Справа № 574/636/25
Номер провадження 22-ц/816/1449/26
Номер провадження 22-ц/816/1450/26
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Замченко А.О. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О.І., Петен Я.Л.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Спасьоненком Олександром Володимировичем,

на рішення Буринського районного суду Сумської області від 12 листопада 2025 року та додаткове рішення Буринського районного суду Сумської області від 04 грудня 2025 року в складі судді Гука Т.Р., ухваленого в м. Буринь, Сумської області,

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

24.07.2025 ТОВ «Споживчий центр» звернулося до ОСОБА_1 з позовом, який мотивувало тим, що 19.04.2024 між товариством і відповідачем укладено договір про надання кредиту №19.04.2024-100002009, відповідно до умов якого останньому надано грошові кошти в розмірі 13000 грн на засадах строковості, поворотності, платності, за що ОСОБА_1 зобов`язався сплачувати 1,5% за кожен день користування кредитом. Відповідач, належним чином взяті на себе зобов`язання за договором, не виконав, у зв`язку з чим станом на 24.07.2025 у нього утворилася заборгованість у розмірі 39910 грн 00 коп., з яких: 13000 грн - прострочена заборгованість за тілом кредиту, 19110 грн - прострочена заборгованість за відсотками, 1300 грн - прострочена заборгованість по комісії, 6500 грн - прострочена заборгованість по неустойці за кожен день неналежного виконання кожного окремого зобов`язання.

Посилаючись на викладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства вказану суму.

Рішенням Буринського районного суду Сумської області від 12.11.2025 позов задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» 14300 грн заборгованості за кредитним договором від 19.04.2024 №19.04.2024-100002009, 867 грн 95 коп. судового збору.

Додатковим рішенням Буринського районного суду Сумської області від 04.12.2025 заяву адвоката Спасьоненка О.В. про ухвалення додаткового рішення задоволено частково: стягнуто на користь ОСОБА_1 3208 грн 50 коп. судових витрат на правничу допомогу.

Не погоджуючись з рішенням та додатковим рішенням суду, адвокат Спасьоненко О.В. в інтересах відповідача ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити. Крім того, просить змінити додаткове рішення суду та стягнути на користь відповідача 7000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в оскаржуваному рішенні суд вказав, що ТОВ «Споживчий центр» свої зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, перерахувавши кредитні кошти на банківську картку відповідача, що підтверджується копією квитанції. Але з квитанції LiqPay вбачається, що платником за фінансовою операцією є «Швидкий кредит», а не ТОВ «Споживчий центр», що безумовно виключає можливість встановлення факту виконання позивачем свого зобов`язання з надання кредитних коштів за спірним кредитним договором.

Крім того, платіж проводився в інтернет-системі LiqPay, у зв`язку з чим наявна в матеріалах справи квитанція є електронним документом, але вона не містить електронного підпису, а тому не має юридичної сили та не може бути доказом у справі. Звертає увагу, що навіть якщо припустити, що ця квитанція є паперовим документом, то вона є недопустимим доказом на підтвердження факту виконання обов`язку кредитодавця за кредитним договором щодо надання кредитних коштів.

Також адвокат вважає, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з відповідача 1300 грн комісії, оскільки умови договору не містять переліку послуг, за які встановлюється така комісія та їх погодження з позичальником, що унеможливлює перевірку дійсності та обґрунтованості встановлення такої комісії.

Крім того, зауважує, що саме на позивача в справах про стягнення заборгованості за кредитним договором покладається обов`язок доведення належними та допустимими доказами підстав для стягнення такої заборгованості.

Рішення суду в частині, якою було відмовлено в задоволенні позовних вимог, не оскаржується.

Учасники справи правом подати відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк не скористалися.

Відповідно до ч. 1 ст. 368, ч. 1 ст. 369 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи те, що апеляційна скарга подана на рішення суду з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 19.04.2024 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Споживчий центр» був укладений кредитний договір №19.04.2024-100002009, відповідно до умов якого відповідачу надано грошові кошти в розмірі 13000 грн на 98 днів з датою повернення кредиту 25.07.2024 зі сплатою відсотків у розмірі 1,5% за 1 день користування кредитом (а. с. 41 - 52).

Вказаний договір був підписаний відповідачем електронним підписом одноразовим ідентифікатором E531.

Відповідно до п. 8 кредитного договору комісія, пов`язана з наданням кредиту - 10% від суми кредиту та дорівнює 1300 грн. Комісія розраховується шляхом множення суми кредиту на розмір комісії у відсотковому значенні. Нараховується кредитором та обліковується в день видачі кредиту.

У договорі номером свого платіжного засобу ОСОБА_1 зазначив НОМЕР_1.

19.04.2024 на підставі договору №19.04.2024-100002009 на картку НОМЕР_1 було перераховано 13000 грн, що підтверджується квитанцією (а. с. 40). Ідентифікатором еквайра вказаний АТ КБ «ПриватБанк».

Постановляючи рішення про часткове задоволення позову, місцевий суд виходив з того, що відповідач, скориставшись кредитними коштами, умови договору не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за тілом кредиту та комісією.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду, оскільки вони відповідають матеріалами справи та вимогами закону.

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа.

Згідно з ч. 1-2 ст. 6 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» для ідентифікації автора електронного документа може використовуватися електронний підпис. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

У постанові Верховного Суду від 23.03.2023 у справі №910/3105/21 зроблено висновок, що використання електронного підпису, який відповідає вимогам до кваліфікованого електронного підпису, дозволяє забезпечити електронну ідентифікацію підписувача і гарантує цілісність підписаних даних, а також має презумпцію відповідності особистому підпису (ст. 14, 18, 23 Закону України «Про електронні довірчі послуги»).

Висновок про правомірність використання при укладенні електронного договору електронного підпису у виді одноразового ідентифікатора зроблено також і в постанові Верховного Суду від 07.04.2021 у справі №623/2936/19.

У ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено порядок укладення електронного договору. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 ст. 526, ч. 1 ст. 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ч. 4 ст. 631 ЦК України).

У даній справі відповідач не оспорює факт укладення кредитного договору, але звертає увагу на те, що платником за фінансовою операцією є не позивач, а «Швидкий кредит», що, на його думку, виключає можливість встановлення факту виконання позивачем свого обов`язку з надання кредитних коштів.

Колегія суддів вважає такі доводи апеляційної скарги необґрунтованими з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2020 між АТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ «Споживчий центр» укладено договір про надання послуг у системі LiqPay, на підставі якого банк надає послуги з приймання платежів на користь клієнта на підставі розпорядження платника виконати операцію зі списання коштів з рахунку на користь банку в оплату послуги приймання платежів на користь клієнта (а. с. 25-36).

Саме на виконання вказаного договору та договору №19.04.2024-100002009 АТ КБ «ПриватБанк» перерахувало 19.04.2024 на картку НОМЕР_1 13000 грн.

Доводи адвоката, про те, що квитанція LiqPay не є належним доказом перерахування грошових коштів, оскільки не містить електронного підпису, також є безпідставними, оскільки на ній наявні всі необхідні реквізити, підпис представника АТ КБ «ПриватБанк» і печатка банку.

Посилання представника відповідача на те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з ОСОБА_1 1300 грн комісії, є необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1, абз. 2 ч. 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.

Посилання адвоката на правову позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 10.01.2024 у справі №727/5461/23, як на підставу для відмовив в задоволенні позовних вимог щодо стягнення комісії, є необґрунтованими, оскільки в зазначеній справі мова йшла про сплату щомісячної комісії, а не разової як в даному випадку.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У правовій позиції Верховного Суду, викладеній у постанові від 30.06.2021 у справі №690/328/20-ц зроблено висновок, що саме відповідачка повинна була спростувати, що довідка від 15.06.2010 про умови кредитування з використанням картки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» не стосується договору б/н від 29.04.2010. ОСОБА_1 цю обставину не спростувала, як і не спростувала інші надані банком докази отримання та користування нею кредитними коштами.

З огляду на викладене, оскільки позивач надав докази на підтвердження того, що ним було виконано умови кредитного договору, а відповідач цього не спростував, хоча не позбавлений був можливості це зробити, надавши роздруківку зі свого рахунку, яка б могла підтвердити, що гроші на рахунок останнього не надходили, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позовних вимог у частині стягнення тіла кредиту та комісії.

Що стосується додаткового рішення, то колегія суддів дійшла наступного висновку.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 - 4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 статі 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (§80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (§95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28.11.2002 у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04.2020 у справі №199/3939/18-ц.

З огляду на викладене, врахувавши принцип співмірності та розумності судових витрат, складність справи, обсяг наданих адвокатом послуг, суму витрат на правничу допомогу, місцевий суд дійшов вірного висновку про зменшення до 5000 грн витрат на правничу допомогу та враховуючи положення ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам стягнув на користь відповідача 3208 грн 50 коп.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що в резолютивній частині додаткового рішення місцевого суду допущено описку в назві товариства, з якого підлягають стягненню судові витрати на користь відповідача. Але це питання можливо вирішити на підставі ст. 269 ЦПК України.

Оскільки доводи апеляційної скарги не містять підстав для зміни чи скасування рішення та додаткового рішення суду першої інстанції, які є законними і обґрунтованими, ухваленими з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-382, 389 ЦПК України,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником - адвокатом Спасьоненком Олександром Володимировичем, залишити без задоволення.

Рішення Буринського районного суду Сумської області від 12 листопада 2025 року та додаткове рішення Буринського районного суду Сумської області від 04 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2026 року.

Головуючий - Замченко А.О.

Судді: Собина О.І.

Петен Я.Л.