ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А. І.

Суддів: Бутенко С. Б., Обідіної О. І.

при секретарі: Коротун І. В.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2024 року, ухвалене суддею Подмарковою Ю. М., повний текст рішення складено 26 лютого 2024 року

у справі за позовом представника ОСОБА_2 адвоката Ігнатенка Василя Миколайовича до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, -

В С Т А Н О В И В:

28.12.2021 представник ОСОБА_2 адвокат Ігнатенко В.М. звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики, в якому просив суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 82 770 грн суму основного боргу; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу адвоката; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 908 грн судового збору (а.с. 1-5).

Позовні вимоги мотивовані тим, що 18.08.2020 ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 31 000 грн, терміном до 31.10.2020 відповідно до розписки від 18.08.2020. 01.12.2020 ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_2 51 770 грн до 01.06.2021, відповідно до розписки від 01.12.2020. Загальна сума заборгованості за двома розписками складає 82 770,00 грн. На момент звернення до суду ОСОБА_1 борг не повернув, ОСОБА_2 неодноразово намагався зв`язатися з ОСОБА_1 , але він не виходив на зв`язок та постійно уникав зустрічей.

Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12.01.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за борговою розпискою. Розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Судове засідання для розгляду справи по суті провести 24.02.2022 о 14.30 годині (а.с. 20).

Розпорядженням голови Верховного Суду від 10.03.2022 №4/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність судових справ, зокрема визначено, що справи підсудні Комінтернівському районному суду м. Харкова підлягають розгляду Ленінським районним судом м. Полтави.

З 09.08.2022 дана цивільна справа перебувала у провадженні Ленінського районного суду м. Полтави (а.с. 23).

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 18 квітня 2023 року позов адвоката Ігнатенка Василя Миколайовича в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в сумі 82 770 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 908 грн, витрати на правову допомогу в розмірі 7 000 грн, а всього 7 908 грн (а.с. 51-52).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Полтави від 01.06.2023 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення - задоволено. Заочне рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 18.04.2023 у справі №641/10314/21 за позовом адвоката Ігнатенка В.М. в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу - скасовано. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 09.00 год 09.08.2023 (а.с. 55-56).

Рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорами позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики (борговими розписками від 18.08.2020 та від 01.12.2020) всього у сумі 82 770 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати по сплаті судового збору у розмірі 908 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн (а.с. 140-144).

