості про надання відпусток позивачу за період його роботи на підприємстві з 18 грудня 2023 року відсутні.

Таким чином, з наданих відповідачем відомостей про нараховану позивачу заробітку плату, компенсація за невикористані дні відпустки (без утримання податків) складає 34 248, грн, з розрахунку наданого стороною позивача: 1 118,12 грн + 8 0513,51 грн +54 228,57 грн + 31 375,40 грн + 47 428,59 грн + 13 304,32 грн + 48 583,86 грн + 47 689,43 грн + 30 494,46 грн + 2 995,04 грн / 365 = 1 268,48*27, який перевірено колегією суддів і з яким колегія суддів погоджується.

Відповідно до абзацу першого пункту 2 Розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки, надання матеріальної (грошової) допомоги або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Згідно з абзацом першим пункту 7 Розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що на дату звільнення сума компенсації позивачу за невикористану відпустку становить: 34 248, 96 грн, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але невиплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів)на індекс інфляції в період не виплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться) (ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати»).

Відповідно до п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159, сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом.

За розрахунком позивача, який проведено відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, компенсація з січня 2025 року по день подання уточненої позовної заяви складає 9 238,94 грн, з чим колегія суддів погоджується.

Доводи апеляційної скарги про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, зокрема про те, що судом першої інстанції було відкрито провадження по справі без сплати судового збору, не приймаються до уваги, оскільки вказані обставини не впливають правильність висновків суду першої інстанції по суті заявлених позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги по суті заявлених вимог не впливають на правильність висновків суду першої інстанції. Крім того, наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані, підтверджуються письмовими доказами та не спростовуються доводами, викладеними в апеляційній скарзі.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених апелянтом у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ХРД-БУД» залишити без задоволення.

Рішення Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: