Дата документу 17.02.2026 Справа № 331/3926/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/11/26 Головуючий у 1-й інстанції: Антоненко М.В.
Є.У.№ 331/3926/20 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
УХВАЛА

17 лютого 2026 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючої Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Подліянової Г.С.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Національного університету «Запорізька політехніка» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до НУ «Запорізька політехника» про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Зазначав, що з вересня 2019 року працював асистентом кафедри фінансів, банківська справа та страхування в Запорізькому Національному технічному університеті.

Наказом № 301-К від 19.08.2020 по Запорізькому національному технічному університету його звільнено з посади асистента кафедри «Фінанси, банківська справа та страхування» з 31.08.2020 за закінченням дії строкового договору.

Позивач зазначав, що не був повідомлений належним чином про звільнення з посади та йому на руки не видали трудову книжку, не ознайомили з наказом про звільнення.

Крім того, вважав, що строк дії трудового договору станом на серпень 2020 року не сплив, оскільки в заяві про прийняття на роботу від 27.08.2019 строк договору зазначено з 02.09. 2019 по 31.08.2022.

Посилаючись на порушення відповідачем встановленого КЗпП України порядку звільнення, ОСОБА_1 просив суд скасувати наказ № 301-К від 19.08.2020 про його звільнення та поновити на посаді асистента кафедри «Фінанси, банківська справа та страхування», стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.08.2020 по 09.06.2021 у розмірі 57761,28 грн. та допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення середнього заробітку; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Відповідач визнав позов, подавши суду відповідну заяву, в якій просив за результатами підготовчого провадження ухвалити рішення на користь позивача ОСОБА_1 (а.с.26,49).

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2021 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано Наказ Національного університету «Запорізька політехника» від 19.08.2020 № 301-К про звільнення ОСОБА_1 з посади асистента кафедри «Фінанси, банківська справа та страхування».

Поновлено ОСОБА_1 на посаді асистента кафедри «Фінанси, банківська справа та страхування» Національного університету «Запорізька політехника».

Стягнуто з Національного університету «Запорізька політехніка» на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.08.2020 по 09.06.2021 у розмірі 57761,28 грн.

Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді асистента кафедри «Фінанси, банківська справа та страхування» Національного університету «Запорізька політехника».

Стягнуто з Національного університету «Запорізька політехника» на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн.

Рішення суду виконано відповідачем у добровільному порядку. ОСОБА_1 поновлено на роботі, на його користь університетом виплачені всі належні позивачеві суми.

Апеляційне провадження відкрито 10.07.2023 за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , який не був залучений та не брав участі у розгляді справи, однак вважає, що оскаржуваним судовим рішенням вирішено питання про його права та обв`язки. У своїй апеляційній скарзі (т. 1 а.с. 73-78) скаржник просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Адвокатом позивача Гараби С.С. Погосян М.А. подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 , у якому основними аргументами є те, що оскаржуваним рішення не порушено права та інтереси апелянта, оскільки, як видно зі змісту рішення, жодних питань щодо його прав, інтересів та обов`язків не вирішувалось і жодних висновків щодо цього оскаржуване рішення не містить. Представник позивача просила зупинити апеляційне провадження, оскільки позивач з 14.03.2022 призваний на військову службу і зарахований до Національної Гвардії України.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року за клопотанням адвоката Погосян М.А. зупинено апеляційне провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_1 у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 19 січня 2026 року провадження у справі поновлено.

На час перегляду справи судом апеляційної інстанції ОСОБА_1 звільнився з роботи за власним бажанням.

Заслухавши у відкритому судовому засіданні суддю доповідача, доводи апелянта ОСОБА_2 і його представника адвоката Світлицького Д.А., які підтримали апеляційну скаргу і просили про її задоволення, заперечення ОСОБА_1 і його представника адвоката Погосян М.А., думку представника відповідача, який покладався на розсуд суду, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Положення пункту 8 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одну з основних засад судочинства забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом, і таким чином закріплює гарантії перевірки в апеляційному порядку судових рішень.

ЄСПЛ виходить із поваги до правила res judicata як принципу остаточності судових рішень, відповідно до якого повноваження судів вищих інстанції щодо перегляду мають використовуватися для виправлення фундаментальних судових помилок під час здійснення правосуддя, а не для нового розгляду справи. Перегляд справи не може розглядатись як замаскована апеляція, а сама лише можливість існування двох поглядів на предмет не є підставою для повторного розгляду справи (п. 52 рішення від 24.07.2003 у справі «Ryabykh v. Russia»).

З вказаного слідує, що ініціювання нового розгляду призводить до порушення принципу остаточності рішення суду.

Відповідно до ч. 1 статті 352 ЦПК України, особи, які не брали участь у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Вказана стаття визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення, які поділяються на дві групи учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Отже, право на апеляційне оскарження рішення суду виникає в особи, яка не була учасником розгляду справи, у разі, якщо оскаржуване рішення містить положення щодо прав чи обов`язків скаржника.

При цьому, на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або в ньому мають міститися судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в п. 1 ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.

Після прийняття апеляційної скарги особи, яка не брала участі у справі, суд апеляційної інстанції з`ясовує, чи прийнято оскаржуване судове рішення безпосередньо про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно. Встановивши такі обставини, суд вирішує питання про залучення скаржника до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору та, як наслідок, скасовує судове рішення на підставі п.4 ч. 3 ст. 376 ЦПК України, оскільки таке порушення норм процесуального права є в будь якому випадку обов`язковою підставою для скасування рішення місцевого суду, якщо суд першої інстанції прийняв судове рішення про права, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі.

Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, то апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України, оскільки у такому випадку не існує правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, в зв`язку з чим відсутній суб`єкт апеляційного оскарження.

Такі правові висновки містяться у чисельних постановах Верховного Суду, зокрема, від 19 червня 2018 у справі № 910/18705/17, від 03 червня 2019р. у справі № 910/6767/17, від 04 липня 2019 у справі № 175/2307/14-ц, від 25 жовтня 2019 у справі № 910/16430/14, від 05 травня 2020 у справі № 910/9254/18, від 13 січня 2021 у справі № 466/5766/13-ц.

Відповідно до вимог ч. 4 статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Таким чином, суд апеляційної інстанції має першочергово з`ясувати, чи стосується оскаржуване судове рішення безпосередньо прав та обов`язків скаржника, та лише після встановлення таких обставин вирішити питання про скасування судового рішення, а у випадку встановлення, що права заявника оскаржуваним судовим рішенням не порушені та питання про її права і обов`язки стосовно сторін у справі судом першої інстанції не вирішувалися закрити апеляційне провадження, оскільки в останньому випадку така особа не має права на апеляційне оскарження рішення суду.

ОСОБА_2 у своїй апеляційній скарзі (т. 1 а.с. 73-78) наполягав на тому, що суд першої інстанції вирішив питання про його права та обов`язки. У серпні 2020 року він обіймав посаду ректора університету і підписував наказ про звільнення ОСОБА_1 . У зв`язку із поновленням ОСОБА_1 на роботі і стягненням з університету середнього заробітку за час вимушеного прогулу, прокурор в інтересах держави пред`явив до нього позов про відшкодування майнової шкоди в порядку зворотної вимоги.

Перевіривши вказані аргументи, колегія дійшла висновку, що оскаржуваним рішенням питання про права та обов`язки ОСОБА_3 не вирішувалися.

Встановлено, що ОСОБА_2 з 26.06.2020 по 01.02.2021 виконував обов`язки ректора Національного університету «Запорізька політехніка», тобто був його керівником.

Як керівник установи ОСОБА_2 видав наказ про звільнення ОСОБА_1 з роботи, який в подальшому судом визнано незаконним та скасовано і, як наслідок, працівника поновлено на роботі та стягнуто з університету середній заробітку за час вимушеного прогулу.

На час розгляду справи судом першої інстанції ОСОБА_2 вже не був ректором університету та не був залучений в цю справу.

На думку апелянта, суд повинен був залучити його до участі у справі як третю особу на стороні відповідача, оскільки за вимогами трудового законодавства саме на посадову особу, яка видала незаконний наказ, покладається обов`язок з відшкодування шкоди, заподіяної установі у зв`язку із виплатою працівникові середнього заробітку за вимушений прогул.

З цього приводу колегія суддів зазначає, що дійсно, у п. 33 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» передбачалося обов`язкове притягнення до участі в справі про поновлення на роботі службову особу, на яку покладається обов`язок відшкодувати шкоду підприємству, установі, організації, заподіяну в зв`язку з оплатою незаконно звільненому або переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи.

Однак ця постанова Пленуму приймалась на підставі аналізу трудового законодавства, яке діяло на час прийняття цієї постанови, а також відповідно до наявної на той час статті 109 ЦПК України, яка передбачала залучення судом з власної ініціативи до участі у справі про поновлення на роботі незаконно звільнених працівників у якості третіх осіб на стороні відповідача службової особи, за розпорядженням якої було здійснено звільнення.

Вказана норма права передбачала, що встановивши, що звільнення було здійснено з явним порушенням законодавства, суд в тому ж процесі повинен був покласти на винну службову особу обов`язок відшкодувати державному підприємству, установі, організації, колгоспу … шкоду, спричинену в зв`язку з оплатою вимушеного прогулу в розмірі, передбаченому законом про працю, та на ст. 419 ЦПК України (в редакції на час прийняття постанови Пленуму), які втратили чинність з прийняттям нового ЦПК України.

На час ухвалення судом рішення про поновлення на роботі ОСОБА_1 у чинному ЦПК України питання про залучення до участі у справі третіх осіб вирішується по-іншому. Нормами ЦПК не передбачено обов`язкового залучення до участі у справі за ініціативою суду у якості третьої особи на стороні відповідача службової особи, за розпорядженням якої було здійснено звільнення (ст.ст. 53-54 діючого ЦПК України).

Відповідно до приписів статей 53, 54 ЦПК України залучення третіх осіб у справу відбувається за заявою учасників справи, а також такі особи можуть вступити у справу за власною ініціативою.

Відповідно до ч. 1 статті 54 ЦПК України, якщо в результаті ухвалення судового рішення сторона може набути право стосовно третьої особи або третя особі може пред`явити вимоги до сторони, така сторона зобов`язана сповістити цю особу про відкриття провадження у справі і подати до суду заяву про залучення її до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору.

Колегія наголошує на тому, що предметом спору у цій справі було визнання незаконними наказу про звільнення, виданого скаржником як посадовою особою від імені Національного університету «Запорізька політехніка», стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з університету, а не з посадової особи, відтак визначені положеннями ст. 54 ЦПК України обставини для залучення ОСОБА_2 в якості третьої особи були відсутні.

Між тим, ОСОБА_2 мав самостійну можливість вступити у справу як третя особа, але не вважав це за необхідне, хоча був обізнаним про спір, а також про ймовірні подальші наслідки для себе як керівника у випадку поновлення працівника на роботі судом та стягнення на його користь середнього заробітку, оскільки такі наслідки передбачені приписами КЗпП.

Так, із доданих до апеляційної скарги письмових доказів встановлено та ці обставини не спростовані апелянтом ОСОБА_2 , що, перебуваючи на посаді в.о. ректора Національного університету «Запорізька політехніка» з 26.06.2020 по 01.02.2021, він повинен був бути обізнаним про наявність цієї судової справи, оскільки 27.01.2021 НУ «Запорізька політехніка» як відповідач (т.1 а.с.24) отримав супровідний лист, позовну заяву, копію ухвали районного суду від 03.11.2020 про відкриття провадження у справі.

Як зазначав ОСОБА_2 у службовій записці на ім`я ректора університету, процесуальні документи надійшли на адресу університету за два робочих дні до його звільнення з посади в.о. ректора, на супровідному листі районного суду він як виконуючий обов`язки ректора поставив свою резолюцію, якою спрямував ці документи до юридичного відділу, будь-якої інформації щодо справи він в подальшому не отримував.

Тож, в даному випадку вся відповідальність за не вступ у цю справу в якості третьої особи покладається виключно на апелянта, а суд та інші учасники справи не порушували жодних його прав.

Будь-яких позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 не заявляв, відповідачем у справі був Національний університет, з яким позивач перебував у трудових відносинах і який визнав позов у суді першої інстанції, а отже, погодився з доводами працівника про порушення роботодавцем вимог трудового законодавства при розірванні трудового договору.

Із чисельних рішень судів у аналогічних справах про поновлення працівників на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу вбачається, що вони розглядались без залучення третіх осіб керівників, якими видавалися накази про звільнення, за наявності потенційної можливості подальшого звернення до них із позовами про стягнення сплачених сум у регресному порядку.

Однак відповідно до приписів ч. 5 статті 82, ч. 2 ст. 54 ЦПК України, така особа може в загальному порядку спростовувати обставини, що були встановлені під час розгляду справи про поновлення працівника на роботі, а не залучення службової особи, за наказом якої відбулося звільнення працівника з роботи, до участі у справі під час розгляду справи про поновлення працівника на роботі, не є самостійною та обов`язковою підставою для скасування рішення про поновлення працівника на роботі.

Крім того, як вбачається із наданої апелянтом копії ухвали про прийняття позовної заяви та відкриття провадження у справі від 18 травня 2023 року, позов про відшкодування майнової шкоди у порядку зворотної вимоги (регресу) у вигляді сплачених з державного бюджету коштів на погашення суми середнього заробітку пред`явлено до ОСОБА_2 не університетом, який є відповідачем у цій справі, а прокурором в інтересах держави, які участі у розгляді цієї справи не приймали.

Зважаючи на все вище наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції вирішив питання про його права та обов`язки, є помилковими, ґрунтуються на припущеннях, що суперечить вимогам ст. 81 ч. 6 ЦПК України.

Верховний Суд у своїй постанові від 8 грудня 2021 р. у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/14240/15-ц скасував рішення апеляційного суду, який не мав розглядати апеляційну скаргу по суті.

Розглянувши касаційну скаргу заступника прокурора, Верховний Суд вказав, що у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 р. у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що ч. 1 ст. 352 ЦПК визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У п. 3 ч. 1 ст. 362 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Тобто, у разі подання апеляційної скарги особою, яка не брала участі у справі, і апеляційним судом встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Слідуючи такому висновку, колегія суддів наголошує, що права ОСОБА_2 як в.о. керівника Національного університету «Запорізька політехніка», який видавав наказ про звільнення позивача, захищав сам університет як відповідач. Останній не заперечував проти позову щодо незаконності звільнення ОСОБА_1 , добровільно виконав рішення суду.

За таких обставин, апеляційним судом після відкриття апеляційного провадження за скаргою ОСОБА_2 встановлено, що суд першої інстанції рішенням від 09 червня 2021 року не міг вирішувати і не вирішував питання про права та обов`язки апелянта як особи, яка не приймала участі у цій справі, але яка подала апеляційну скаргу саме з підстав вирішення судом питання про її права та обов`язки.

В силу вимог ст. 362 ч. 1 п. 3 ЦПК України суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Керуючись ст.ст. 362 ч. 1 п. 3, 381 ч. 2 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 09 червня 2021 року у цій справі закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст ухвали складено 19 лютого 2026 року.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

Г.С. Подліянова