У х в а л а

12 лютого 2026 року

м. Київ

Справа № 752/2143/24

Провадження № 61-1497ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження

за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржник), інтереси якого представляє адвокат Скрибка Ігор Юрійович (далі - адвокат),

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» (далі - позивач) до ОСОБА_2 (далі - відповідачка) про стягнення боргу за комунальні послуги, послуги з утримання підземної автостоянки та прилеглої території

за апеляційними скаргами відповідачки і скаржника як особи, яка не брала участі у справі, та

в с т а н о в и в:

1. У лютому 2024 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з відповідачки 6 192,00 грн боргу за надання комунальних послуг і послуг з утримання автостоянки та прилеглої території машиномісця.

2. 15 січня 2025 року Голосіївський районний суд м. Києва ухвалив рішення, згідно з яким задовольнив позов.

3. 18 грудня 2025 року Київський апеляційний суд ухвалив постанову, згідно з якою залишив без змін рішення суду першої інстанції.

4. 3 лютого 2025 року адвокат в інтересах скаржника сформував у системі «Електронний суд» касаційну скаргу (вх. № 3425/0/220-26 від 6 лютого 2026 року), у якій просив скасувати зазначені судові рішення та скерувати справу на новий розгляд або ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову.

5. Верховний Суд вважає, що підстав для відкриття касаційного провадження немає.

5.1. Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).

5.2. Не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково (пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України).

5.3. Конституційний Суд України у рішенні від 22 листопада 2023 року № 10-р(ІІ)/2023 у справі щодо гарантування права на судовий захист у малозначних спорах визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

5.4. Предметом спору є стягнення боргу. Ціна позову становить 6 192,00 грн, що не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (99 840,00 грн = 30 х 3 328,00 грн такого мінімуму, встановленого у статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік»). З огляду на це за законом справа є малозначною.

5.5. Скаржник у касаційній скарзі зазначив, що вона стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а також, що справа становить суспільний інтерес і має виняткове значення для скаржника. Мотивував так:

- справа стосується розмежування сфери дії Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та загальних норм ЦК України щодо послуг з вільним ціноутворенням. Необхідність уніфікації підходу до регулювання утримання паркомісць є очевидною;

- вирішення цього питання дозволить запобігти тисячам аналогічних спорів у майбутньому та забезпечити дотримання принципу юридичної визначеності для величезної кількості власників нерухомості;

- справа для скаржника є частиною системного тиску з боку позивача, який, зловживаючи монопольним становищем, нав`язує послуги за цінами, які сторони не погоджували. Позивач ініціює численні судові справи, створюючи штучну заборгованість й ігноруючи фактичне припинення договірних відносин.

5.6. Верховний Суд вважає, що скаржник не обґрунтував фундаментальність питання права у цій справі для формування єдиної правозастосовної практики. Можливий вплив бажаного висновку щодо застосування норм права на самого скаржника не підтверджує такий фундаментальний характер. Скаржник не продемонстрував інтерес з боку суспільства до розгляду та вирішення справи № 752/2143/24, як і те, що цей інтерес є значним. Відсутні аргументи про виняткове значення для скаржника, який не є відповідачем, саме цієї, а не будь-якої іншої справи, зокрема, з тих, які ініціював позивач, за твердженням скаржника. Останній не погодився з оскарженим судовим рішенням. Однак це не означає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, що справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення саме для скаржника.

5.7. Наявність інших випадків, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за яких судові рішення у малозначних справах можливо оскаржити у касаційному порядку, скаржник не мотивував. З огляду на викладене у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою скаржника слід відмовити.

6. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (частина четверта статті 10 ЦПК України).

6.1. Пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо прав та обов`язків цивільного характеру.

6.2. Згідно з практикою ЄСПЛ право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції (див. mutatis mutandis рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), заява № 4451/70, § 36).

6.3. «Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їхніх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (див. mutatis mutandis рішення від 16 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (Kreuz v. Poland), заява № 28249/95, § 53).

6.4. Застосовані державою обмеження не можуть применшувати право доступу до суду настільки, щоби порушувати саму сутність цього права. Крім того, обмеження права доступу до суду не є сумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо не переслідує правомірну мету і якщо відсутнє «пропорційне співвідношення між використаними засобами та переслідуваною метою» (див. mutatis mutandis рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), заява № 8225/78, § 57; рішення від 21 вересня 1994 року у справі «Файєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), заява № 17101/90, § 65).

6.5. Скаржник, який не є стороною справи, отримав доступ до суду апеляційної інстанції і мав можливість навести аргументи та докази проти позовних вимог. Право касаційного оскарження згідно з процесуальним законом обмежене. Це обмеження спрямоване на забезпечення виконання Верховним Судом завдання із забезпечення сталості та єдності судової практики у порядку та спосіб, визначені таким законом (частина перша статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Зазначена мета є правомірною.

6.6. Скаржник подав касаційну скаргу на судові рішення, які за загальним правилом не можна переглянути у касаційному порядку. Передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України випадків не навів. За таких умов обмеження на подання касаційної скарги є пропорційними вказаній правомірній меті та не порушують сутність права скаржника на доступ до суду.

Керуючись статтями 260, 261, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в :

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15 січня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 грудня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Управляюча компанія «Венеція» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надання послуг з утримання підземної за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як особи, яка не брала участі у справі.

2. Копію ухвали надіслати особі, яка подала цю скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

СуддіД. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко