УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 568/234/26

Провадження № 2-н/568/21/26

19 лютого 2026 р. м.Радивилів

Суддя Радивилівського районного суду Рівненської області Троцюк В.О., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» звернулося до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

Ознайомившись з матеріалами заяви про видачу судового наказу, приходжу до висновку про необхідність відмови у видачі судового наказу з огляду на наступне.

Так, у поданій заяві заявник зазначає адрес боржника ОСОБА_1 АДРЕСА_1 .

Відповідно до ч.5 ст.165 ЦПК України, у разі, якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи про надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Згідно відповіді з Єдиного державного демографічного реєстру ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідно до ст. 162 ЦПК України заява про видачу судового наказу подається до суду першої інстанції за загальними правилами підсудності, встановленими цим Кодексом.

Між сторонами виникли відносини щодо наявності заборгованості за послуги з надання ЖКГ та у даному випадку, при визначенні підсудності заяви про видачу судового наказу слід виходити з того, що вимоги стягувача виникли з приводу надання послуг ЖКГ до відповідного нерухомого майна, а тому підлягають застосуванню відповідні положення ч.1ст.30 ЦПК України, які регулюють правила виключної підсудності у цивільних справах щодо нерухомого майна.

Частина перша статті 30 ЦПК України передбачає, що позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Так, згідно з висновком, що викладений у постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №638/1988/17, позов про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання нерухомого майна має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 провадження № 12-73гс20 висловила наступні правові позиції: п. 7.15. приписами цивільного судочинства (частина перша статті 114 Цивільного процесуального кодексу України(далі -ЦПК України; в редакції, чинній до 14 грудня 2017 року, частина перша статті 30 ЦПК України в чинній редакції) передбачено виключну підсудність позовів, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцем знаходження майна або його основної частини. В пункті 7.25. Велика Палата Верховного Суду вважає, що словосполучення «з приводу нерухомого майна» у частині третій статті 30 ГПК України необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення.

З урахуванням наведеного, заява про стягнення заборгованості за надання послуг за спожиту електричну енергію має пред`являтися за місцем знаходження цього майна, за правилами виключної підсудності.

Згідно з п.п.3, 4 ч.3 ст.163 ЦПК України до заяви про видачу судового наказу додаються копія договору, укладеного в письмовій (в тому числі електронній) формі, за яким пред`явлено вимоги про стягнення грошової заборгованості та інші документи або їх копії, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги.

Звертаючись до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 боргу за спожиту електричну енергію, стягувач зазначив, що договір постачання електричної енергії укладено між ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» та ОСОБА_1 шляхом приєднання, про що свідчить фактичне споживання електричної енергії за спірною адресою.

В той же час, належних та допустимих доказів, що підтверджують обставини, якими заявник обґрунтовує свої вимоги, а саме того, що ОСОБА_1 є споживачем електричної енергії за адресою: АДРЕСА_1 до суду не надано.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_1 не є власником нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1

Пунктом 1 частиною 1 статті 165 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушенням вимог статті 163 цього Кодексу.

Таким чином, вважаю за необхідне відмовити у видачі судового наказу за заявою ТОВ «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за спожиту електричну енергію.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 30, 163-165 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у видачі судового наказу за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівненська обласна енергопостачальна компанія» до ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за спожиту електричну енергію.

Відмова у видачі судового наказу не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою, після усунення її недоліків.

Ухвала може бути оскаржена до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її отримання.

Суддя Троцюк В.О.