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що судом першої інстанції не встановлено, що відповідач при укладенні договорів позики (написанні боргових розписок) не розумів значення своїх дій та правові наслідки укладених договорів. Відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх заперечень. Заперечення відповідача про те, що він не отримував гроші, на думку суду першої інстанції, є голослівними, такими, що спрямовані на ухилення від виконання своїх зобов`язань за розписками від 18.08.2020 та від 01.12.2020. Відтак, враховуючи, що під час судового розгляду не здобуто доказів виконання відповідачем грошового зобов`язання за договорами позики (розписками), тому слід вважати встановленим, що борг позивачу не повернуто, а позовні вимоги про стягнення заборгованості за договорами позики (розписками) від 18.08.2020 та від 01.12.2020 в сумі 82 770 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Розмір витрат на правничу допомогу є співмірним зі складністю справи та обсягом наданої позивачу правової допомоги, тому вимоги позивача про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 7 000 грн підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, щодійшовши висновку про наявність укладеного між сторонами у належній формі договору позики від 18.08.2020 та від 01.12.2020, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що фактично між сторонами мали місце правовідносини, що виникли з оренди автомобіля, його пошкодження та подальшої оренди іншого автомобіля позивача. Поза увагою суду першої інстанції залишилися ті обставини, що починаючи з грудня 2021 (пред`явлення позову) до ухвалення 18.04.2023 рішення Ленінським районним судом м. Полтави, сторона позивача жодним чином не пояснювали своїх відносин з відповідачем та правову природу розписок. Тобто, з матеріалів справи до 18.04.2023 слідує, що ОСОБА_2 зовсім незнайомому чоловіку, який є внутрішньо переміщеною особою, без постійного місця проживання, непрацюючому, раптом надав кошти в борг 18.08.2020, а потім, не отримавши повернення боргу, не беручи до уваги ризики, не оформлюючи згідно з нормами цивільного права договір позики, 01.12.2020 знову, начебто, надав в борг кошти. Висновки суду першої інстанції про наявність між сторонами правовідносин щодо договору позики, не відповідають фактичним обставинам справи, адже фактично між сторонами мали місце інші правовідносини. У даному випадку не відбулася заміна зобов`язання за шкоду, спричинену пошкодженням автомобіля та сплату орендної плати за користування автомобілем, на боргове зобов`язання, адже у подальшому ОСОБА_1 за власні кошти було здійснено ремонт автомобіля позивача та сплачувалася оренда за користування його автомобілем, на підтвердження чого, надавалася виписка по картковому рахунку, при цьому позивач такі обставини не заперечував та жодним чином не спростував. Тобто, після складання боргових розписок між сторонами продовжилися правовідносини з приводу відшкодування вартості пошкодженого автомобіля та оренди автомобіля, які ОСОБА_1 врешті було виконано у повному обсязі. Складаючи боргові розписки, якими ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути позивачу грошові кошти у певний строк, відповідач помилково вважав, що такі розписки мають характер забезпечення зобов`язань перед позивачем, що виникли з приводу відшкодування за пошкодження автомобіля, його збереження в належному технічному стані та сплату оренди за його подальше використання та в разі, якщо ОСОБА_1 не виконає ці зобов`язання, позивач матиме змогу задовольнити свої вимоги за рахунок стягнення з відповідача грошових коштів вказаних у розписках.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 03.04.2024 справу передано до провадження колегії суддів у складі: головуючого судді Прядкіної О.В, суддів Бутенко С.Б., Пилипчук Н.І. (а.с. 170).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17.04.2024 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26.02. 2024 залишено без руху (а.с. 172).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 06.06.2024 проведено заміну судді Пилипчук Л.І. на суддю Обідіну О.І. у зв`язку із тим, що суддя Пилипчук Л.І. перебуває у відпустці (а.с. 178).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 07.06.2024 відкрито апеляційне провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26.02. 2024, закінчено проведення підготовчих дій у справі та призначено її до розгляду без повідомлення (виклику) учасників справи на 17.07.2024 (а.с. 179).

09.07.2024 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі до вирішення спору у справі №372/2614/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів позики за борговими розписками від 18.08.2020 та 01.12.2020 (а.с. 183).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17.07.2024 клопотання ОСОБА_1 про зупинення провадження у справі - задоволено. Зупинено провадження у справі №641/10314/21 до набрання законної сили рішення Обухівського районного суду Київської області у справі №372/2614/24 (а.с. 198).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями Полтавського апеляційного суду від 12.08.2024 проведено заміну головуючого судді Прядкіної О.В. на головуючого суддю Дорош А.І. у зв`язку із тим, що суддя ОСОБА_3 звільнена з посади судді Полтавського апеляційного суду (а.с. 202-203).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 17.09.2024 справу №641/10314/21 прийнято до провадження. Провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26.02.2024 у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів за договором позики - зупинено до набрання законної сили рішення Обухівського районного суду Київської області у справі №372/2614/24 (а.с. 204).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 26.11.2025 відновлено апеляційне провадження у даній справі та призначити її до розгляду на 10.00 год 02.02.2026. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлено учасників справи (а.с. 219).

У судове засідання апеляційного суду 23.02.2026 не з`явилися учасники справи, вони належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення 02.02.2026 судових повісток про виклик до суду у цивільній справі на електронні адреси та засобами поштового зв`язку (а.с. 233-235), які були доставлені на електронні адреси та засобами поштового зв`язку. При цьому, колегія суддів враховує, що електронний варіант ухвали Полтавського апеляційного суду від 26.11.2025 (про призначення справи до апеляційного розгляду на 02.02.2026 о 10-00 год) розміщено в мережі Інтернет за адресою: https://reyestr.court.gov.ua/ та відповідно оприлюднено.Крім цього, згідно рекомендованого повідомлення судова повістка на ім`я ОСОБА_1 повернулася до апеляційного суду без вручення з відміткою пошти «адресат відсутній за вказаною адресою», що у відповідності до вимог ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням про дату, час і місце судового засідання. Позивач ОСОБА_2 отримав судову повістку 16.02.2025 Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що розпискою від 18.08.2020 підтверджується, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 31 000,00 грн, яку зобов`язався повернути у строк до 31.10.2020 (а.с. 7).

Розпискою від 01.12.2020 підтверджується, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 позику в сумі 51 770,00 грн, яку зобов`язався повернути у строк до 01.06.2021 (а.с. 8).

Станом на день розгляду вказаної справи сума боргу за розписками відповідачем позивачу не повернута.

Таким чином, між сторонами виник спір стосовно належного виконання відповідачем узятих на себе боргових зобов`язань.

З огляду на досліджені судом докази, наявні у справі, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами у належній формі укладено договори позики від 18.08.2020 та від 01.12.2020, проте відповідач ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів, вчинена сторонами письмова форма договорів позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику.

Своїм підписом відповідач ОСОБА_1 засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

При цьому, суд першої інстанції зазначив, що у розписках відповідач ОСОБА_1 зобов`язався повернути всю суму боргу до визначеної дати, що спростовує його доводи про оформлення у такий спосіб зобов`язань (сплати періодичних платежів) за договором оренди автомобіля, який фактично, як вказує відповідач, і було укладено між сторонами.

Суд першої інстанції критично оцінив доводи відповідача про те, що надані позивачем розписки не підтверджують факт передачі коштів у борг, оскільки за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики та підтверджує його укладення, а також засвідчує отримання від кредитора певної грошової суми. Це узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постанові від 18.09.2013 у справі №6-63цс13 та постанові Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №686/21857/16-ц (провадження №61-27509св18).

При цьому суд першої інстанції констатував, що предметом спору у даній справі є стягнення боргу за розписками, а не визнання договору позики недійсним, судового рішення, яким було би визнано означений договір недійсним, суду не надано, зустрічного позову щодо визнання договору недійсним стороною відповідача заявлено не було.

Відповідач не скористався своїми процесуальними правами та не надав суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування, на підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за укладеним договором позики.

Доводи відповідача ОСОБА_1 про те, що ОСОБА_2 змусив його написати вищевказані розписки, відповідачем під час судового розгляду не доведено, так само як і факт застосування до нього фізичного чи психологічного тиску з боку ОСОБА_2 .

Досліджені під час судового розгляду постанова Дніпровського районного суду м. Києва від 10.04.2020 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с. 63) та виписка по картці від 16.05.2023 ОСОБА_1 (а.с. 64), які долучені відповідачем до відзиву на позовну заяву, жодним чином не підтверджують повернення ОСОБА_1 боргу позивачу за договорами позики (розписками) від 18.08.2020 та від 01.12.2020 в сумі 82 770 грн.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За приписами ч. 1, ч. 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Аналогічного правового висновку дійшов Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 22.08.2019 у справі №369/3340/16-ц.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для його виконання сторонами.

Згідно з вимогами статей 202-204 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до вимог частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Винна сторона (інша особа), яка застосувала фізичний або психічний тиск до другої сторони, зобов`язана відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Стаття 204 ЦК України передбачає презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним.

Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного позову є стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суми боргу за борговою розпискою від 18.08.2020 у розмірі 31 000 грн та суми боргу за борговою розпискою від 01.12.2020 у розмірі 51 770 грн, а всього 82 770 грн.

Розглядаючи цей спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником у борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 08 липня 2019 року у справі № 524/4946/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Згідно зі статтею 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця), згідно зі статтею 545 ЦК України, свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано.

Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З врахуванням викладеного, колегія суддів враховує, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Такі правові висновки про застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02.02.2026 витребувано у ОСОБА_2 оригінали розписок від 18.08.2020 та від 01.12.2020 (а.с. 227-232), оскільки у матеріалах справи містилися їх ксерокопії (а.с. 7,8).

18.02.2026 до Полтавського апеляційного суду надійшла заява адвоката Ігнатенка В.М. представника позивача ОСОБА_2 про виконання ухвали суду від 02.02.2026, до якої додано оригінали розписок про отримання коштів, написаних ОСОБА_4 , від 18.08.2020 та від 01.12.2020.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, згідно ксерокопії розписки від 18.08.2020 « ОСОБА_1 одержав грошові кошти в сумі 31 000,00 грн від ОСОБА_2 , які зобов`язався повернути в повному обсязі у строк до 31.10.2020» (а.с. 7).

Крім цього, згідно ксерокопії розписки від 01.12.2020 « ОСОБА_1 одержав грошові кошти в сумі 51 770,00 грн від ОСОБА_2 , які зобов`язався повернути в повному обсязі у строк до 01.06.2021» (а.с. 8).

Станом на день розгляду справи сума боргу за розписками відповідачем ОСОБА_1 позивачу ОСОБА_2 не повернута.

Суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що між сторонами у належній формі укладено договори позики від 18.08.2020 та від 01.12.2020, проте відповідач ОСОБА_1 порушив свої зобов`язання щодо своєчасного повернення грошових коштів позивачу, а вчинена між сторонами письмова форма договорів позики не лише є доказом факту укладення договору, а й факту передачі вказаних грошових сум від ОСОБА_2 позичальнику ОСОБА_1 . Своїм підписом позичальник ОСОБА_1 засвідчив, що його волевиявлення є вільним, усвідомленим і відповідає його внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін.

Таким чином, задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що між сторонами дійсно були укладені договори позики грошових коштів від 18.08.2020 та від 01.12.2020, за якими відповідач порушив взяті на себе зобов`язання щодо їх повернення позивачу, тому є підстави для стягнення грошових сум у судовому порядку на підставі ст.ст. 1046,1049 ЦК України.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з того, що боргові розписки від 18.08.2020 та від 01.12.2020, за якими ОСОБА_1 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти всього на загальну суму 82 770 грн, є зрозумілими за змістом, містять чіткі посилання на те, що ОСОБА_1 «одержав» вказані грошові кошти від ОСОБА_2 та «зобов`язується повернути грошові кошти» відповідно до 31.10.2020 та 01.06.2021.

Інших обставин чи умов вказані розписки не містять (щодо оренди автомобіля, плати за користування авмотобілем, оплати в рахунок пошкодженого автомобіля, оплати частками тощо).

Крім цього, згідно постанови Київського апеляційного суду від 14.10.2025 залишено без змін рішення Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2025, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договорів позики від 18.08.2020 та від 01.12.2020 удаваним правочином та визнання фактичним договором оренди транспортного засобу залишено без задоволення.

Доводи апеляційної скарги про те, що дійшовши висновку про наявність укладеного між сторонами у належній формі договору позики від 18.08.2020 та від 01.12.2020, суд першої інстанції залишив поза увагою ту обставину, що фактично між сторонами мали місце правовідносини, що виникли з оренди автомобіля, його пошкодження та подальшої оренди іншого автомобіля позивач, то ці доводи спростовуються змістом боргових розписок, у яких відсутні посилання на ці обставини, зміст розписок є чітким та зрозумілим, інших обставин вони не містять та не пояснюють, у зв`язку з чим саме позичалися ОСОБА_1 грошові кошти.

Доводи апеляційної скарги про те, що поза увагою суду першої інстанції залишилися ті обставини, що починаючи з грудня 2021 (пред`явлення позову) до ухвалення 18.04.2023 рішення Ленінським районним судом м. Полтави, сторона позивача жодним чином не пояснювали своїх відносин з відповідачем та правову природу розписок, що з матеріалів справи до 18.04.2023 слідує, що ОСОБА_2 зовсім незнайомому чоловіку, який є внутрішньо переміщеною особою, без постійного місця проживання, непрацюючому, раптом надав кошти в борг 18.08.2020, а потім, не отримавши повернення боргу, не беручи до уваги ризики, не оформлюючи згідно з нормами цивільного права договір позики, 01.12.2020 знову, начебто, надав в борг кошти, то ці доводи не заслуговують на увагу та не впливають на законне і обгрунтоване рішення суду першої інстанції. Відповідач не заперечує факти написання боргових розписок від 18.08.2020 та від 01.12.2020. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 03.06.2025 підтверджується факт укладення їх ОСОБА_1 та у подальшому їх оспорення у суді.

Доводи апеляційної скарги про те, що висновки суду першої інстанції про наявність між сторонами правовідносин щодо договору позики, не відповідають фактичним обставинам справи, адже фактично між сторонами мали місце інші правовідносини, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не надано належних та допустимих доказів щодо існування між сторонами інших правовідносин, крім правовідносин щодо позики грошових коштів на загальну суму 82 770 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що у даному випадку не відбулася заміна зобов`язання за шкоду, спричинену пошкодженням автомобіля та сплату орендної плати за користування автомобілем, на боргове зобов`язання, адже у подальшому ОСОБА_1 за власні кошти було здійснено ремонт автомобіля позивача та сплачувалась оренда за користування його автомобілем, на підтвердження чого, надавалася виписка по картковому рахунку, а позивач такі обставини не заперечував та жодним чином не спростував, то ці доводи також не заслуговують на увагу, оскільки відповідачем не доведено існування інших правовідносин, що відбулася заміна зобов`язань.

Доводи апеляційної скарги щодо надання відповідачем виписки по картковому рахунку, то як правильно встановив суд першої інстанції, надана виписка не підтверджує існування між сторонами інших правовідносин (оренди автомобіля, користування ним, його ремон тощо), а також факт повернення боргу за договорами позики.

Доводи апеляційної скарги про те, що після складання боргових розписок між сторонами продовжилися правовідносини з приводу відшкодування вартості пошкодженого автомобіля та оренди автомобіля, які ОСОБА_1 врешті було виконано у повному обсязі, то ці доводи також відхиляються апеляціним судом, оскільки у разі виконання боргових зобов`язань відповідач повинен був забезпечити ці обставини доказами, зокрема, зазначити про виконання боргових зобов`язань у розписках, або вимагати ОСОБА_2 повернути ОСОБА_1 боргові розписки.

Доводи апеляційної скарги про те, що складаючи боргові розписки, якими ОСОБА_1 взяв на себе зобов`язання повернути позивачу грошові кошти у певний строк, він помилково вважав, що такі розписки мають характер забезпечення зобов`язань перед позивачем, що виникли з приводу відшкодування за пошкодження автомобіля, його збереження в належному технічному стані та сплату оренди за його подальше використання та в разі, якщо ОСОБА_1 не виконає ці зобов`язання, позивач матиме змогу задовольнити свої вимоги за рахунок стягнення з відповідача грошових коштів вказаних у розписках, то ці доводи також відхиляються апеляційним судом, оскільки відповідач, складаючи боргові розписки саме такого змісту, повинен був усвідомлювати їх природу та передбачати наслідки у разі невиконання ним цих розписок, які є саме борговими та не містять інших посилань на інші правовідносини, які, як вказує відповідач, нібито виникли між ним та позивачем щодо користування та ремонту автомобіля.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

З врахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам матеріального та процесуального закону. Підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, колегія не знаходить.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavinandothersv. Ukraine, №4909/04, § 58).

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 26 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Якщо розгляд справи здійснювався у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, то касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 лютого 2026 року.

СУДДІ: А. І. Дорош С. Б. Бутенко О. І. Обідіна