УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" січня 2026 р. м. Харків

Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого - судді Муратової С.О.,

за участю секретаря - Драгана О.А.,

скаржника - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в приміщенні Київського районного суду м. Харкова цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця Київського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля Олега Євгеновича, стягувач: ОСОБА_2 , третя особа: Київський відділ Державної виконавчої служби у мсті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України,-

встановив:

26.09.2025 до Київського районного суду м. Харкова надійшла вказана скарга, в якій заявник просить поновити скаржнику ОСОБА_1 процесуальний строк на оскарження рішень, дій та бездіяльності державного виконавця у ВП №18551074; визнати неправомірними дії старшого державного виконавця Шепель О.Є. у ВП№ 18551074 з винесення постанов від 29.05.2018; скасувати у ВП №18551074 постанови старшого державного виконавця Шепель О.Є. Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ в Харківській області: про арешт майна боржника від 29.05.2025; про тимчасове обмеження у праві полювання від 29.05.2025; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 29.05.2025; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 29.05.2025; про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.05.2025.

На обґрунтування скарги зазначає, зокрема, що 04.09.2025 скаржник ознайомився у приміщенні Київського ВДВС у місті Харкові Східного МРУ МЮ з зазначеними постановами старшого державного виконавця Шепель О.Є. Київського ВДВС м. Харків ГТУЮ Харківській області від 29.05.2018 у ВП №18551074 про стягнення аліментів на підставі виконавчого листа №2-16397/03, виданого 11.08.2003, на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова. Вважає, що вищевказані постанови старшого державного виконавця Шепеля О.Є. від 29.05.2018 у ВП №18551074, окрім постанови про повернення виконавчого листа у зв`язку із закінченням строку для даного виду стягнення, як і самі дії державного виконавця є незаконними. Повертаючи виконавчий лист №2-16397/03, виданий 11.08.2003 на підставі рішення Київського районного суду м. Харкова, постановою про повернення виконавчого листа у зв`язку із закінченням строку для даного виду стягнення від 29.05.2025 у виконавчому проваджені №18551074, старший державним виконавець Шепель О.Є. не врахував, що після повернення ним цього виконавчого листа, жодні інші дії державним виконавцем не мають проводитися. А відтак, всі інші наступні постанови у даному виконавчому проваджені №18551074, винесені безпідставно, з порушенням ст. 56 Закону України «Про виконавче провадження». Повернення виконавчих документів є стадію завершення виконавчого провадження, за яким жодні інші дії державного виконавця не проводяться. Ураховуючи, що вищевказані обмеження накладаються при стягненні аліментів, то винесення постанов на стадії завершення, коли аліменти не стягуються, є вочевидь незаконним. Скаржник є учасником бойових дій, інвалідом 3 групи та може самостійно пересуватися лише власним транспортним засобом та потребує лікування.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.09.2025, розгляд вказаної справи визначено судді Київського районного суду м. Харкова Муратовій С.О. (а.с. 16).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2025 клопотання ОСОБА_1 про витребування матеріалів виконавчого провадження задоволено; витребувано з Київського відділу державної виконавчої служби міста Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області, належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 18551074, щодо боржника ОСОБА_1 (а.с. 22).

07.11.2025 до канцелярії суду надійшло повідомлення старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бабінських К. на виконання ухвали Київського районного суду м. Харкова від 06.10.2025 (а.с. 32).

В судовому засіданні ОСОБА_1 підтримав подану скаргу, просив її задовольнити, та вважати вірним в прохальній частині скарги дати винесення постанов державним виконавцем як: «29.05.2018», замість помилково зазначеного: «29.05.2025».

В судове засідання стягувач ОСОБА_2 , державний виконавець Київського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепель О.Є., представник Київського відділу Державної виконавчої служби у мсті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України не з`явилися, повідомлялися належним чином про дату, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомили.

Суд, вислухавши пояснення скаржника, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги в скарзі, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного.

Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 81 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, зобов`язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виникає спір.

Вимоги ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачають, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим ЦПК України випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані (у письмовій або електронній формі, речовими об`єктами, висновками експертів, показаннями свідків), на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Вимогами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України в цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, згідно якого кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Із матеріалів справи вбачається, що постановою Київського районного суду м. Харкова від 04.08.2003 стягнуто з ОСОБА_1 , 1980 року народження, на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частки всіх видів доходу щомісячно, але не менше 1/2 неоподаткованого мінімуму доходів громадян на дитину, починаючи з 28.07.2003 та до досягнення нею повноліття (а.с. 4 справи №2-16397/13).

11.08.2003 Київським районним судом м. Харкова направлено до ВДВС Київського району м. Харкова для виконання за територіальністю виконавчий лист у відношенні ОСОБА_1 за справою №2-16397/13 (а.с. 15 справи №2-16397/13).

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О.Є. про повернення виконавчого документа стягувачу від 29.05.2018 ВП №18551074, відповідно до виконавчого документу стягнення проводиться до досягнення повноліття дитини. Отже, строк передбачений Законом для даного виду стягнення закінчився 10.06.2017. Заборгованість по аліментам складає 87892,68 грн. У боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійсненні державним виконавцем відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. З метою забезпечення виконання рішення на майно боржника накладено арешт. Враховуючи викладене, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ: виконавчий лист №21-16397/03, виданий 11.08.2003 Київським районним судом м. Харкова про стягнення аліментів згідно до виконавчого документу, повернуто стягувачу (а.с. 7).

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О.Є. про арешт майна боржника від 29.05.2018 ВП №18551074, з метою забезпечення виконання рішення накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 87892,68 грн. (а.с. 8).

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О.Є. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 29.05.2018 ВП №18551074, виконавцем встановлено, що у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згядно розрахунку від 29.05.2018 за період з 28.07.2003 по 10.06.2017 в сумі 87892,68 грн., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві полювання до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №2-16397/03, виданого 11.08.2003 (а.с. 9).

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О.Є. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи апалогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 29.05.2018 ВП №18551074, встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи апалогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №2-16397/03, виданого 11.08.2003 (а.с. 10).

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О.Є. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 29.05.2018 ВП №18551074, встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві керування транспортними засобами до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №2-16397/03, виданого 11.08.2003 (а.с. 11).

Постановою старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О.Є. про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.05.2018 ВП №18551074, встановлено тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі згідно виконавчого листа №2-16397/03, виданого 11.08.2003 (а.с. 12).

Згідно копії посвідчення серії НОМЕР_1 від 27.03.2017, ОСОБА_1 є учасником бойових дій (а.с. 14).

Згідно повідомлення старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Бабінських К. від 03.11.2025 №170901, за результатами перевірки Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №18551074 при примусовому виконанні виконавчого листа від 11.08.2003 №2-16397/03 виданого Київським районним судом м. Харкова про стягнення аліментів, 29.05.2018 державним виконавцем винесена постанова про повернення ВД стягувачу за п. 2 ч. 1 ст. 37, відсутність у боржника майна. Наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 №1829/5 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» у пунктах 1-2 розділу XI передбачено наступне: передані до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця справи та виконавчі провадження, строк зберігання яких закінчився, підлягають знищенню. Строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, крім виконавчих проваджень за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить один рік. У зв`язку із закінченням строку зберігання матеріалів виконавчого провадження, надати копії матеріалів виконавчого провадження є неможливим (а.с. 32).

Відповідно до ч. 1 ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Згідно з п. а ч. 1 ст. 449 ЦПК України, скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи.

Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом (ч. 2 ст. 449 ЦПК України).

Згідно ч. 1, ч. 6 ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Згідно наданих суду даних, 02.09.2025 ОСОБА_1 звернувся на адресу Київського ВДВС у місті Харкові із заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №18551074 (а.с. 6).

06.09.2025 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 направлено скаргу на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця, яка надійшла до канцелярії суду 17.09.2025 (а.с. 6-10, 11 справа №2-16397/03).

Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 18.09.2025 скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області визнання дій при складанні постанов не правомірними та скасування постанов, залишено без розгляду та повернуто заявнику (а.с. 13-14 справа №2-16397/03).

В подальшому, 24.09.2025 засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 повторно направлено скаргу на рішення, дії та бездіяльність державного виконавця, яка надійшла до канцелярії суду 26.09.2025 (а.с. 15).

За наведених обставин, суд вважає за можливе визнати поважними причини пропуску строку для подання скарги та з метою реалізації права ОСОБА_1 на доступ до правосуддя поновлює вказаний строк.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказував у своїх рішеннях, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.1997 у справі «Горнсбі проти Греції», № 18357/91, § 40).

Виконання судових рішень у справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду й ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статями 6, 13 Конвенції.

Саме такий принцип застосовує ЄСПЛ у своїй сталій практиці, зазначаючи, що виконання судових рішень є невід`ємною частиною судового процесу, оскільки без цієї стадії судового процесу сам факт прийняття будь-якого рішення суду втрачає сенс. Саме на цій стадії судового процесу завершується відновлення порушених прав особи.

ЄСПЛ неодноразово наголошував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень (рішення у справах «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997, «Ясіун`єне проти Литви» від 06.03.2003, «Руйану проти Румунії» від 17.06.2003, «Півень проти України» від 29.06.2004).

Існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов`язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у розумінні статті 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справі «Агрокомплекс проти України» від 25.07.2013).

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції.

Згідно з частиною п`ятою статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Принцип обов`язковості судових рішень конкретизовано у статті 18 ЦПК України: судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх в добровільному порядку, на час видачі 11.08.2003 Київським районним судом м. Харкова виконавчого листа № 2-16397/036, пред`явлення його до виконання було врегульовано Законом України від 21.04.1999 № 606-XIV «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 606-XIV), який втратив чинність 05.10.2016.

На підставі статті 1 Закону № 606-XIV виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, зазначених у цьому Законі, спрямованих на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які здійснюються на підставах, у спосіб та в межах повноважень, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, виданими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі статтею 11 Закону № 606-XIV державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

05.10.2016 набрав чинності Закон України від 02.06.2016 № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII).

Згідно з пунктом 5 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред`являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

Відповідно до пункту 7 розділу ХІІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1404-VIII виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом 05.10.2016 виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону.

У пункті 2 частини першої статті 37 Закону № 1404-VIII зазначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Підстави для закінчення виконавчого провадження на момент розгляду цієї справи визначені у частині першій статті 39 Закону № 1404-VIІІ.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14.05.2025 в справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначила, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.

Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 39 Закону № 1404-VIII, свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.

З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону № 1404-VI11).

Водночас частиною п`ятою статті 37 Закону № 1404-VIII визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.

Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.

Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа визначені статтею 40 Закону № 1404-VIII.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 40 Закону № 1404-VIII у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону № 1404-VIII підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 12 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну «Укроборонпром», акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну «Укроборонпром», державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну «Укроборонпром» або на момент припинення Державного концерну «Укроборонпром» було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності», звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України «Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності».

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Велика Палата Верховного Суду виснувала, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника, та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:

- у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);

- у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.

Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника та тимчасові обмеження, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.

Водночас Велика Палата Верховного Суду звернула увагу, що законодавець у Законі № 1404-VIII, який набрав чинності з 05.10.2016, передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону № 1404-VIII).

Отже, за загальним правилом, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника та скасування тимчасових обмежень, оскільки така обставина не належить до винятків, передбачених частиною третьою статті 37 Закону № 1404-VIII.

Подібні висновки сформульовані в постановах Верховного Суду від 17.01.2018 в справі № 910/8019/15, від 06.03.2019 в справі № 263/1468/17, від 04.03.2020 в справі № 127/2-1421/09, від 16.03.2020 в справі № 137/1649/17, від 29.03.2023 в справі № 202/1182/22.

Однак відповідно до частини першої, другої, пункту 1 частини четвертої статті 12 Закону № 1404-VIII виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.

29.05.2018 старшим державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Даних про пред`явлення повторно виконавчого листа до виконання протягом трьох років після 29.05.2018, суду не надано.

Стягувач, який пропустив строк пред`явлення виконавчого документа до виконання, має право звернутися із заявою про поновлення такого строку до суду, який видав виконавчий документ, або до суду за місцем виконання (частини шоста статті 12 Закону України «Про виконавче провадження»).

У разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частини перша статті 433 ЦПК України).

Отже, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа № 2-16397/03, виданого 11.08.2003 Київським районним судом м. Харкова, сплив 29.05.2021.

Даних про поновлення судом строку пред`явлення виконавчого листа до виконання, суду також не надано.

Однак, постанови про арешт майна боржника від 29.05.2018, про тимчасове обмеження у праві полювання від 29.05.2018, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 29.05.2018, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 29.05.2018, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.05.2018, залишаються дійсними.

Верховний Суд зауважує, що застосування арешту майна боржника як обмежувального заходу не повинно призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно з положеннями статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (зокрема приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

У постановах Верховного Суду від 18.01.2023 в справі № 127/1547/14-ц, від 09.01.2023 в справі № 2-3600/09, від 07.08.2024 в справі № 14-7238/2009 сформульовано правовий висновок про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

У частині четвертій статті 59 Закону № 1404-VIII передбачені підстави для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону № 1404-VIII).

Судове рішення, на виконання якого накладався арешт на майно ОСОБА_1 та виносились постанови про тимчасове обмеження боржника в правах, не перебуває на примусовому виконанні понад 7 років, строк пред`явлення до виконання виконавчого листа сплив та не був поновлений.

Даних, що стягувач ОСОБА_2 протягом вказаного часу пред`являла майнові претензії до боржника ОСОБА_1 , суду не надано, представником Київського відділу Державної виконавчої служби у мсті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України заперечення на скаргу до суду не подано, а лише зазначено, що у зв`язку із закінченням строку зберігання матеріалів виконавчого провадження, надати копії матеріалів виконавчого провадження є неможливим.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що збереження арешту майна та тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві полювання, у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, у праві керування транспортними засобами, у праві виїзду за межі України, накладені державним виконавцем з метою виконання судового рішення, за відсутності відкритих виконавчих проваджень та можливості продовження примусового виконання судового рішення, є невиправданим втручанням у права боржника ОСОБА_1 , позбавляє його можливості вільно користуватися та розпоряджатися належними йому правами.

Аналогічні висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 10.12.2025 у справі № 202/5715/24 провадження № 61-15823 св 24.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Отже, суд частково задовольняє скаргу ОСОБА_1 та скасовує постанови старшого державного виконавця Київського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О.Є. у ВП №18551074 від 29.05.2018 про арешт майна боржника, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами, про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України, відповідно.

Однак, з цих же підстав не підлягає задоволенню скарга ОСОБА_1 в частині визнання неправомірними дій старшого державного виконавця Шепеля О.Є. у ВП №18551074 з винесення зазначених постанов від 29.05.2018.

Крім того, як встановлено з постанов старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О.Є. від 29.05.2018 ВП №18551074, у ОСОБА_1 наявна заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно розрахунку від 29.05.2018 за період з 28.07.2003 по 10.06.2017 в сумі 87892,68 грн., що перевищує суму відповідних платежів за шість місяців.

Згідно ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців, державний виконавець виносить вмотивовані постанови:

1) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

2) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

3) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії, - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі;

4) про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання - до погашення заборгованості зі сплати аліментів у повному обсязі.

Отже, державний виконавець, встановивши наявність у ОСОБА_1 заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищував суму відповідних платежів за шість місяців, на виконання вимог ч. 9 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження», виніс зазначені вище постанови про арешт майна боржника та про тимчасові обмеження боржника у правах, а тому дії старшого державного виконавця Київського відділу Державної виконавчої служби м. Харкова Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля О.Є. були вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця.

На підставі викладеного, керуючись 7, 8, 12, 13, 259, 260, 268, 447-453 ЦПК, суд, -

УХВАЛИВ:

Поновити ОСОБА_1 строк на подання скарги на рішення, дію або бездіяльність державного виконавця.

Скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля Олега Євгеновича у ВП №18551074 про арешт майна боржника від 29.05.2018.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля Олега Євгеновича у ВП №18551074 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві полювання від 29.05.2018.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля Олега Євгеновича у ВП №18551074 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користування вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю, пристроями вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи апалогічними за своїми властивостями метальними снарядами несмертельної дії від 29.05.2018.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля Олега Євгеновича у ВП №18551074 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві керування транспортними засобами від 29.05.2018.

Скасувати постанову старшого державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби міста Харків Головного територіального управління юстиції у Харківській області Шепеля Олега Євгеновича у ВП №18551074 про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві виїзду за межі України від 29.05.2018.

В іншій частині у задоволенні скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга подається до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Муратова С.О.