КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4368/2026
П О С Т А Н О В А

Іменем України

18 лютого 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» на рішення Святошинського районного суду м. Києва, ухвалене у складі судді Петренко Н.О. в м. Київ 08 жовтня 2025 року у справі за позовом Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У травні 2025 року позивач КП «Київтеплоенерго» звернувся до суду з даним позовом, просив стягнути з відповідачів солідарно на свою користь заборгованість за житлово-комунальні послуги сумою 138347,29 грн., яка складається із: заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 5935,58 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 902,21 грн., 3 % річних у розмірі 221,97 грн., заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого гарячого водопостачання у розмірі 13614,62 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2069,42 грн., 3 % річних у розмірі 509,15 грн., заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 16408,54 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2494,10 грн., 3 % річних у розмірі 609,59 грн., заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 26608,91 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 4044,55 грн., 3 % річних у розмірі 995,10 грн., заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання теплової енергії у розмірі 23036,31 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 2329,96 грн., 3 % річних у розмірі 598,57 грн., пеню в розмірі 728,26 грн., заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року послуги з постачання гарячої води у розмірі 29354,24 грн., інфляційну складову боргу у розмірі 3669,40 грн., 3 % річних у розмірі 872,58 грн., пеню у розмірі 1061,64 грн., заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1397,46 грн., заборгованості з плати за абонентське обслуговування послуг з постачання гарячої води у розмірі 736,45 грн., заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку централізованого опалення у розмірі 148,68 грн., заборгованість з обслуговування вузла комерційного обліку постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн., судовий збір у розмірі 3028 грн.

Позов мотивував тим, що з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), з 01 листопада 2021 року в зв`язку зі зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).

Правовідносини у сфері надання послуг з ЦО/ЦПГВ регулювались Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (Правила № 630).

Правовідносини у сфері надання послуг з ТЕ/ПГВ регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, Постановою КМУ від 11 грудня 2019 року № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води», Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії».

Відповідно до вимог нормативно-правових актів, послуги з ТЕ/ПГВ та послуги з ЦО/ЦПГВ надаються споживачеві згідно з договорами, що оформлюються на підставі типових договорів про надання відповідних комунальних послуг, які є договорами приєднання.

На виконання вимог законодавства позивачем на підставі типових договорів підготовлено та опубліковано договір про надання послуг з ЦО/ЦПГВ в газеті «Хрещатик» від 28 березня 2018 року № 34 (5085).

Щодо договору про надання послуг з ТЕ/ПГВ повідомляв, що відповідно до ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, у разі, якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір, з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали відповідний договір з виконавцем комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг. Позивачем, на виконання вимог чинного законодавства, на своєму веб-сайті оприлюднені типові індивідуальні договори про надання послуг з постачання теплової енергії та послуг з постачання гарячої води. Свідоцтвом повного і беззастережного акцепту (прийняття) умов як договору про надання послуг з ЦО/ЦПГВ, так і послуг з ТЕ/ПГВ, у тому числі, є отримання послуг споживачем.

Будинок за адресою АДРЕСА_1 , в цілому під`єднаний до мереж тепло- та водопостачання. Як наслідок, квартира за вказаною адресою під`єднана до внутрішньобудинкової системи тепло- та водопостачання, а відповідачі є споживачами послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року - споживачами з ТЕ/ПГВ.

Відповідачі від послуг з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року від послуг з ТЕ/ПГВ не відмовлялися (не відключалися). Отже, виникнення цивільних прав та обов`язків між сторонами підтверджується діями сторін: позивач щомісячно надає відповідачам послуги з ЦО/ЦПГВ, а з 01 листопада 2021 року послуги з ТЕ/ПГВ, а відповідачі споживають надані послуги та зобов`язані оплатити вартість, розрахунковим періодом є календарний місяць. Проте відповідачі у порушення вимог законодавства своєчасно не сплачували за спожиті послуги, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 30 квітня 2025 року складає 97690,59 грн., а саме за період з 01 травня 2018 року по 31 жовтня 2021 року заборгованість за послуги з централізованого опалення в розмірі 16408,54 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води в розмірі 26608,91 грн., за період з 01 листопада 2021 року заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 23036,31 грн., заборгованість за послуги з постачання гарячої води в розмірі 29354,24 грн.

Відповідно до вимог Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року, Закону України «Про комерційний облік теплової енергії та водопостачання» споживачі послуг з ЦО/ЦПГВ зобов`язані були сплачувати внески за обслуговування вузлів комерційного обліку відповідних послуг. Також відповідно до ст. 14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, плата виконавцю за індивідуальним договором про надання послуги з ТЕ/ПГВ включає в себе також плату за абонентське обслуговування.

Таким чином, за вищевказаною адресою у відповідачів також існує заборгованість: у період до 31 жовтня 2021 року заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого опалення у розмірі 148,68 грн., заборгованість зі сплати внесків за обслуговування вузла комерційного обліку послуг з централізованого постачання гарячої води у розмірі 0,00 грн., за період з 01 листопада 2021 року заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання теплової енергії у розмірі 1397,46 грн., заборгованість з плати за абонентське обслуговування з послуг з постачання гарячої води у розмірі 736,45 грн.

Крім того, позивач на підставі договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18, укладеного ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго», набув право вимоги до відповідачів з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення в розмірі 5935,58 грн. та централізованого постачання гарячої води у розмірі 13614,62 грн. Надання послуг здійснювалось на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами № 630 та опублікованого 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511).

Наводив зміст ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідно до якої боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вказував, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 % суми боргу за кожен день прострочення, а загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 % загальної суми боргу.

Отже, згідно норм чинного законодавства позивачем було нараховано розмір 3 % річних, інфляційних втрат та пені.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року в позові відмовлено.

Позивач КП «Київтеплоенерго», не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просив скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, посилався на те, що суд оскаржуваним рішенням достовірно встановивши факт реєстрації відповідачів за спірною адресою, що є неспростованим об`єктивним підтвердженням факту споживання відповідачами комунальних послуг за цією адресою, однак з підстав непред`явлення позивачем вимог до інших зареєстрованих у квартирі споживачів (солідарних боржників) суд помилково відмовив у стягнення вартості наданих комунальних послуг з відповідача, чим фактично незаконно звільнив останнього від оплати спожитих комунальних послуг.

Вказував, що судом першої інстанції помилково не застосовано до спірних правовідносин норми права, що їх регулюють, а саме ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ч. 1 ст. 64 ЖК України та закріплений у ст. 541, 543 ЦК України інститут солідарної відповідальності, не врахував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати КЦС у п. 87-88 постанови від 03 червня 2024 року у справі № 161/882/19, вважав, що оскаржуваним рішенням суд першої інстанції в порушення імперативного припису ч. 1 ст. 543 ЦК України фактично позбавив позивача гарантованого законом права вибору пред`явлення вимоги до конкретного солідарного боржника, що стало наслідком повної відмови позивачу у реалізації права на судовий захист у солідарному зобов`язанні.

Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади, який є додатком до позову, та що підтверджено оскаржуваним рішенням та не заперечується відповідачем, відповідач є зареєстрованим за адресою АДРЕСА_1 та відповідно є споживачем житлово-комунальних послуг за вказаною адресою. Звідси, за переконанням позивача, релевантним до спірних правовідносин є правові висновки Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 607/2759/16-ц в подібних правовідносинах із стягнення комунальних послуг про те, що стягнення боргу за користування житловим приміщенням лише з наймача за наявності іншого повнолітнього члена сім`ї є підставою для задоволення позову.

Вважав помилковими мотиви відмови судом про ненадання позивачем доказів стосовно «правового статусу квартири» та недоведеність заборгованості осіб, які споживають послуги. Оскільки вказані вимоги суду не обґрунтовані жодною нормою права, на переконання позивача, такі висновки є надуманими і не можуть слугувати підставою для відмови у стягненні плати за надані житлово-комунальні послуги, що підтверджується правовими висновками Верховного Суду у постанові від 05 травня 2022 року в справі № 756/412/21 в подібних правовідносинах.

Отже, внаслідок незастосування судом до спірних правовідносин приписів ч. 1 ст. 543 ЦК України щодо права кредитора у солідарному зобов`язанні пред`явити вимогу до окремого солідарного боржника, суд, фактично не заперечивши факту споживання відповідачем комунальних послуг позивача, оскаржуваним рішенням звільнив відповідача (солідарного споживача) від оплати спожитих ним житлово-комунальних послуг.

Вказував, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом допущено порушення приписів ст. 13, 48, 50, 263 ЦПК України в частині визначення судом при вирішення спору належного складу учасників судового процесу та нормативного обґрунтування судового рішення, зокрема в частині відмови у позові до визначеного у позові відповідача.

Наводив зміст ст. 13, 175, 50 ЦПК України, правові висновки, викладені в постановах Верховного Суду України від 19 грудня 2011 року у справі № 6-84цс11, Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 705/3876/18, вказував, що оскільки законом не встановлено обов`язкової процесуальної співучасті усіх співвласників і зареєстрованих та проживаючих у житловому приміщенні споживачів житлово-комунальних послуг, на яких законом покладено солідарну відповідальність, тому відмова оскаржуваним рішенням у задоволенні позову до одного із споживачів у солідарному зобов`язанні є неправомірною.

Зауважував, що при постановленні оскаржуваного рішення судом допущено порушення приписів ст. 1, 19 ЦПК України в частині розгляду у порядку спрощеного позовного провадження справи, яку належить розглядати в порядку загального позовного провадження.

Наводив зміст ч. 1 ст. 274, ч. 1 ст. 19 ЦПК України щодо справ, які належить розглядати у порядку спрощеного позовного провадження, ч. 6 ст. 19 ЦПК України щодо визнання справ малозначними та встановлення обмежень щодо визнання справ малозначними, вказував, що судом у встановленому процесуальним законом порядку дана справа не визнавалася малозначною, при цьому висновок суду в мотивувальній частині ухвали про відкриття провадження від 25 червня 2025 року є надуманим, оскільки процесуальний закон не передбачає норми про 100 розмірів прожиткового мінімуму, а передбачає межі малозначності справ саме розміром у 30 прожиткових мінімумів.

Однак, ціна позову у цій справі складає 138347,29 грн., тобто ціна позову перевищує 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а отже справа не є малозначною і такою судом визнана не була. Отже, розгляд судом даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, яка не підлягала розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, є обов`язковою підставою для скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення.

Відзивів на апеляційну скаргу не надійшло.

В судове засідання з`явилась представник КП «Київтеплоенерго», яка підтримала апеляційну скаргу і просила її задовольнити. Відповідачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 належним чином повідомлялись про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення судових повісток-повідомлень на поштові адреси, однак поштові відправлення повернуті до суду з відміткою Укрпошти про відсутність адресата за вказаною адресою, а тому відповідно до ч. 8 ст. 128 ЦПК України відповідачі вважаються такими, що отримали судову повістку-повідомлення.

Відповідно до статті 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, передумовою якого є не відсутність учасників справи, а неможливість вирішення спору в судовому засіданні (правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду від 25 червня 2024 року в справі № 359/6678/19, провадження № 61-17877св23).

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону не відповідає.

Із матеріалів справи вбачається, що з 01 травня 2018 року КП «Київтеплоенерго» є виконавцем комунальних послуг, а саме з 01 травня 2018 року до 31 жовтня 2021 року є виконавцем послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води (послуги з ЦО/ЦПГВ), з 01 листопада 2021 року в зв`язку зі зміною законодавства, позивач є виконавцем послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води (послуги з ТЕ/ПГВ).

На а. с. 19 - 21, 23 наявні копії корінців нарядів щодо включення та відключення опалення в житловому будинку по АДРЕСА_2 на підставі відповідно початку та завершення опалювальних сезонів за 2018 - 2024 роки.

На а. с. 24 наявна копія довідка КП «Київтеплоенерго» про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ за адресою АДРЕСА_2 за період з 01 жовтня 2018 року по 30 квітня 2025 року.

На а. с. 6 - 18 наявні розрахунки заборгованості споживачів за адресою АДРЕСА_2 : розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з централізованого опалення, надані до 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго», за період 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з постачання гарячої води, надані до 01 травня 2018 року ПАТ «Київенерго», за період 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних і пені заборгованості за послуги з постачання гарячої води за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних і пені заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з централізованого постачання гарячої води за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок інфляційної складової та 3 % річних заборгованості за послуги з централізованого опалення за період з 01 січня 2024 року по 30 квітня 2025 року, розрахунок заборгованості за період з 01 липня 2015 року по 30 квітня 2025 року за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, розрахунок заборгованості за період з 01 березня 2020 року по 30 квітня 2025 року внесків за обслуговування вузлів комерційного обліку комунальної послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, розрахунок заборгованості за період з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2025 року плати за абонентське обслуговування послуг з постачання теплової енергії та гарячої води, розрахунок заборгованості за спожиті з 01 листопада 2021 року по 30 квітня 2025 року послуги з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води, розрахунок заборгованості за спожиті з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2025 року послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

На а. с. 27 знаходиться копія першої та останньої сторінок договору від 11 жовтня 2018 року, сторонами якого зазначені ПАТ «Київенерго» та КП «Київтеплоенерго» № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії), згідно якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, кредитор відступає, а новий кредитор набуває право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців (споживачі) щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат, що отримані кредитором за період з 01 серпня 2018 року до дати укладення цього договору та коригувань платежів. На а. с. 25 - 26 знаходяться копії витягів з додатків № 1 та № 2 до цього договору, згідно з якими відступлено право вимоги за особовим рахунком № НОМЕР_1 , із зазначенням прізвища споживача « ОСОБА_1 », адресою якої зазначено АДРЕСА_1 : заборгованість за послугу з централізованого опалення 5935,58 грн. та за послугу з постачання гарячої води 13614,62 грн.

Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні, за адресою АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 з 24 липня 1992 року, ОСОБА_2 з 15 травня 1997 року та ОСОБА_2 з 16 серпня 2000 року (а. с. 5).

Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вирішуючи спір, суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Статтею 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року (в редакції Закону, чинної на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно із частиною першою статті 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Виконавцем послуг з централізованого постачання холодної води та послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) для об`єктів усіх форм власності є суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання та водовідведення (частина п`ята статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»).

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» були визначені права та обов`язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, за якими споживач, зокрема, має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, та зобов`язаний оплачувати їх у строки, встановлені договором або законом.

Згідно із статтями 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії теплопостачальної організації остання має право на стягнення заборгованості.

Обов`язок щодо оплати власниками квартир та споживачами житлово-комунальних послуг, крім вищенаведених положень цивільного законодавства, закріплений також у статті 162 ЖК України.

Згідно частини першої статті 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Аналогічні положення містить уведений в дію 01 травня 2019 року Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, згідно частини першої статті 9 якого споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Правовідносини у сфері надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води регулювались Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджені Постановою КМУ від 21 липня 2005 року № 630 (Правила № 630).

Правовідносини у сфері надання послуг з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року, Постановою КМУ від 11 грудня 2019 року № 1182 «Про затвердження Правил надання послуги з постачання гарячої води та типових договорів про надання послуг з постачання гарячої води», Постановою КМУ від 21 серпня 2019 року № 830 «Про затвердження Правил надання послуг з постачання теплової енергії і типових договорів про надання послуг з постачання теплової енергії».

Відповідно до вимог даних нормативно-правових актів, послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, з постачання теплової енергії та з постачання гарячої води надаються споживачеві згідно з договорами, що оформлюються на основі типових договорів про надання відповідних комунальних послуг, які є договорами приєднання.

Виходячи зі змісту статті 526 ЦК України, цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання.

При розгляді такої категорії спорів слід враховувати правовий висновок, викладений у постанові від 20 квітня 2016 року Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2951цс15, предметом якої був спір про стягнення боргу за надані комунальні послуги, відповідно до якого, хоча у частині першій статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зазначено, що відносини між учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 вказаного Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, де Велика Палата погодилася з висновками судів першої й апеляційної інстанцій про те, що у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги та не знайшла підстав для відступу від висновку Верховного Суду України у постанові від 20 квітня 2016 року при розгляді справи № 6-2951цс15 (пункти 19-20).

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. При цьому наявність чи відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Під час розгляду справи про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги визначальним є встановлення факту надання обслуговуючою організацією (позивачем) житлово-комунальних послуг особам, які є їх споживачами (відповідачу), та правильність нарахування заборгованості за житлово-комунальні послуги.

Наявність відносин між сторонами, отже і виникнення цивільних прав та обов`язків, підтверджується діями сторін: постачальник надає послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, надсилає споживачу платіжні документи (рахунки) на оплату спожитої енергії, а споживач отримує послуги та має здійснювати оплату виставлених рахунків.

Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем не надано достатніх та належних доказів для підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог до відповідачів. Відсутність чіткого визначення правового статусу квартири та її власників/співвласників, наявність інших зареєстрованих осіб, а також недоведеність суми заборгованості за весь період, є підставами для відмови у задоволенні позову.

Разом із тим, висновки суду першої інстанції про відмову в позові в зв`язку з ненаданням позивачем доказів стосовно правового статусу квартири та недоведеності заборгованості осіб, які споживають послуги, є помилковими, оскільки не ґрунтуються на положеннях ч. 3 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», якою передбачено, що дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Отже, оскільки відповідачі зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 , належність відповідачам на праві власності квартири за вказаною адресою не має правового значення в контексті наведених вимог закону.

Крім того, апеляційний суд враховує та погоджується з доводами апеляційної скарги, що відмовляючи у задоволенні позову до боржників у солідарному зобов`язанні, в порушення імперативного припису ч. 1 ст. 543 ЦК України суд першої інстанції позбавив позивача гарантованого законом права вибору пред`явлення вимоги до конкретного солідарного боржника.

Такі висновки узгоджуються з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 607/2759/16-ц за позовом Тернопільського національного економічного університету до ОСОБА_1 про стягнення оплати за користування житловим приміщенням, на яку містяться посилання в апеляційній скарзі, у якій Верховний Суд погодився з висновками апеляційного суду про те, що згідно з положеннями частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Тому стягнення боргу за користування житловим приміщенням лише з наймача за наявності іншого повнолітнього члена сім`ї є підставою для задоволення позову.

Крім того, оскільки надання житлово-комунальних послуг, в тому числі водопостачання та водовідведення, здійснюється до конкретної квартири, і оскільки обов`язок боржників у даних правовідносинах є солідарним, апеляційний суд не може погодитися з помилковими висновками суду першої інстанції про недоведеність заборгованості лише двох відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які зареєстровані та проживають за вказаною адресою, із трьох зареєстрованих в даній квартирі осіб.

Враховуючи наведене, висновки суду першої інстанції про відмову в позові є передчасними та помилковими, судове рішення ухвалене в результаті неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, таке рішення не може вважатись законним і обґрунтованим, не може залишатися в силі та підлягає скасуванню.

Разом із тим, апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги, що судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження розглянуто справу, яка підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 184 ЦПК України позивач має право в позовній заяві заявити клопотання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, якщо такий розгляд допускається цим Кодексом.

Таке клопотання було заявлене КП «Київтеплоенерго» у позові (п. 2 позовних вимог, у яких позивач просив також здійснювати розгляд справи за наявними матеріалами без участі представника позивача).

Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України спрощене позовне провадження призначене для розгляду:

1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

Згідно ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини.

Таким чином, оскільки дана справа не належить до жодної з категорій, передбачених ч. 4 ст. 274 ЦПК України, а самим позивачем КП «Київтеплоенерго» у позові заявлене клопотання про розгляд справи у спрощеному провадженні, суд першої інстанції, розглянувши справу у порядку спрощеного провадження, не допустив порушення норм процесуального права, а доводи апеляційної скарги в зазначеній частині є безпідставними і є проявом суперечливої поведінки сторони у процесі, оскільки не узгоджуються із попереднім процесуальним волевиявленням позивача.

Вирішуючи позов КП «Київтеплоенерго» про стягнення заборгованості, апеляційний суд виходить із наступного.

На підтвердження позовних вимог КП «Київтеплоенерго» надало: розрахунки заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01 травня 2018 року по 30 квітня 2025 року; копії витягів з додатку до договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18; довідку про обсяги споживання послуги з постачання теплової енергії/послуги з постачання гарячої води за показниками КВОТЕ; документи, які підтверджують надання послуг та підключення будинку до мереж теплопостачання та гарячої води, документи, які підтверджують реєстрацію відповідачів за адресою, за якою надаються комунальні послуги.

На підставі наданих доказів апеляційним судом встановлено, що позивачем надаються комунальні послуги відповідачам як користувачам квартири, і що на час звернення до суду з позовом, відповідачі мають заборгованість перед позивачем, що підтверджується наданими суду розрахунками.

Апеляційний суд звертає увагу, що відповідачі не надали доказів оплати ними комунальних послуг за будь-якою іншою адресою.

Відповідачі не відмовлялися від отримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 . Матеріали справи не містять доказів на підтвердження направлення відповідачами на адресу КП «Київтеплоенерго» заперечень щодо надання послуг теплопостачання та гарячого водопостачання або щодо неотримання ними щомісячних рахунків на сплату послуг. Доказів неотримання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води за адресою АДРЕСА_1 відповідачами суду також не надано. В матеріалах справи відсутні докази звернення відповідачів до КП «Київтеплоенерго» із заявами про здійснення перерахунку заборгованості в зв`язку з невідповідністю нарахованих позивачем сум оплати житлово-комунальних послуг показникам лічильників або обсягам споживання.

Разом із тим, звертаючись до суду з даним позовом, позивач серед іншого, просив стягнути з відповідачів заборгованість за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, що є відступленою на його користь вимогою.

З матеріалів справи вбачається, що позивач КП «Київтеплоенерго», звертаючись з даним позовом до суду, посилався зокрема на те, що на підставі договору № 602-18 про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року, укладеного з ПАТ «Київенерго», він набув право вимоги до відповідачів щодо заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 5935,58 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 13614,62 грн.

Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стороною позивача надано суду додаток № 1 та додаток № 2 до даного договору, в яких зазначено перелік споживачів, право вимоги щодо заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води яких відступлено позивачу.

Заявляючи вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 5935,58 грн. та з централізованого постачання гарячої води у розмірі 13614,62 грн., а також нараховані на ці суми штрафні санкції, позивач не звернув уваги, що жодного доказу наявності такої заборгованості, часу та підстав її виникнення матеріали справи не містять.

В даному випадку відступлення ПАТ «Київенерго» певної суми заборгованості на користь позивача, ніяким чином не підтверджує її наявність та обґрунтованість.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19), сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони.

Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Всупереч вимогам ст. 95 ЦПК України, позивач, стверджуючи про отримання права вимоги зазначеної заборгованості від ПАТ «Київенерго», не надав суду ні оригіналу, ні належним чином засвідченої копії, ні витягу з договору про відступлення права вимоги (цесії) від 11 жовтня 2018 року № 602-18. Наявна на ст. 27 фотокопія першої та останньої сторінки договору не є оригіналом, не є засвідченою належним чином копією та не є засвідченим витягом, що в силу вимог ст. 95 ЦПК України не дає суду апеляційної інстанції підстав вважати дану фотокопію письмовим доказом.

Також апеляційний суд критично оцінює розрахунок заборгованості з постачання теплової енергії та гарячої води в період до 01 травня 2018 року, який зроблено та подано позивачем, оскільки такий розрахунок по суті є лише твердженням позивача, яке не створює для суду обов`язок вважати обставини, зазначені в такому твердженні доведеними (правові висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Подаючи до суду вказаний розрахунок, позивач не звернув уваги, що в період, за який зроблений розрахунок, а саме до 01 травня 2018 року, він не був виконавцем цих послуг.

Отже, оскільки розрахунок боргу за надані послуги з постачання теплової енергії та гарячої води за період до 01 травня 2018 року не може бути зроблений особою, яка ці послуги не надавала, а відтак є неналежним доказом та не може прийматись до уваги.

Разом з тим будь-якого розрахунку заборгованості за вказані послуги, зробленого особою, яка їх надавала в зазначений період, а саме ПАТ «Київенерго», позивач суду не надав.

За даних обставин апеляційний суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів заборгованості за спожиті до 01 травня 2018 року послуги з централізованого опалення та з централізованого постачання гарячої води не є доведеними та задоволенню не підлягають.

Також апеляційний суд враховує, що у наданому позивачем розрахунку пені не зазначено, який розмір пені визначений договором, як і не наведено формулу, за якою позивач здобув відповідну суму, з огляду на відсутність в матеріалах справи примірників індивідуальних договорів на постачання гарячої води та на постачання теплової енергії, оскільки надання позивачем послуг здійснюється на підставі саме цих договорів, про що зазначено у самому позові.

Так, відповідно до ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов`язаний сплатити пеню в розмірі, встановленому в договорі, але не вище 0,01 відсотка суми боргу за кожен день прострочення. Загальний розмір сплаченої пені не може перевищувати 100 відсотків загальної суми боргу. Нарахування пені починається з першого робочого дня, наступного за останнім днем граничного строку внесення плати за житлово-комунальні послуги.

Враховуючи відсутність в матеріалах справи договорів, з яких можна було би встановити умови нарахування пені та її розмір, вимоги про стягнення нарахованої позивачем пені є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Таким чином, апеляційний суд дійшов висновку про обґрунтованість решти заявлених позивачем вимог про стягнення заборгованості за спожиті після 01 травня 2018 року послуги з ЦО/ЦПГВ та з 01 листопада 2021 року - послуги з ТЕ/ПГВ, із нарахованими на суми заборгованості інфляційними втратами та 3 % річних.

З огляду на викладене апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції про відмову в позові ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильного застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України, з прийняттям нової постанови про часткове задоволення позову, стягнувши із відповідачів на користь позивача солідарно 113304,44 грн.

В іншій частині позов задоволенню не підлягає із наведених вище підстав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційний суд здійснює перерозподіл судових витрат.

За подання позову КП «Київтеплоенерго» сплачено судовий збір в розмірі 3028 грн. за подання позову та 4542 грн. за подання апеляційної скарги, разом 7570 грн.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду позов задоволено на 82 % (стягнуто 113304,44 грн. із заявлених до стягнення 138347,29 грн.), з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений ним судовий збір пропорційно до задоволення позову та апеляційної скарги в розмірі 2119,60 грн., тобто по 1059,80 грн. із кожного.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 РНОКПП НОМЕР_3 ) солідарно на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» (м. Київ пл. І.Франка 5 ) заборгованість за житлово-комунальні послуги в сумі 113304,44 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 з кожної на користь Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» судовий збір в розмірі 1059,80 грн.

В решті позову Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 19 лютого 2026 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.