КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №758/9028/24 Головуючий у І інстанції - Якимець О.І.
апеляційне провадження №22-ц/824/3031/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,-

установив:

У липні2024 року ОСОБА_2 звернувся до Подільського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

Свої позовні вимоги мотивував тим, що між ним та ОСОБА_1 було укладено Договір позики від 11 січня 2022 року.

Згідно п. 1 Договору, позикодавець позичив, а позичальник прийняв (отримав) грошові кошти в розмірі 90000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день підписання договору становить 2474982 грн. Позичальник безумовно зобов`язується повернути таку ж саму суму коштів та в аналогічній валюті (долари США) позикодавцю в повному обсязі до 11 лютого 2022 року включно.

При цьому, на підтвердження укладення Договору та його умов позичальником була надана власноручно написана розписка, яка посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Вказував, що у визначений Договором строк позичальник не повернув йому, як позикодавцю, позичені кошти, будь-які спроби вирішити це питання шляхом усних переговорів у позасудовому порядку не принесли жодних результатів.

Зазначав, що станом на дату подання цієї позовної заяви кошти за Договором позики від 11 січня 2022 року позичальником так і не були повернуті.

Акцентував, що сума, що підлягає сплаті у гривнях, та визначається за офіційним курсом НБУ станом на день пред`явлення цього позову, складає 3690963 грн., виходячи з наступного розрахунку 41,0107 ? 90000 = 3690963 грн., де:- 41,0107 - офіційний курс гривні щодо долару США, встановлений НБУ станом на 16 липня 2024 року; - 90000 - сума заборгованості (доларів США).

Разом з тим, вказував, що позичальник також зобов`язаний сплатити на його користь інфляційні втрати у розмірі 913931,82 грн. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 180122,89 грн., розрахунок яких проводився за період 12 лютого 2022 року- 16 липня 2024 року від суми заборгованості, визначеної Договором (2474982 грн.).

Просив суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь борг за договором позики від 11 січня 2022 року у розмірі 3690963 грн., 3% річних - 180122,89 грн. та інфляційні втрати - 913931,82 грн., а також відшкодувати судові витрати.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3690963 грн. заборгованості за Договором позики від 11 січня 2022 року.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 11657, 80 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що просив у ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 45000 доларів США для купівлі квартири у ОСОБА_3 , позивач погодився, однак при умові, що буде укладено договір на суму 90000 доларів США, які він потім повинен повернути позивачу. Після укладення договору позики від 10 вересня 2013 року, ОСОБА_2 передав грошові кошти у сумі еквівалентній 90000 доларів США саме ОСОБА_3 , яка в подальшому жодної квартири на нього не оформила.

Таким чином, грошові кошти йому взагалі не передавались.

Вказує, що суд першої інстанції не встановив дійсну природу правовідносин сторін, оскільки його фактично примусили укласти договір позики від 11 січня 2022 року, однак кошти за таким договором йому не передавались, а договір позики від 11 січня 2022 року укладався фактично щодо позикових відносин між сторонами, які виникли у 2013 році за договором від 19 вересня 2013 року, за яким він кошти позивачу не повернув.

Тобто, договір позики від 11 січня 2022 року є по своїй природі фіктивним правочином, який було укладено для того, щоб продовжити строк дії договору позики від 10 вересня 2013 року.

Вказує, що договір позики від 11 січня 2022 року є фіктивним правочином, оскільки жодною із сторін не було вчинено фактичних дій та волі сторін договору, спрямованих на реальне виконання укладеного правочину, тобто без наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Просив суд, скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року в частині стягнення з нього 3690963 грн. за договором позики та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову у цій частині. В іншій частині рішення залишити без змін.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, в обґрунтування якого зазначив, що жодного доказу на підтвердження своїх заперечень відповідач не надав ані суду першої інстанції, ані разом із апеляційною скаргою.

Вказує, що відповідач не заперечує факт підписання договору позики від 11 січня 2022 року, а також власноручно написаної розписки до нього.

Головним запереченням відповідача є те, що кошти в рамках такого договору йому нібито не передавались, а сам договір є фіктивним правочином.

Однак, вказує, шо подібні заперечення відповідача обумовлені виключно небажанням останнього повертати борг за договором позики, та не підтверджені жодним доказом.

Просив суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 11 січня 2022 року між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) укладено Договір позики.

Відповідно до п. 1 Договору позики від 11 січня 2022 року, позикодавець позичив, а позичальник прийняв (отримав) грошові кошти в розмірі 90000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день підписання договору становить 2474982 грн. Позичальник безумовно зобов`язується повернути таку ж саму суму коштів та в аналогічній валюті (долари США) позикодавцю в повному обсязі до 11 лютого 2022 року включно.

Згідно п. 2 Договору позики від 11 січня 2022 року, підписання сторонами цього Договору свідчить про те, що сума позики передана позичальнику у повному обсязі.

Позичальник зобов`язаний повернути позику протягом строку, встановленого цим Договором. У разі затримки строку повернення позики, позикодавець має право нарахувати пеню на неповернуту в строк суму у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла у момент такої затримки, за кожен день неповернення грошових коштів та ввесь період прострочення (п. 5 Договору позики від 11 січня 2022 року).

Відповідно до п. 12 Договору позики від 11 січня 2022 року, сторони свідчать, що цей Договір відповідає дійсним намірам сторін, не є удаваним, укладений сторонами добровільно, при ясній пам`яті, його умови є справедливими для обох сторін.

В матеріалах справи наявна Розписка від 11 січня 2022 року (Додаток до Договору позики від 11 січня 2022 року), з якої вбачається, що ОСОБА_1 позичив грошові кошти у ОСОБА_2 у розмірі 90000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день підписання договору становить 2474982 грн. та зобов`язується їх повернути до 11 лютого 2022 року.

Така Розписка від 11 січня 2022 року складена на підтвердження укладення та передання коштів за Договором позики від 11 січня 2022 року.

Відповідач не заперечував факту укладання та підписання ним Договору позики від 11 січня 2022 року та Розписки від 11 січня 2022 року.

Відповідач до матеріалів справи долучив копію Договору позики від 10 вересня 2013 року укладений між ОСОБА_2 (Позикодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник), нотаріально посвідчений та зареєстрований в реєстрі за № 115, відповідно до умов якого позичальник отримав від позикодавця, а позикодавець передав у власність позичальникові гроші в сумі 719370 грн.

Зокрема, відповідно до п. 1 Договору позики від 10 вересня 2013 року, остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 10 вересня 2014 року.

Відповідача було допитано у якості свідка. Як свідок ОСОБА_1 надав покази, що просив у ОСОБА_2 у борг грошові кошти у розмірі 45000 доларів США для купівлі квартири у ОСОБА_3 , ОСОБА_2 погодився, однак при умові, що вони укладуть договір на суму 90000 доларів США, які потім ОСОБА_1 повинен йому повернути. Після укладення договору позики від 10 вересня 2013 року, ОСОБА_2 передавав грошові кошти у сумі еквівалентній 90000 доларів США саме ОСОБА_3 , яка в подальшому жодної квартири на відповідача не оформила. Таким чином, грошові кошти відповідачу взагалі не передавалися. Щодо підписання договору позики від 11 січня 2022 року допитаний як свідок ОСОБА_1 зазначив, що фактично його примусили укласти такий договір, однак кошти за таким договором йому не передавалися, а договір позики від 11 січня 2022 року укладався фактично щодо позикових відносин між сторонами, які виникли у 2013 році за договором від 10 вересня 2013 року, за яким відповідач кошти позивачу не повернув.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем належними та допустимими доказами доведено обставини, на які він посилався на підтвердження своїх вимог, відтак, відповідач повинен повернути позивачу грошові кошти за договором позики від 11 січня 2022 року.

Крім того, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення 3% та інфляційних втрат задоволенню не підлягають, оскільки їх нарахування здійснено безпідставно.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, договір позики - це угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або з інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором.

Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року (справа №754/6016/19) дійшов висновку про те, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити відомості про сторони договору позикодавця та позичальника, умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої палати Верховний Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464-3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається із тексту договору позики від 11 січня 2022 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти на підставі договору позики у розмірі 90000 доларів США, що за курсом НБУ станом на день підписання договору становило 2474982 грн. Позичальник безумовно зобов`язується повернути таку ж саму суму коштів та в аналогічній валюті (долари США) позикодавцю в повному обсязі до 11 лютого 2022 року включно.

Складена власноруч відповідачем розписка та наявність її оригіналу підтверджує як факт укладення договору позики та зміст умов цього договору, так і факт отримання відповідачем від ОСОБА_2 грошових коштів та обов`язок їх повернути.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за договором позики від 11 січня 2022 року та не повернув позивачу кошти.

Колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив дійсну природу правовідносин сторін, договір позики від 11 січня 2022 року є по своїй природі фіктивним правочином, який було укладено для того, щоб продовжити строк дії договору позики від 10 вересня 2013 року, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували зазначене.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги відповідача не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та фактично зводяться до незгоди відповідача з висновками суду, повторюють доводи відзиву на позовну заяву.

При цьому, докази та обставини, на які посилається відповідач у апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин, встановлено обсяг прав та обов`язків сторін, застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, що склались між сторонами, надано повну, всебічну та об`єктивну оцінку наявним у справі доказам, як кожному окремо, так і у їх сукупності та взаємозв`язку, та з урахуванням доведеності позовних вимог ОСОБА_2 , ухвалено обґрунтоване рішення про їх часткове задоволення.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що вказане рішення є законним та обґрунтованим, ухваленим на підставі норм матеріального та процесуального права, тому підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 13 жовтня 2025 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Подільського районного суду м. Києва від 31 липня 2025 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 18 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба