єдиний унікальний номер справи 546/1157/25
номер провадження 2/546/131/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м. Решетилівка

Решетилівський районний суд Полтавської області в складі головуючого судді Зіненка Ю.В., за участі секретаря судового засідання Лободи Н.І., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням,

встановив:

У листопаді 2025 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вимоги якого обґрунтовані тим, що приблизно о 16 год. 00 хв. 18 липня 2014 року сталася дорожньо транспортна пригода за участю водія автомобіля марки «MITSUBISHI L200», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та водія автомобіля марки «AUDI 100», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , внаслідок якої ОСОБА_3 загинув. Причиною смерті ОСОБА_3 стала закрита травма грудної клітини з множинними переломами ребер, що за своїм перебігом ускладнилася шоком крововтрата, яка і стала безпосередньою причиною смерті. Вироком Полтавського районного суду Полтавської областівід 24.04.2023 ОСОБА_2 визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та їй призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2023 року змінено. Засуджено ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки.

Позивачка ОСОБА_1 зазначає, що під час дорожньо транспортної пригоди був пошкоджений автомобіль марки «AUDI 100», д.н.з. НОМЕР_2 , який відповідно висновку №25-01 експертного товарознавчого дослідження від 29 травня 2018 року відновленню не підлягає, а вартість матеріальних збитків становить 154749,61 грн. Позивачка визнана потерпілою по справі та є спадкоємцем майна ОСОБА_3 . Тому вважає, що відповідач повинен відшкодувати їй вищезазначені збитки в межах страхового ліміту 50000,00 грн.

Крім того внаслідок ДТП позивачці заподіяна моральна шкода, яка полягає в тому, що внаслідок загибелі сина вона перенесла тяжкий душевний біль, страждання. Через це горе втрачено спокій та порушено життєві стосунки і змушує до здійснення додатковий зусиль по організації свого особистого життя. Тому розмір моральної шкоди позивачка визначила у 1 000 000 гривень.

Посилаючись на ст. 25 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Закон України «Про державний бюджет на 2014 рік», позивачка визначила загальний розмір страхового відшкодування моральної шкоди у сумі 30450 грн (1218 х 25).

Позивачка зверталася до відповідача про відшкодування вищевказаної шкоди, але той листом від 12.02.2025 ухвалив рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Тому вона вважає, що страхова компанія має виплатити їй майнову шкоду за пошкоджений автомобіль в межах страхового ліміту 50000 гривень, а пошкоджений автомобіль повинен бути переданий страховій компанії.

Посилаючись на викладені обставини, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь матеріальні збитки внаслідок пошкодження автомобіля сина у сумі 50000,00 гривень, а пошкоджений автомобіль передати відповідачу, моральну шкоду у сумі 30450,00 грн та витрати на правову допомогу в сумі 10000,00 гривень.

Ухвалою судді Решетилівського районного суду від 25 листопада 2025 було прийнято позовну заяву до розгляду та призначено судове засідання на 24 грудня 2025 року, яке було відкладене на 21 січня 2026 року у зв`язку з розглядом справи №546/1151/25.

29 грудня 2025 року до суду від представника відповідача - Андрющенко І.В. через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив на позовну заяву з клопотанням про поновлення відповідачу строку на подання відзиву. У даному відзиві, зокрема, відповідач зазначив про те, що позивачем пропущений строк на подачу позовної заяви через сплив її строку.

Ухвалою суду від 29 грудня 2025 року було відмовлено у задоволенні клопотання представниці відповідача - Андрющенко І.В. про поновлення строку на подання відзиву на позов, відзив Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» залишено без розгляду.

06 січня 2026 року від представниці відповідача Андрющенко І.В. до суду надійшла заява про застосування строків позовної давності, у якій вона зазначила, що 12.02.2025 Відповідачем розглянуто звернення Позивача та направлено відповідь за вих. 499 з наступною інформацією. Зазначене звернення стосувалось компенсації шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-трнспортної пригоди, яка сталася 18.07.2014 року за участю забезпеченого транспортного засобу MITSUBISHI L200 з номером НОМЕР_1 (далі - Забезпечений Т3), відповідальність власника якого застрахована ПрАТ «СК «Перша» за полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів N?A1-6157022. Враховуючи, що позивач не подала заяву у визначений законом строк, а саме протягом року з моменту настання страхового випадку для шкоди по майну (що завершився 17.07.2015 року) і не подали заяву протягом трьох років для шкоди по життю (що завершилося ІНФОРМАЦІЯ_1 ), тому з урахуванням даних обставин, ПрАТ «СК «Перша» було ухвалено рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування. Крім того, відповідно до вироку у справі №546/53/18 від 24.04.2023 цивільним відповідачем є ОСОБА_2 (обвинувачена), цивільний позивач ОСОБА_4 (потерпілий). ПрАТ «СК Перша» як цивільний співвідповідач у справі №546/53/18 не залучалось.

Отже, позивачем пропущений строк на подачу позовної заяви через сплив її строку. По-перше, наявність свого порушеного права Позивачу було відомо з моменту ДТП. По-друге, Позивачем не подавалось заява про поновлення строку на позовну заяву та не зазначалась причина для поновлення такого строку (якщо такі є). По-третє, відповідно до вироку у справі №546/53/18 від 24.04.2023 цивільним відповідачем є ОСОБА_2 (обвинувачена), цивільний позивач ОСОБА_4 (потерпілий). ПрАТ «СК Перша» як цивільний співвідповідач у справі №546/53/18 не залучалось. При цьому Верховний Суд у постанові від 11 лютого 2020 року у справі №10/5026/995/2012 звернув увагу на важливий аспект оцінки поважності причин пропуску строку позовної давності.

Зважаючи на викладені обставини представниця відповідача просить застосувати до позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» матеріальної та моральної шкоди строк позовної давності та у задоволенні позову відмовити (а. с. 72 74).

16 січня 2026 року до суду від представниці відповідача ОСОБА_5 надійшли додаткові пояснення подібного до заяви про застосування позовної давності змісту (а. с. 77 78).

29 січня 2026 року від представника позивачки ОСОБА_6 до суду надійшли додаткові пояснення, у яких він зазначив, що дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинув син позивачки ОСОБА_1 , сталася ІНФОРМАЦІЯ_2 . В цей же день відомості про це за номером кримінального провадження 0000289 були внесені в ЄРДР і за кваліфікацією ст. 286 ч. 2 КК України (КК України 2001). В цих відомостях графа «Особа, яку повідомлено про підозру» не заповнювалася. Постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Сулими С.В. від 29 серпня 2014 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000289 від 18.07.2014 року вперше було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення за п.2 ч.1 ст. 284 КПК України і з врахуванням того, що в діях ОСОБА_3 вбачалися порушення вимог п. 16.11 та п.2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України. Ухвалою апеляційного суду від 03.11.2014 року вищевказану постанову скасовано і проведення досудового розслідування продовжилося. Але постановою старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Сулими С.В. від 31 серпня 2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №000289 від 18.07.2014 року вдруге було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення з врахуванням того, що в діях ОСОБА_3 вбачалися порушення вимог п.16.11 та п.2.1 розділу 33 Правил дорожнього руху України. Про прийняті рішення про закриття кримінального провадження позивачку ОСОБА_1 ніхто не повідомляв, до участі на досудовому розслідування вона не залучалася. На місці ДТП вона не була присутня, обставинами скоєння ДТП не була обізнана. І лише 11 січня 2018 року (через три роки і 5 місяців після ДТП) обвинувальний акт кримінального провадження внесене до ЄРДР за № 000289 від 18.07.2014 року затверджено прокурором і скеровано до розгляду до Решетилівського районного суду Полтавської області 22.01.2018 року. Пізніше це кримінальне провадження 546/53/18 було направлено для подальшого розгляду до Полтавського районного суду Полтавської області. Не маючи альтернативи вибору по причині відсутності інформації про вищевказаний страховий поліс та страхову компанію з вище викладених причин, ОСОБА_1 у 2018 році (у межах розгляду кримінального провадження внесене до ЄРДР за № 000289) подала відповідний позов до Решетилівського районного суду Полтавської області про стягнення з водія ОСОБА_2 матеріальної та моральної шкоди. 08.11.2018 року позивачці ОСОБА_1 довгий час достеменно не було відомо про те, що транспортний засіб - автомобіль марки «МІТSUBISHI L 200» д.н.з. НОМЕР_1 , учасника ДТП, яким керувала ОСОБА_2 , забезпечений Полісом № АІ / 6157022 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПрАТ «СК «Перша» з датою укладення договору 16.01.2014. Лише під час довготривалого (з 2018 року по 24.03.2023) судового розгляду у Полтавському районному суді Полтавської області про наявність вищевказаного Полісу стало відомо і представником позивачки було заявлено про залучення страхової компанії до участі у справі. Поряд з цим ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року (справа № 546/53/18 провадження 11-кп/814/705/24) встановлено, що саме Полтавський районний суд Полтавської області не залучив страхову компанію до розгляду провадження як співвідповідача і у матеріалах справи відсутні докази про належне повідомлення ПрАТ «СК «Перша» про проведення судового засідання. Внаслідок цих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону колегія суддів , вирок в частині цивільного позову був скасований і позов був направлений до Полтавського районного суду Полтавської області на новий розгляд. Цією ж ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року ОСОБА_2 визнано винною за ч. 2 ст. 286 КК України було засуджено до 3 років 6 місяців позбавлення волі з іспитовим строком на 3 роки.

Таким чином, лише 15 травня 2024 року (з дати набрання вироку законної сили) позивачці ОСОБА_1 стало достеменно відомо винуватця смертельного ДТП, яка спричинила моральну та матеріальну шкоду. Лише після ухвали Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року (справа № 546/53/18 провадження 11-кп/814/705/24), ОСОБА_1 отримала можливість обґрунтовано, вказавши винну особу, звернутись до ПрАТ «СК «Перша» у виплаті страхових виплат. Відмову у задоволенні її заяви ОСОБА_1 отримала лише у березні 2025 року.

Незвернення ОСОБА_1 до страхової компанії було обумовлене обставинами, які не залежали від її дій, та нею було здійснено розумних, необхідних та достатніх заходів щодо такого відшкодування і тому строк звернення до страхової компанії пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, а тому з огляду на вищевикладене є всі підстави для задоволення позову.

Посилаючись на постанову Верховного Суду від 09 листопада 2022 року у справі №212/7628/21, постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к, від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц представник позивачки просив залишити без задоволення заяву представниці відповідача про застосування строків позовної давності.

Також звертав увагу, що на період воєнного стану (а до його введення на період карантину) строки позовної давності було призупинено. Зокрема на період карантину позовна давність призупинялася з 02.04.2020 року відповідно до п. 12 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України. А після запровадження воєнного стану такі ж зміни були внесені до пункту 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» з 17.03.2022. Остання редакція цього пункту передбачала, що у період дії воєнного стану строки позовної давності призупиняються. Тобто, час, протягом якого можна подати позов до суду, не рахується з 24 лютого 2022 року і до завершення воєнного стану (а. с. 88 93).

29 січня 2029 року до суду від представниці відповідача Андрющенко І.В. надійшли додаткові пояснення, у яких вона, посилаючись на письмові пояснення представника позивача відмітила відсутність підстав, які б заважали позивачу залучити страхову компанію та подати цивільний позов до відповідача. Відповідач зазначає про те, що Позивачем пропущений строк на подачу позовної заяви через сплив її строку та наявність свого порушеного права Позивачу було відомо з моменту ДТП. Відповідно до Вироку у справі №546/53/18 від 24.04.2023 цивільним відповідачем є ОСОБА_2 (обвинувачена), цивільний позивач ОСОБА_4 (потерпілий). ПрАТ «СК Перша» як цивільний співвідповідач у справі №546/53/18 не залучалось.Позивач не звертався до Відповідача та не заявляв по свій намір подачі заяви про страхове відшкодування. Відтак, право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 910/7449/17).

У позовній заяві Позивачем не зазначено про поважність причин пропуску строку до страховика та до суду з позовом, з огляду на викладене, позивач пропустила строк звернення до суду, а тому суд з цих підстав суд має відмовити у задоволенні позову (а. с. 113 115).

У зв`язку з перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті по справі №546/69/24 судове засідання було відкладено на 17 лютого 2026 року.

Аргументи учасників справи

У судове засіданні 17 лютого 2026 рокупозивачка ОСОБА_1 не з`явилася, до суду разом із позовом додала заяву, у якій просила судові засідання у справі за її позов проводити за її відсутності, позов підтримує та просить його задовольнити (а. с. 8).

Представник позивачки ОСОБА_6 у судове засідання 17 лютого 2026 року не з`явився, до суду надіслав заяву про проведення судового засідання за його відсутності, позов підтримав та просив його задовольнити (а. с. 120).

Представник відповідача та третя особа ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлена належним чином (а. с. 86, 87).

У зв`язку з вищевикладеним суд вирішив проводити судове засідання, ураховуючи положення частини другої статті 247 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Відповідно до копії вироку Полтавського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2023 року обвинувачена ОСОБА_2 , близько 16:00 год 18.07.2014, рухаючись у напрямку м. Харків по закритій та огородженій території, що відокремлена від проїзної частини дорожніми знаками 3.1 «Рух заборонено», автодороги М03 «Київ-Харків-Довжанський», яка є майданчиком, де виконуються будівельні роботи, виїзд з якого можливо розглядати як виїзд з прилеглої території на проїзну частину, навпроти повороту до с. Демидівка Решетилівського району Полтавської області, керуючи технічно справним та належним відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортною засобу Представництву «Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А.» автомобілем марки «MITSUBISHI L 200», д.н.з. НОМЕР_1 , в районі 311 км + 630 м вказаної автодороги, виїхала на діючу проїзну частину автодороги в напрямку с. Демидівка, де, у порушення вимог дорожнього знаку 3.1 «Рух заборонено» та невиконання вимог п. 10.2 Правил дорожнього руху України, не надала дорогу водію автомобіля марки «АUDI 100», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 , який рухався в напрямку від с. Демидівка до автодороги «Київ- Харків-Довжанський» та скоїла зіткнення із ним. Внаслідок дорожньо-транспортньої пригоди ОСОБА_3 , згідно з висновком судово- медичної експертизи № 767 від 30.07.2014, отримав тілесні ушкодження: множинні двохсторонні переломи ребер по декільком анатомічним лініям з масивними крововиливами в м`які тканини в місцях переломів; лівосторонній гемоторакс (наявність в лівій плевральній порожнині до 600 мл рідкої крові т її згортків); крововиливи у вушок серця; масивні прикореневі крововиливи обох легень; крововиливи під капсули обох нирок; багатоскалковий перелом лонної кістки; багатоскалковий перелом лівої плечової кістки та лівого гомілково - ступеневого суглобу з крововиливами в місцях переломів; забійна рана голови, садна кінцівок. Всі вище перелічені тілесні ушкодження є прижиттєвими, утворилися незадовго до настання смерті від дії тупих предметів, які діяли з достатньою для утворення ушкоджень силою, якими найбільш вірогідно могли бути виступаючі частини салону автотранспортного засобу, та могли утворитися у водія в момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 18.07.14, стосовно до живої особи, згідно з «правилами судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» (наказ МОЗ України № 6 від 17.01.1995) носять ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки та знаходяться з нею в прямому причинному зв`язку. Причиною смерті ОСОБА_3 стала закрита травма грудної клітини з множинними переломами ребер, що за своїм перебігом ускладнилася шоком - крововтрата.

ОСОБА_2 визнана винною у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та їй призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. Цивільний позов ОСОБА_1 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 292 692 грн на відшкодування моральної шкоди; цивільний позов ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 292 692 грн на відшкодування моральної шкоди; у задоволенні позовних вимог ОСОБА_7 відмовлено (а. с. 30 34).

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2023 року змінено. Засуджено ОСОБА_2 за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік, на підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, встановивши іспитовий строк 3 роки; вирок в частині вирішення цивільного позову скасовано та призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства (а. с. 25 29).

Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 10 квітня 2025 року було затверджено мирову угоду від 11.03.2025 у справі №546/53/18 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог на стороні відповідача - ПрАТ «СК «Перша», ПрАТ «СК Провідна» про стягнення моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди, за умовами якої, зокрема: сторони погодили та встановили, що розмір моральної шкоди, який спричинений в дорожньо-транспортній пригоді, що мала місце 18.07.2014 близько 16:00 год, в районі 311 км + 630 м автодороги М03 «Київ - Харків - Довжанський», за участю автомобіля марки MITSUBISHI L 200, д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_2 та автомобіля марки «АUDI 100», д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_3 і підлягає відшкодуванню Відповідачем на користь Позивача становить 585 384 (п`ятсот вісімдесят п`ять тисяч триста вісімдесят чотири) гривні 00 коп. (а. с. 20 22).

На момент дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 18 липня 2014 року цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля марки MITSUBISHI L 200, д.н.з. НОМЕР_1 , Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А. Представництво була застрахована ПрАТ «СК «Перша», що підтверджується копією полісу № АІ/6157022 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Строк дії договору (полісу) - з 01.02.2014 по 31.05.2015. Відповідно до пункту 1 даного полісу страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю становить сто тисяч гривень, та за шкоду, заподіяну майну п`ятдесят тисяч гривень. Розмір франшизи 0,00 грн (а. с. 14).

Листом від 12.02.2025 ПрАТ «СК «Перша» повідомила ОСОБА_1 , що у зв`язку тим, що нею не було подано заяву про страхове відшкодування у визначений законом строк, а саме протягом року з моменту настання страхового випадку для шкоди по майну, що завершився 17.07.2015 року) і не було подано заяву протягом трьох років для шкоди по життю (що завершилося 17.07.2017), ПрАТ «СК «Перша» ухвалило рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування (а. с. 23).

На підтвердження викладених у письмових поясненнях обставин про заперечення проти заяви представниці позивача проти застосування позовної давності представником позивача було надано:

копію витягу з ЄРДР про внесення 17.07.2014 відомостей до ЄРДР щодо дорожньо транспортної пригоди, яка мала місце приблизно о 16 год. 00 хв. 18 липня 2014 року за участю водія автомобіля марки «MITSUBISHI L200», д.н.з. НОМЕР_1 , ОСОБА_2 та водія автомобіля марки «AUDI 100», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_3 (а. с. 95);

копію постанови старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Сулим С.В. про закриття кримінального провадження від 29 серпня 2014 року, згідно з яким кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000289 було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення за п.2 ч.1 ст. 284 КПК України (а. с. 95 зворот а. с. 98);

копію постанови старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Сулим С.В. про закриття кримінального провадження від 31 серпня 2015 року, згідно з яким кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000289 було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення за п.2 ч.1 ст. 284 КПК України (а. с. 101 - 104);

копія рапорту о/у СКР Решетилівського РВ УМВС України В Полтавській області О.Ю. Нориці про те, що автомобіль марки MITSUBISHI L200, державний номерний знак НОМЕР_1 , 01.09.2014 було повернуто власнику за вказівкою слідчого управління (а. с. 105);

заява ОСОБА_1 про страхову виплату від 10.02.2025 до ПрАТ «СК Перша» щодо ДТП, яке мало місце 18.07.2014 (а. с. 107 108);

лист заступника начальника відділу прокуратури Полтавської області О. Бондаренка від 12.11.2024 в.о. обов`язків начальника ВР ДТП СУ УМВС України в Полтавській області Сулиму С.В. про направлення для подальшого розслідування матеріалів кримінального провадження № 000289 після скасування ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 03.11.2014 постанови про закриття кримінального провадження (а. с. 111).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини другої зазначеної статті).

У частинах першій, другій статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно зі статтею 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України).

За змістом статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

Страхова виплата за договором майнового страхування здійснюється страховиком у межах страхової суми, яка встановлюється у межах вартості майна на момент укладення договору;

За умовою частини першої, другої статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01 липня 2004 року № 1961-IV (далі Закон № 1961-IV), який був чинним на момент виникнення дорожньо транспортної пригоди (18 липня 2014 року) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV).

У разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний:

33.1.1. дотримуватися передбачених правилами дорожнього руху обов`язків водія, причетного до дорожньо-транспортної пригоди;

33.1.2. вжити заходів з метою запобігання чи зменшення подальшої шкоди;

33.1.3. поінформувати інших осіб, причетних до цієї пригоди, про себе, своє місце проживання, назву та місцезнаходження страховика та надати відомості про відповідні страхові поліси;

33.1.4. невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально (пункт 33.1. Закону № 1961-IV).

Страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою (пункт 36.1 статті 36 Закону № 1961-IV

Підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної витати), є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди ( підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Верховний Суд неодноразово висловлював свою позицію щодо питання строків звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування та права на звернення до суду з відповідним позовом. У своїх рішеннях Верховний Суд наголошував на тому, що пропуск строку подання заяви страховику сам по собі не є безумовною підставою для відмови у задоволенні позову, якщо потерпілий протягом річного (або трирічного) строку з моменту дорожньо-транспортної пригоди звернувся до суду з позовом про стягнення страхового відшкодування, оскільки таке звернення є належним способом захисту порушеного права та свідчить про волевиявлення потерпілого щодо отримання компенсації (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19); постанова Верховного Суду від 21 серпня 2018 року у справі № 227/3573/16-ц).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що:

«Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к зазначено, що у системному зв`язку зі статтею 36 вимоги підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права.

З вироку Полтавського районного суду Полтавської областівід 24 квітня 2023 року та ухвали Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року судом установлено, що цивільний позов пред`являвся до обвинуваченої ОСОБА_2 . У свою чергу приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Перша»до участі у справі у якості відповідача не залучалося.

Як було установлено судом вперше позивачка звернулася до страховика ПрАТ «СК «Перша» із заявою про відшкодуванням матеріальної та моральної шкоди у 2025 році.

Дана обставина свідчить про те, що позивачкою було пропущено визначені положеннями підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» річний строк звернення в частині відшкодування матеріальної шкоди та трирічний строк - в частині відшкодування моральної шкоди, яка є шкодою, заподіяною здоров`ю або життю потерпілого.

Отже, відмова страховика у здійсненні страхового відшкодування є правомірною та такою, що не суперечить положенням Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» .

Судом ураховується тривалість кримінального провадження, вирок по якому було ухвалено лише 24 квітня 2023 року, у той час як дорожньо транспортна пригода мала місце 18 липня 2014 року. Між тим існування кримінального провадження не може свідчити про неможливість звернення потерпілого до страховика з відповідною заявою про виплату страхового відшкодування, чи пред`явлення позову про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо транспортної пригоди.

До подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 травня 2024 року у справі № 161/8285/22.

Окрім того суд звертає увагу на наступне.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року в справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) вказано, що: «підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності».

Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України).

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (стаття 253 ЦК України).

Ураховуючи, що дорожньо транспортна пригода сталася 18 липня 2014 року, то перебіг строку позовної давності розпочався з 19 липня 2014 року, а його закінченням є 18 липня 2017 року.

Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення.

Така заява була подана представницею відповідача.

Таким чином, позивачкою було пропущена строк позовної давності, а заяв чи клопотань про його поновлення стороною позивача заявлено не було.

Щодо твердження представника позивачки в частині відсутності у позивачки інформації про прийняті рішення про закриття кримінального провадження, оскільки до участі на досудовому розслідування вона не залучалася, на місці ДТП вона не була присутня та з обставинами скоєння ДТП вона не була обізнана суд зазначає наступне.

У частині 2 статті 55 КПК визначається, що права і обов`язки потерпілого виникають з моменту подання заяви про залучення її до провадження як потерпілого.

Частина 6 статті 55 КПК передбачає, що якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.

За приписами пункту 1 частини першої статті 3 КПК України близькими родичами та членами сім`ї визнається, зокрема мати.

Як вбачається з постанов про закриття кримінального провадження від 29 серпня 2014 року та 31 серпня 2015 року старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Сулим С.В. станом на дати винесення постанов у кримінальному провадженні за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України потерпілим було визнано брата загиблого ОСОБА_7 , який представляв потерпілу сторону самостійно.

Тобто, ОСОБА_1 зі зверненням з відповідною заявою до органу досудового розслідування не зверталася.

А тому причини пропуску строків позовної давності у період з 2014 року по 2018 рік (рік подання позову в межах кримінального провадження) не можуть вважатися поважними, оскільки залежали від її волевиявлення та вчинення активних дій.

Представник позивача зазначав, що постановами старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області Сулими С.В. від 29 серпня 2014 року та від 31 серпня 2015 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 000289 було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_2 складу кримінального правопорушення за п.2 ч.1 ст. 284 КПК України.

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 03 листопада 2014 року у справі №554/13576/14-к постанову старшого слідчого СУ УМВС України в Полтавській області від 29.08.2014 року про закриття кримінального провадження за №0000289 було скасовано, а ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м. Полтави від 26 серпня 2016 року у справі № 554/6553/16-к було скасовано постанову старшого слідчого СВ ГУНП в Полтавській області Сулим С.В. від 31.08.2015 про закриття кримінального провадження № 0000289 внесеного до ЄРДР 18.07.2014 року.

Між тим навіть у період з 26 серпня 2016 року, коли було скасовано останню постанову слідчого про закриття кримінального провадження, до моменту надходження обвинувального акту у вказаному кримінальному провадженні до суду у січня 2018 року позивачкою ОСОБА_1 не було вжито жодних дій з метою отримання страхового відшкодування шляхом пред`явлення позову до завдавача шкоди чи його страховика.

При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що згідно з частиною п`ятою статті 1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Таким чином закон містить вказівку на перерозподіл обов`язку доказування та зобов`язує саме відповідача довести, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, була спричинена внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Разом із тим, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, завжди є неправомірною та передбачає безвинну відповідальність власника такого джерела.

Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 280/1222/17 (провадження № 61-42888св18).

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини.

А отже, питання встановлення вини особи у вчиненні кримінального правопорушення, внаслідок якого загинув син позивачки у даній справі, не впливало на право потерпілої на відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Поважних причин зволікання з пред`явленням позову до страховика чи до підозрюваної ОСОБА_2 в межах строку позовної давності стороною позивачки наведено не було.

Щодо твердження сторони позивачки про те, що ОСОБА_1 довгий час достеменно не було відомо, що транспортний засіб - автомобіль марки «МІТSUBISHI L 200» д.н.з. НОМЕР_1 , яким керувала ОСОБА_2 , забезпечений Полісом № АІ / 6157022 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ПрАТ «СК «Перша» та щодо того, що Полтавський районний суд Полтавської області не залучив страхову компанію до розгляду провадження як співвідповідача суд зазначає наступне.

Так, ухвалою Полтавського апеляційного суду від 15 травня 2024 року вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2023 року у справі №5646/53/18 в частині вирішення цивільного позову було скасовано та призначено в цій частині новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства у зв`язку із незалученням страхової компанії до участі у справі в якості співвідповідача (а. с. 25 29).

Однак визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі (частини перша, друга статті 51 ЦПК України).

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

У свою чергу заміна відповідача у справі може бути здійснена виключно за клопотанням позивача, в той час як суд позбавлений можливості здійснити заміну відповідача за власною ініціативою.

Отже, клопотання про залучення до участі у справі №546/53/18 у якості співвідповідача страховика завдавача шкоди - Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша» мало бути подане саме стороною позивачки ОСОБА_1 .

Відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень позивачка ОСОБА_1 була залучена до кримінального провадження у якості потерпілої у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_2 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України у справі №546/53/18 ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 28 серпня 2018 року, ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 28 серпня 2018 року її було визнано цивільним позивачем у даному кримінальному провадженні.

У подальшому ухвалою Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2018 року було задоволено подання голови комісії з реорганізації (злиття) Решетилівського районного суду Полтавської області від 8 жовтня 2018 року та передано кримінальне провадження №0000289 щодо ОСОБА_2 , обвинуваченої у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.286 КК України, на розгляд до Полтавського районного суду Полтавської області.

Підготовче засідання Полтавським районним судом Полтавської областібуло проведено 27 грудня 2018 року.

При цьому суд звертає увагу, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц зазначила, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, розмежувавши інститути регресу та суброгації… З огляду на це відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Таким чином, починаючи з липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду сформувала висновок про те, що у разі пред`явлення особою позову, вимоги якого перебувають в межах суми страхового відшкодування, належним відповідачем є саме страхова компанія.

Суд звертає увагу, що у вироку Полтавського районного суду Полтавської області від 24 квітня 2023 року у справі №546/53/18 судом було установлено, що згідно з полісом №АІ/6157022 від 16.01.2014, укладеного між ПрАТ «СК «Перша» та представництвом «Тодіні Коструціоні Дженералі С.П.А.», застрахована цивільно-правова відповідальність осіб за участі забезпеченого транспортного засобу - автомобіля марки «MITSUBISHI L 200» д.н.з. НОМЕР_1 , страхова сума (ліміт відповідальності страховика) за цим полісом визначена у розмірі 100 000 грн за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю потерпілих.

Тобто, дана обставина була відома стороною позивачки у даній справі під час розгляду кримінального провадження, проте правом на подання клопотання про залучення до участі у справі у якості співвідповідача страхову компанію не скористалася.

Судом ураховується, що постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин, який неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набрав чинності 02 квітня 2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Проте станом на 02 квітня 2020 року позивачкою ОСОБА_1 вже було пропущено строк позовної давності.

Що ж до поданого у 2018 році позову, то суд вже зазначав, що до участі у справі позивачем не було залучено страхову компанію завдавача шкоди у якості співвідповідача.

Між тим у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 червня 2022 року в справі № 335/6227/20 з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 712/8916/17 вказано, що: «на підставі припису частини другої статті 264 ЦК України переривання позовної давності відбувається у разі подання до суду саме позову до належного відповідача з дотриманням вимог процесуального закону щодо форми та змісту позовної заяви, правил предметної та суб`єктної юрисдикції й інших вимог, порушення яких перешкоджає відкриттю провадження у справі. Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов правильного висновку про те, що оскільки позовна заява подана […] у межах трирічного строку позовної давності, не відповідала вимогам пункту 2 частини другої статті 119 ЦПК України (у редакції чинній на момент звернення до суду) і позовні вимоги були пред`явлені до неналежного відповідача […], то строк позовної давності у даному випадку не переривався […]».

Зважаючи на вищевикладені обставини, у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Щодо судових витрат

Відповідно до вимог частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, суд покладає понесені судові витрати на позивачку.

На підставі викладеного та керуючись статтями 4, 11-13, 76-81, 83, 133, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд

ухвалив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору ОСОБА_2 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, завданої кримінальним правопорушенням відмовити у повному обсязі.

Судові витрати позивача у справі покласти на позивачку ОСОБА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо воно не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників судового процесу:

Позивачка ОСОБА_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_3 .

Представник позивачки ОСОБА_6 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП - НОМЕР_4 .

Відповідач Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Перша», місцезнаходження: вул. Фізкультури, буд. 30, м. Київ, 03150, ІКЮО в ЄДРПОУ - 31681672.

Третя особа ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 .

Повне рішення складено 18 лютого 2026 року.

Суддя Ю.В. Зіненко