УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 755/11584/24

провадження № 61-713ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2025 року у складі судді Марфіної Н. В. та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у складі колегії суддів: Болотова Є. В., Музичко С. Г., Сушко Л. П., повний текст складений 16 грудня 2025 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Аналіз Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що у липні 2024 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що:

21 серпня 2014 року сторони у справі зареєстрували шлюб, який в подальшому був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року;

у шлюбі у сторін народилась дитина - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

в родині сторін були постійні сварки та бійки, у зв`язку із чим подружжя перестали проживати разом, оскільки позивач переїхав на проживання до своїх батьків;

сина позивач періодично забирав до себе, а з 2018 року дитина постійно проживає з батьком;

відповідачка дитину не відвідує, не цікавиться її життям та здоров`я;

з метою убезпечити сина від агресії рф, позивач разом з дитиною у період березень 2022 - червень 2022 перебували у м. Львів, як внутрішньо переміщені особи;

відповідачка з сином не проживає, вихованням та утриманням не займається, не цікавиться його життям та здоров`ям, інтересами, не бере участі у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини, матеріально не утримує. Весь час хлопчик проживає разом з батьком і перебуває на його повному утриманні. Відповідачка ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості у його подальшій долі, не цікавиться успіхами сина, станом його здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на його фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до його внутрішнього світу; не створює умов для отримання ним освіти;

відповідачка не має постійного місця роботи;

відповідачка не виконує покладених на неї законом батьківських обов`язків, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання виховання позивач вирішує самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Отже, мати свідомо нехтує своїми обов`язками;

з 2018 року на ім`я позивача укладена декларація з лікарем на надання первинної медичної допомоги для дитини. Позивач відвідує навчальні заклади (садок, школу), здійснює повне забезпечення та супровід навчання дитини, відвідує всі організаційні заходи в школі (батьківські збори), а також шкільні розважальні заходи за участі дитини. При цьому, лікар-педіатр, класний керівник, інші вчителі та батьки однокласників не знають як виглядає матір хлопчика. У квартирі позивача створені всі належні умови для проживання та розвитку дитини, що підтверджується відповідним актом служби у справах дітей;

у 2018 році стосовно відповідачки було відкрите кримінальне провадження за частиною 3 статті 185 КК України і протягом близько двох місяців вона перебувала під вартою. Наразі кримінальне провадження знаходиться на розгляді в суді, остаточного рішення суду не прийнято;

відповідачка веде асоціальний спосіб життя, має коло спілкування неблагонадійних осіб, які зловживають різними речовинами та вчиняють злочини. В квартирі відповідачки не було електроенергії, яка була вимкнута за борги;

з таким способом життя проживання дитини разом з матір`ю є неможливим, як і здійснення нею належного виховання дитини. Поведінка відповідачки у відношенні дітей є типовою та постійною. Так, відповідачка має старшу доньку, яка теж виховувалась без участі матері, тобто відповідачка не здійснювала виховання старшої доньки, яка була на повному вихованні батька, дідуся та бабусі. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми батьківськими обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідачки до своїх батьківських обов`язків.

ОСОБА_1 просив позбавити батьківських прав ОСОБА_3 у відношенні малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2025 року, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відмовлено. Попереджено ОСОБА_3 про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Покладено на Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації контроль за виконанням ОСОБА_3 батьківських обов`язків відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Судові рішення мотивовані тим, що:

аналізуючи наявні у матеріалах справи докази, приймаючи до уваги пояснення та заперечення учасників справи, показання свідків, враховуючи поведінку відповідача, яка протягом усього часу розгляду справи заперечувала проти задоволення позову, наводячи доводи та обґрунтування своєї позиції, і керуючись чинним сімейним законодавством України, виходячи з прецедентної практики ЄСПЛ, діючи виключно з метою забезпечення якнайкращих інтересів дитини, суд дійшов висновку, що стороною позивача не надано достатньо доказів для застосування до відповідачки такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав;

враховуючи конкретні обставини справи, суд вважав за доцільне, з метою дотримання інтересів малолітньої дитини, відмовити у задоволенні позову, попередивши відповідачку про необхідність змінити ставлення до виховання своєї дитини і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем своїх батьківських обов`язків;

у цій справі суд дійшов висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав без надання їй можливості змінити свою поведінку, як і відсутня гостра соціальна необхідність в цьому, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природних прав, наданих матері щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено;

стороною позивача не надано доказів, що відповідачка є тією особою, яка не може змінити власного ставлення до виховання дитини, а тому розрив з сімейних відносин між матір`ю та сином не відповідатиме інтересам дитини;

висновок органу опіки та піклування про позбавлення батьківських прав, носить рекомендаційний характер, та не містить однозначних та виключних обставин, які б вказували на наявність достатніх законних підстав для застосування відносно відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав і свідчили б та об`єктивно характеризували відповідачку як особу, яка не може зміни власної поведінки по відношенню до дитини;

крім того, у цьому висновку зазначено, що орган опіки та піклування вважає «за можливе» позбавити матір батьківських прав, без зазначення саме про «доцільність» застосування такого заходу;

у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідачка притягувалась до кримінальної чи адміністративної відповідальності, у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняла насильство по відношенню до неї;

з урахуванням якнайкращих інтересів дитини, бажання відповідачки брати участь у вихованні та спілкуванні з сином, а також з огляду на відсутність даних про те, що відповідачка притягувалась до відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову та попередження матері про необхідність змінити своє ставлення до виховання дитини;

судом встановлено, що відповідачка не втратила інтересу до участі у вихованні дитини, адже приймала участь на комісії з захисту прав дітей та в суді послідовно заперечуючи проти задоволення позову та наводячи свої аргументи, а тому суд дійшов висновку про недоведеність необхідності застосування до відповідачки такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, доцільність вжиття якого ані позивач, ані орган опіки та піклування належно не аргументували;

озвучена думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї;

виходячи з пріоритету якнайкращих інтересів дитини, неврахування судом думки малолітньої дитини, щодо позбавлення її матері батьківських прав є виправданим з огляду на її малолітній вік. Бажання дитини проживати з батьком, не є підставою для позбавлення матері батьківських прав. Крім того, у даній справі, спору щодо місця проживання дитини немає, дитина проживає з батьком і мати не вимагає її повернення на проживання до неї, зазначаючи лише про те, що має бажання бачитись з дитиною, спілкуватись з нею та приймати участь у вихованні сина;

відповідачці не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Натомість позиція відповідачки при розгляді комісією з захисту прав дітей та в суді питання про позбавлення її батьківських прав переконливо свідчить про небайдужість та інтерес матері до дитини, бажання брати участь у її житті, а тому суд вважає, що на теперішній час можливості для збереження родинних зв`язків не втрачено і у такій ситуації розрив з сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. Натомість за встановлених судом обставин, відповідачці має бути надано судом можливість змінити своє ставлення до виховання сина та налагодити емоційний зв`язок з дитиною.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що:

вирішуючи спір, суд першої інстанції, дослідивши надані докази у їх сукупності, правильно вважав, що позивачем не доведено факт свідомого ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по виховуванню дитини;

колегія суддів вважала висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації таким, що зроблений без достатнього з`ясування всіх обставин, недостатньо обґрунтованим та мотивованим.

доводи апеляційної скарги про те, що з 2018 року відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виявляє бажання спілкуватися із дитиною та приймати участь у його вихованні, колегія суддів відхиляє, оскільки позивачем не надано достатніх доказів для застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав.

У січні 2026 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просив скасувати рішення Дніпровського районного суду м.Києва від 24 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року, ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги позивача задовольнити.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

суд не взяв до уваги жодного доказу і виніс рішення лише виключно мотивуючи відмову тим, що у відповідачки є «бажання» (на словах) виховувати дитину. При цьому які слова відповідачки співпадають з її діями за 6 років проживання дитини з батьком та більше року судового процесу суд не зазначив;

мати дитини добровільно пішла з життя своєї дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання нею освіти. І це триває протягом близько семи років. Тривала розлука мала наслідком розрив психоемоційних зв`язків між матір`ю та сином. Мати в суді заявляла, що ніби-то має намір приймати участі у вихованні дитини. Натомість, з початку розгляду справи в суді (з літа 2024р.) матір не вжила жодних заходів щодо налагодження зв`язку з дитиною та не вчинила жодних дій щодо дитини в сфері спілкування, догляду, проведення часу, участі в навчальному процесі, розвагах дитини та її розвитку. Нічого не змінилося в поведінці матері по відношенню до дитини за майже два роки судового розгляду - вона як не проявляла зацікавленості та інетерсу до дитини, так це триває і дотепер;

у судових рішеннях відсутня оцінка доказів та підстав їх відхилення чи не врахування;

суди не врахували постанови Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24, від 01 серрпня 2024 року у справі № 761/25311/20-ц, від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що:

21 серпня 2014 року сторони зареєстрували шлюб, який розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 червня 2023 року у справі № 755/5721/23;

від шлюбу сторони мають спільну малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

відповідно до акту обстеження умов проживання №54 від 15 травня 2024 року, в квартирі АДРЕСА_1 проживають: позивач, його син ОСОБА_4 , бабуся ОСОБА_6 та дідусь ОСОБА_7 . Умови проживання добрі, в квартирі проведено ремонт, квартира обладнана необхідною побутовою технікою та меблями, побут родини організовано, дотримано санітарно-гігієнічних умов проживання. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: облаштовано куточок для розваг і навчання, стіл для занять, окреме ліжко для сну, розвиваючі іграшки, книги, одяг та взуття в достатній кількості. Стосунки, традиції сім`ї: дружні, спільний відпочином, прогулянки, розваги;

за змістом характеристики на дитину СЗШ І-ІІІ №224 Дніпровського району м. Києва від 10 травня 2024 року: ОСОБА_4 навчається в СЗШ №224 з 01 вересня 2021 року. На кінець третього року навчання має високий рівень навчальних досягнень. На уроках ОСОБА_4 активно працює, виявляє старанність в навчанні, працює зосереджено, проявляє самостійність в роботі, співпрацює з іншими дітьми; виконує правила поведінки під час уроку, гри, відпочинку, бере відповідальність за свої дії. З усіх навчальних предметів полюбляє уроки математики, літературного читання та фізкультури, на яких він відчуває себе впевнено. ОСОБА_4 добре співпрацює в парі, в групі. Дуже товариський, має друзів серед однокласників, завжди знаходить з ними спільну мову. Діти поважають ОСОБА_4 , прислухаються до його думок. Під час перерв учень завжди активний, жвавий, толерантний в стосунках з однокласниками. ОСОБА_4 приходить до школи завжди вчасно, має охайний вигляд, він забезпечений всім необхідним шкільним приладдям, матеріалами, які необхідні для навчання в школі. Вихованням і розвитком сина займається тато. Велику допомогу у виконанні домашніх завдань та всебічному розвитку дитини надає бабуся. У післяурочний час вона супроводжує онука на заняття гуртка англійської мови та під час прогулянок. У вихідні ОСОБА_4 разом з бабусею і дідусем відвідують парки, разом проводять вільний час. За три роки навчання сина мати жодного разу не була в школі і не цікавилась його навчанням. Вона проживає окремо і не бере участі у вихованні сина;

за змістом додатку до характеристики від 21 червня 2024 року: хлопчик має чудові здібності до навчання. На уроках працює старанно, гарно засвоює навчальний матеріал. Велику увагу вихованню та розвитку ОСОБА_4 приділяє тато ОСОБА_1 . Весь вільний від роботи час він проводить разом з сином. Якщо ОСОБА_4 захворів, консультується у педіатра, повідомляє класному керівнику про причину відсутності дитини в школі. Тато ОСОБА_4 присутній на всіх батьківських зборах, активно відвідує загальношкільні та класні заходи. Фактично він сам опікується сином, бо мама ОСОБА_4 проживає окремо і не бере участі у вихованні сина. За три роки навчання дитини мама жодного разу не комунікувала з класним керівником і не цікавилася результатами навчання ОСОБА_4 ;

згідно з декларацією про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу від 09 жовтня 2023 року стосовно пацієнта ОСОБА_4 , законним представником та довіреною особою пацієнта значиться ОСОБА_1 ;

20 квітня 2022 року позивач та дитина були взяті на облік внутрішньо переміщених осіб за адресою: АДРЕСА_2 ;

21 листопада 2024 року до суду надійшла відповідь Управління превентивної діяльності ГУ НП у м. Києві, в якій зазначено, що відповідно до єдиної інформаційної системи МВС України встановлено, що ОСОБА_3 значиться як особа, якій: 11 жовтня 2019 року повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення за частиною 3 статті 185 КК України та обрано міру запобіжного заходу - тримання під вартою. Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 листопада 2019 року звільнена з СІЗО під цілодобовий домашній арешт; 21 грудня 2019 року кримінальне провадження направлено з обвинувальним актом до суду; рішення суду відсутнє. Відомості про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності не обліковуються. За період 01 січня 2018 року по 01 червня 2024 року до ГУ НП у м. Києві надходило 15 звернень стосовно ОСОБА_3 ;

за змістом висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 12 грудня 2024 року: Комісією встановлено, що батьки дитини ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано в червні 2023 року, хоча стосунки між ними були припинені на багато раніше. З 2018 року малолітній ОСОБА_4 постійно проживає з батьком ОСОБА_1 , який самостійно займається його вихованням та утриманням. На даний час родина мешкає за адресою: АДРЕСА_1 . В квартирі створені належні умови для проживання та розвитку дитини. Мати дитини, ОСОБА_9 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 , була присутня на комісії та повідомила, що вона проти позбавлення її батьківських прав, бажає спілкуватися з сином, брати участь у його вихованні та утриманні, але будь-яких підтверджень щодо участі у вихованні чи утриманні сина не надала. На засіданні комісії з питань захисту прав дитини був присутній малолітній ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1, який повідомив, що мати тривалий час не спілкується з ним, не цікавиться його життям, навчанням. Малолітній зазначив, що він і надалі бажає проживати з батьком. Приймаючи до уваги зазначене, враховуючи думку дитини та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування вважає за можливе позбавити батьківських прав ОСОБА_3 відносно її малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що вона ухилилась від виховання та утримання дитини.

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін (частина четверта статті 15 СК України).

Учасники сімейних правовідносин можуть мати особисті та майнові суб`єктивні сімейні обов`язки. Свої обов`язки учасники сімейних відносин здійснюють різними способами: здійснення активних дій; утримання від здійснення активних дій. Якщо невиконання особистих обов`язків учасників сімейних відносин у випадках, передбачених в законі, може припинятися або не зумовлювати відповідних наслідків, то невиконання сімейного обов`язку майнового характеру не допускається. Оскільки на відміну від особистих, майнові обов`язки можуть виконуватися незалежно від самого носія такого обов`язку за допомогою інших суб`єктів. Невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування відповідних правових наслідків, що можуть визначатися в: нормах СК України; домовленості (договорі) сторін. Наслідки невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку можуть мати: особистий характер, коли негативний вплив відбувається на особисту сферу зобов`язаної особи; майновий характер, якщо такий вплив здійснюється на майнову сферу зобов`язаної особи (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року в справі № 711/679/21 (провадження № 61-18434св21)).

Суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є: припинення правовідношення, а також його анулювання (частина друга статті 18 СК України).

Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року).

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини (пункти 1-6 частини першої статті 164 СК України).

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц (провадження № 61-12305св18)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що: «тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) вказано, що: «тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. Ухвалюючи рішення про позбавлення відповідача батьківських прав, суди попередніх інстанцій не врахували, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, необхідність застосування якого за обставинами цієї справи не доведено; належних та допустимих доказів ухилення ОСОБА_2 від виконання своїх батьківських обов`язків, які б могли бути законною підставою для позбавлення його батьківських прав відносно доньки, позивачем не надано. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 листопада 2020 року в справі № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) зазначено, що: «ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Апеляційний суд, установивши відсутність винної поведінки та свідомого нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, беручи до уваги той факт, що батько дитини бажає продовжувати спілкуватися із сином, а також відсутність інших передбачених частиною першою статті 164 СК України підстав для позбавлення батьківських прав, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення первісного позову в даній справі. Незацікавленість батька, який сплачує аліменти, в підготовці дитини до школи чи непідтримання ним захоплення дитиною співом та грою на фортепіано, необізнаність про стан здоров`я дитини не може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав, а свідчить про відсутність емоційного зв`язку між членами родини, що може бути результатом відсутності сталого спілкування чи різних світоглядів. Доводи касаційної скарги про те, що спілкування з батьком завдає психологічний дискомфорт дитині, відхиляються, оскільки матеріали справи свідчать, що емоційний стан дитини обумовлений не присутністю батька в її житті, а напруженими конфліктними стосунками між батьками, які використовують дитину для образ один одного, зневажають право сина на спокійне щасливе дитинство та гармонійний розвиток особистості. Особисті конфлікти між батьками не повинні порушувати інтереси дитини».

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (частина четверта статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України).

Очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так й найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 квітня 2024 року в справі № 553/449/20 (провадження № 61-2701св24)).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суди встановили, що позивачем не доведено навмисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків та її винної поведінки, а тому відсутні підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав.

За таких обставин, суди зробили обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав відповідача.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 посилається на те, що суди не врахували висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 19 лютого 2025 року у справі № 147/277/24. У зазначеній справі встановлено, що малолітня донька сторін ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає разом з матір`ю ОСОБА_1 та її чоловіком ОСОБА_4 . Батько дитини - ОСОБА_2 проживає окремо у м. Києві. З 2020 року фактично не підтримує контактів з дитиною, не приймає участі у її вихованні, не проявляє інтересу до дитину. ОСОБА_2 у своїх письмових поясненнях суду касаційної інстанції повідомив, що після спілкування з донькою на одній зустрічі він зрозумів, що вона не знає його і він не зможе виконувати належним чином батьківські обов`язки. Вважає, що зв`язок з дитиною втрачений, оскільки він не бачив її протягом п`яти років. Така ж позиція була виловлена ОСОБА_2 у нотаріально посвідченій заяві від 09 жовтня 2024 року, яка була подана до суду апеляційної інстанції. Касаційний суд зробив висновок, що біологічний батько добровільно пішов з життя своєї дитини, не спілкується з дитиною, не виявляє інтересу до дитини та її внутрішнього світу, не сприяє створенню умов для отримання нею освіти. І це триває протягом близько п`яти років. Біологічний батько послідовно заявляє про те, що позбавлення його батьківських прав відповідає інтересам дитини, а він не має наміру приймати участі у вихованні дитини. Водночас дитина, враховуючи її вік, за цей час адаптувалася до відносин у сім`ї з новим чоловіком матері, почувається комфортно у ній. Вказані обставини дають підстави для висновку про наявність підстав, передбачених статтею 164 СК України, для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, з огляду на його свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо виховання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На відміну у справі, що перегляється, суди встановили, що відповідач категорична заперечує проти позбавлення її батьківських прав, тому обставини у цих справаї не є подібними.

Посилання в касаційній скарзі нависновки Верховного Суду в постанові від 01 серпня 2024 року у справі № 761/25311/20-ц та від 16 січня 2018 року у справі № 204/1199/16-ц.не свідчать про те, що суди ухвалили рішення без їх урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскарженого судового рішення свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 24 липня 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 10 грудня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат