справа № 373/1381/25 головуючий у суді І інстанції Лебідь В.В.
провадження № 22-ц/824/2432/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» поданою представницею - адвокаткою Литвин Анастасією Павлівною на рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» про стягнення заборгованості з заробітної плати,

В С Т А Н О В И В:

у травні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до Переяславського міськрайонного суду Київської області з позовом до ТОВ «Європейський правовий захист», у якому просила:

стягнути з відповідача на свою користь заборгованість із заробітної плати в розмірі 200 798,20 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що у період роботи з 08 листопада 2016 року до звільнення 21 серпня 2024 року позивачка перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Європейський правовий захист», працюючи на посаді провідного юрисконсульта, що підтверджується записами у трудовій книжці.

21 серпня 2024 року ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади за угодою сторін згідно з п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Під час перебування позивачки у трудових правовідносинах з відповідачем, останнім нараховано, але не виплачено заробітну плату за період з 01 березня 2022 року до 21 серпня 2024 року у загальному розмірі 200 798,20 грн, за виключенням сплати заробітної плати за серпень, вересень 2023 року та березень 2024 року.

Рішенням Переяславського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Стягнуто з ТОВ «Європейський правовий захист» заборгованість із нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, в розмірі 200 798,20 грн без відрахування податків та інших обов`язкових платежів. Допущено до негайного виконання рішення суду в частині стягнення з ТОВ «Європейський правовий захист» на користь ОСОБА_1 нарахованої, але невиплаченої заробітної плати, за один місяць в розмірі 8700 грн (вісім тисяч сімсот гривень), після чого стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» залишок заборгованості із заробітної плати в розмірі 192 098,20 грн (сто дев`яносто дві тисячі дев`яносто вісім гривень 20 копійок) після набрання рішенням законної сили. Відмовлено в зобов`язанні ТОВ «Європейський правовий захист» надати звіт про виконання судового рішення. Стягнуто з ТОВ «Європейський правовий захист» на користь держави судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, представниця Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» - адвокатка Литвин Анастасія Павлівна 04 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просила скасувати рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

З позиції апелянта, ухвалюючи оскаржуване рішення місцевий суд не дослідив та не оцінив належні докази виплати заробітної плати, які підтверджують систематичні готівкові розрахунки та сплату податків. Також, суд першої інстанції визнав доведеним факт наявності заборгованості по заробітній платі в сумі 200 798,20 грн, поклавши в основу рішення відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та банківську виписку АТ «Сенс Банк» по рахунку позивачки. Однак такі документи не можуть вважатися належними та допустимими доказами у розумінні ст. 77, 78, 95 ЦПК України з наступних підстав.

Дані ДРФО відображають лише інформацію про нарахування доходу та сплату податків і зборів. Вони не містять відомостей про фактичний спосіб і форму виплати заробітної плати працівникові (готівкою чи безготівково). Тобто сама по собі довідка з ДРФО не може підтвердити наявність заборгованості, адже за нарахованими сумами може стояти як готівкова виплата через касу, так і безготівковий переказ.

Банківська виписка з рахунку позивачки відображає лише рух коштів на особистому рахунку фізичної особи. Вона не є первинним бухгалтерським документом роботодавця. Відповідно, її відсутність чи наявність руху коштів на рахунку працівника не доводить факту невиплати роботодавцем заробітної плати, оскільки виплати могли здійснюватися готівкою через касу підприємства.

Водночас, відповідно до вимог процесуального закону, належними доказами виплати заробітної плати є первинні документи роботодавця, які знаходяться у відповідача та підтверджують: факт нарахування заробітної плати у спірний період; фактичне отримання позивачкою заробітної плати у готівковій або безготівковій формі.

Суд першої інстанції не надав апелянту можливості надати відповідні докази та пояснення до них, не витребував цих документів, не дослідив і не оцінив їх, обмежившись виключно доказами, наданими позивачем. Так докази відповідач долучив до апеляційної скарги.

Окрім того, місцевий суд не дослідив та не мотивував питання дотримання строків звернення до суду, хоча позивач подала позов із пропуском тримісячного строку, передбаченого ст. 233 КЗпП України. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України (в редакції з 19 липня 2022 року), працівник може звернутися до суду з трудовим спором у тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Отже, з 19 липня 2022 року діє нова редакція ст. 233 КЗпП, яка передбачає лише тримісячний строк для звернення до суду. Саме ця редакція діяла як на момент звільнення позивачки (21 серпня 2024 року) так і на день подання позову (21 серпня 2025 року).

Суд першої інстанції не перевірив дотримання строків звернення ex officio, чим порушив ст. 233, 234 КЗпП України та відступив від усталеної практики Верховного Суду.

Додатково апелянт просив вирішити питання про поворот виконання рішення, а саме зобов`язати ОСОБА_1 повернути на користь ТОВ «Європейський правовий захист» безпідставно стягнуті на підставі рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2025 року грошові кошти у сумі 9 911,20 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 27 жовтня 2025 року поновлено Товариству з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» поданою представницею - адвокаткою Литвин Анастасією Павлівною на рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» про стягнення заборгованості з заробітної плати, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

04 листопада 2025 року ОСОБА_1. подала відзив, у якому заперечила проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Також просила постановити окрему ухвалу щодо адвоката Литвин А.П. у зв`язку з порушенням нею Правил адвокатської етики.

17 листопада 2025 року представниця ТОВ «Європейський правовий захист» - адвокатка Литвин А.П. подала пояснення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 листопада 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

23 січня 2026 року представниця ТОВ «Європейський правовий захист» - адвокатка Литвин А.П. подала клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Київського апеляційного суду, постановленою на місці у судовому засіданні 27 січня 2026 року, клопотання ТОВ «Європейський правовий захист» - адвокатки Литвин А.П. про витребування доказів від 23 січня 2026 року залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строків для вчинення такої процесуальної дії та відсутністю клопотання про поновлення таких строків.

Ухвалою Київського апеляційного суду, постановленою на місці у судовому засіданні 27 січня 2026 року, визнано неповажними причини пропуску відповідачем строків на подання нових доказів долучених до апеляційної скарги та письмових пояснень від 26 січня 2026 року та відмовлено у їх прийнятті.

Ухвалою Київського апеляційного суду, постановленою на місці у судовому засіданні 27 січня 2026 року, визнано неповажними причини пропуску позивачкою строків на подання нових доказів долучених до додаткових пояснень від 26 січня 2026 року та відмовлено у їх прийнятті.

Постановляючи вказані ухвали апеляційний суд керувався наступним.

Згідно ч.ч. 4-7 ст. 81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України, учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений у частинах другій та третій статті 83 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

Згідно з ч. ч. 2-4 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Частиною 3 ст. 367 ЦПК України передбачено, що докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Таким чином, заявляючи клопотання про витребування доказів на стадії апеляційного перегляду, відповідач пропустив визначений частиною другою статті 83 ЦПК України строк, а причин, що об`єктивно не залежали від нього подати клопотання до суду першої інстанції не навів, клопотання про поновлення строків не заявляв.

Крім того, з матеріалів справи встановлено, що сторони про розгляд справи судом першої інстанції були повідомлені належним чином, відповідач користувався своїми процесуальними правами та неодноразово подавав клопотання про відкладення розгляду справи, у т.ч. у зв`язку з вжиттям заходів позасудового врегулювання спору, усі надані апелянтом докази існували на час розгляду справи місцевим судом, перебували у нього у розпорядженні як роботодавця позивачки та при добросовісній процесуальній поведінці могли бути подані в передбачений законом строк. Виняткових обставин, які унеможливили надати докази апелянт не надав.

У судовому засіданні представники ТОВ «Європейський правовий захист» - адвокати Охріменко Олексій Олександрович та Литвин Анастасія Павлівна доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_1 та її представник - адвокат Мальований Василь Васильович заперечили проти доводів апелянта з підстав, наведених у відзиві.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 08 листопада 2016 року до 21 серпня 2024 року ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Європейський правовий захист», працюючи на посаді провідного юрисконсульта, що підтверджується записами у трудовій книжці.

21 серпня 2024 ОСОБА_1 була звільнена із займаної посади на підставі наказу №8/1-ОК від 21 серпня 2024 року за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України).

Під час перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем, зі сторони останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з березня 2022 року до серпня 2024 року, за виключенням сплати заробітної плати за серпень, вересень 2023 року та березень 2024 року, що встановлено з відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з січня 2022 року до серпня 2024 року (а/с 40-41), випискою АТ «Сенс Банк» з рахунку позивача (№ НОМЕР_1 ), на який вона отримувала заробітну плату.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог місцевий суд встановив доведеним порушене право позивача на отримання належної їй суми нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 200 798,20 грн.

Колегія суддів не може в повній мірі погодитися з таким висновком суду першої інстанції з нижченаведених підстав.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

За змістом частини першої статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

У статті 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно з статтями 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Отже, обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець.

У постанові Верховного Суду від 31 травня 2021 року у справі №242/3051/18 зазначено, що системний аналіз статей 21, 94, 233 КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що захисту підлягають трудові права працівника у разі порушення їх роботодавцем.

За таких обставин, з урахуванням положень статей 77, 81 ЦПК України саме працівник має належними та допустимими доказами довести факт порушення роботодавцем його трудових прав.

Для вирішення питання щодо заборгованості по заробітній платі позивачу необхідно довести розмір заробітної плати, яка встановлена за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Такого ж висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2018 року у справі №242/5780/16-ц.

Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У рішенні 23 серпня 2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголосив, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом» («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей» … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.

При цьому, колегія суддів враховує, що у постанові від 03 листопада 2021 року у справі №387/326/20 Верховний Суд вказав, що у трудових правовідносинах як працівник, так і роботодавець мають діяти добросовісно, не допускаючи дій, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Принцип добросовісності в трудовому праві характеризується прагненням суб`єктів належним чином, сумлінно здійснювати трудові права й виконувати обов`язки, передбачені трудовим законодавством та трудовим договором.

У трудових відносинах працівник є слабшою стороною трудових правовідносин, а тому саме він потребує посиленого захисту. З урахуванням обставин цієї справи, пасивної поведінки відповідача щодо надання у встановлений процесуальним законом строк доказів на підтвердження належного виконання обов`язку щодо своєчасної сплати ОСОБА_1 заробітної плати, врахувавши принцип «балансу вірогідностей», колегія суддів вважає, що у цій справі, сукупність наданих позивачем доказів на підтвердження позовних вимог, а саме, відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків за період з січня 2022 року до серпня 2024 року та виписка АТ «Сенс Банк» з рахунку позивача (№ НОМЕР_1 ), дають підстави зробити обґрунтований висновок, що за період з березня 2022 року до серпня 2024 року відповідачем було нараховано, але не виплачено заробітну плату, за виключенням сплати заробітної плати за серпень, вересень 2023 року та березень 2024 року.

В той же час, ст. 233 КЗпП України (у редакції до 19 липня 2022 року) визначала, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до місцевого загального суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин», яким ст. 233 КЗпП України викладено в наступній редакції «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116). Домашній працівник має право звернутися до суду із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення в місячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.»

Встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін та поширюються на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до положень статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статті 234 КЗпП України, суд може поновити ці строки.

За висновками Верховного Суду у постанові від 15 вересня 2021 року в справі №414/2586/20, порушення строку звернення до суду при визнанні судом зазначених позивачем причин пропуску неповажними є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Разом із тим, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позивач з неповажних причин пропустив строк звернення до суду, суд відмовляє в позові у зв`язку з пропуском строку звернення до суду.

У цій справі ОСОБА_1 не заявляла клопотань про поновлення їй строку звернення до суду, а вважала, що такий строк нею не пропущено.

При цьому, згідно з пунктом 1 Глави ХІХ КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Верховний Суд у постанові від 11 грудня 2023 року у справі №947/8885/21 дійшов висновку, що з запровадженням на всій території України карантину законодавець визначив безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених статтею 233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на всій території України встановлено карантин.

Надалі постановами Кабінету Міністрів України цей карантин на території України продовжувався та був відмінений з 30 червня 2023 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України №651 від 27 червня 2023 року.

Вирішуючи спір у справі місцевий суд не дослідив чи заявлено позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі у межах визначеного ст. 233 КЗпП України строку та не врахував, що заробітна плата ОСОБА_1 не виплачувалася з березня 2022 року до серпня 2024 року, однак навіть з урахуванням продовження строку на період дії карантину, позивач, звернувшись до суду 21 травня 2025 року, пропустила установлений законом строк звернення з вимогами про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 19 липня 2022 року.

При цьому, статтею 58 Конституції України, статтею 3 ЦПК України закріплено принцип права, згідно з яким закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, а тому на позовні вимоги про стягнення заборгованості із заробітної плати з березня по 18 липня 2022 року 3-місячний строк звернення не розповсюджується, у зв`язку з цим за цей період належить стягнути з ТОВ «Європейський правовий захист» на користь ОСОБА_1 заборгованість із заробітної плати у розмірі 24 609,48 грн з розрахунку: 5 066,67 грн (березень) + 5 066,67 грн (квітень) + 5 066,67 грн (травень) + 5 066,67 грн (червень) + ((7600,00 грн/ 21 роб день липня) * 12 роб. днів з 01 по 18 липня включно).

У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Крім цього, відповідно до ч. 2 ст. 152 Конституції України, закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення. Аналогічне положення міститься у ст. 91 Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України». Окрім цього у ст. 97 цього Закону визначено, що Конституційний Суд України у рішенні, висновку може встановити порядок і строки їх виконання.

Рішенням Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Президента України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Постанови Верховної Ради України «Про чинність Закону України «Про Рахункову палату», офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 150 Конституції України, а також ч. 2 ст. 70 Закону України «Про Конституційний Суд України» стосовно порядку виконання рішень Конституційного Суду України (справа про порядок виконання рішень Конституційного Суду України) від 14 грудня 2000 року (справа № 1-31/2000) визначено, що рішення Конституційного Суду України мають пряму дію.

Таким чином, аналіз норм розділу ХІІ Конституції України («Конституційний Суд України») та Закону України від 13 липня 2017 року №2136-VIII «Про Конституційний Суд України» дає підстави дійти висновку про те, що рішення Конституційного Суду України має пряму (перспективну) дію в часі і застосовується щодо тих правовідносин, які тривають або виникли після його ухвалення. Якщо правовідносини тривали і виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, однак продовжують існувати після його ухвалення, то на них поширюється дія такого рішення Конституційного Суду України.

Тобто рішення Конституційного Суду України поширюється на правовідносини, які виникли після його ухвалення, а також на правовідносини, які виникли до його ухвалення, але продовжують існувати (тривають) після цього. Водночас чинним законодавством визначено, що Конституційний Суд України може безпосередньо у тексті свого рішення встановити порядок і строки виконання ухваленого рішення.

Встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, має значення, перш за все, як рішення загального характеру, яким визначається правова позиція для вирішення наступних справ, а не як підстава для перегляду справи із ретроспективним застосуванням нової правової позиції і зміни таким чином стану правової визначеності, вже встановленої остаточним судовим рішенням (п. 9.9 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 29 жовтня 2019 року у справі №922/1391/18).

У рішенні Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі №1-р/2025 за поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) відсутні положення, які б дозволили зробити висновок про його поширення на правовідносини, які припинилися на момент його ухвалення. Натомість у резолютивній частині цього рішення чітко вказано про те, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Таким чином, Рішення Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі №1-р/2025 поширюється на правовідносини, які виникли з 11 грудня 2025 року та є незастосовним до спірних правовідносин у цій справі.

Отже, за результатами апеляційного розгляду, колегія суддів встановила, що доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

На підставі вищенаведених мотивів, колегія апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а позивач звільнена від сплати судового збору, слід стягнути з ТОВ «Європейський правовий захист» на користь держави судовий збір у розмірі 246,48 грн.

Відповідно до частини першої статті 444 ЦПК України суд апеляційної чи касаційної інстанції, приймаючи постанову, вирішує питання про поворот виконання, якщо, скасувавши рішення (визнавши його нечинним), він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.

Статтею 445 ЦПК України передбачені особливості повороту виконання в окремих категоріях справ. Зокрема, у справах про стягнення аліментів, а також у справах про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання не допускається незалежно від того, у якому порядку ухвалено рішення, за винятком випадків, коли рішення було обґрунтоване на підроблених документах або на завідомо неправдивих відомостях позивача.

Згідно зі статтею 239 КЗпП України у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин, поворот виконання допускається лише тоді, коли скасоване рішення ґрунтувалося на повідомлених позивачем неправдивих відомостях або поданих ним підроблених документах.

Отже, чинне законодавство не допускає повороту виконання рішення суду у разі скасування виконаних судових рішень про стягнення заробітної плати чи інших виплат, що випливають з трудових правовідносин. Для цієї категорії справ не має значення, в якому порядку ухвалене те рішення, яким було скасовано інше виконане рішення. Такий висновок узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 жовтня 2021 року у справі №607/3393/18.

Оскільки ОСОБА_1 звернулася з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, відповідно спір є трудовим, відсутні підстави для повороту виконання рішення у цій справі.

Відповідно до частин 1, 10 ст. 262 ЦПК України суд, виявивши при вирішенні спору порушення законодавства або недоліки в діяльності юридичної особи, державних чи інших органів, інших осіб, постановляє окрему ухвалу, незалежно від того, чи є вони учасниками судового процесу.

Суд вищої інстанції може постановити окрему ухвалу в разі допущення судом нижчої інстанції порушення норм матеріального або процесуального права, незалежно від того, чи є такі порушення підставою для скасування або зміни судового рішення.

Тобто, даною нормою передбачено право, а не обов`язок суду постановити окрему ухвалу.

Розглянувши заяву ОСОБА_1 , вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали щодо адвокатки Литвин А.П.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» подану представницею - адвокаткою Литвин Анастасією Павлівною - задовольнити частково.

Рішення Переяславського міськрайонного суду Київської області від 21 липня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» про стягнення заборгованості з заробітної плати задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» (, місцезнаходження за адресою: 04050, м. Київ, вул. Іллєнка Юрія, буд. 12) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) заборгованість із нарахованої, але невиплаченої заробітної плати за період з березня по 18 липня 2022 року в розмірі 24 609 (двадцять чотири тисячі шістсот дев`ять гривень) 48 коп. Розрахунок проведено без відрахування податків та інших обов`язкових платежів.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський правовий захист» (, місцезнаходження за адресою: 04050, м. Київ, вул. Іллєнка Юрія, буд. 12) в дохід держави судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 246 (двісті сорок шість гривень) 09 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова