ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 369/7558/21

провадження № 61-1000св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянув у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Журби С. О., Писаної Т. О. та касаційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Гаращенка Д. Р., Журби С. О., Приходька К. П. у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета

спору - Посольство України в Республіці Австрія, про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, з урахуванням уточнених позовних вимог, просив встановити такий спосіб участі його у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме брати участь у вихованні та спілкуванні з дитиною згідно графіка в такі дні:

- безперешкодний телефонний або відеозв`язок дитини з батьком кожного понеділка, середи та п`ятниці в проміжок часу з 19.15 год до 20.00 год, кожної суботи з 09.00 год до 10.00 год, неділі з 20.00 год до 21.00 год за київським часом;

- зобов`язати ОСОБА_1 привозити сина ОСОБА_3 до України для забезпечення спільного проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 в літній період, не менше ніж на три тижні, без участі ОСОБА_1 , з правом виїзду за кордон для відпочинку (у разі зняття заборони на виїзд за кордон ОСОБА_2 ) - за умови обов`язкового повідомлення матері за місяць до поїздки, із погодженням відпочинку, місцем проживання та режимом харчування/сну дитини, а також обов`язкової передоплати батьком витрат, пов`язаних із переїздом та перельотом дитини;

- зобов`язати ОСОБА_1 привозити сина ОСОБА_3 до України для забезпечення безперешкодної участі у спільному святкуванні дня народження сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 (з можливою участю інших осіб) 22 грудня кожного року - за умови обов`язкового погодження плану спільного святкування дня народження сина;

- зобов`язати ОСОБА_1 привозити сина ОСОБА_3 до України для забезпечення спільного проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 - кожний останній тиждень (повних 7 днів) кожного другого місяця сезону: останній тиждень січня кожного року, останній тиждень квітня кожного року, останній тиждень липня, кожного року, останній тиждень жовтня кожного року - за умови обов`язкового повідомлення матері про план відпочинку, місцем проживання та режимом харчування/сну дитини, а також обов`язкової передоплати батьком витрат, пов`язаних із переїздом та перельотом дитини;

- спільне проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 під час кожного візиту ОСОБА_2 до Австрії (у раз зняття заборони на виїзд за кордон ОСОБА_2 ) - за умови обов`язкового повідомлення матері за 1 місяць до приїзду, із погодженим планом відпочинку, місцем (адреси) проживання та режимом харчування/сну дитини, а також обов`язкової передоплати батьком витрат, пов`язаних із проживанням дитини спільно з батьком;

- спільне проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 , в разі приїзду дитини з матір`ю або іншими особами до України - 50 % часу, враховуючи стан здоров`я та бажання дитини.

Позов обґрунтовував тим, що він познайомився з ОСОБА_1 в 2008 році та до 2015 року вони проживали однією сім`єю в Республіці Австрія, вели спільне господарство, разом працювали, вели спільний бізнес та інше. За час спільного проживання у сторін народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_2 зазначає, що дуже чекав сина та любить його понад усе. Відповідач разом із сином постійно проживають закордоном в Республіці Австрія. На час народження сина він перебував у Республіці Австрія разом з ОСОБА_1 , та знаходився там до початку березня 2015 року.

Зазначив, що дуже любить свого сина та має велике бажання частіше бути з ним та проводити більше часу, проте позивач мав певні візові обмеження та не міг перебувати в Австрії більше шести місяців на рік та більше 90 днів у півріччя, що обумовлено візовим режимом Шенгенської зони, та не мав фінансової можливості постійно проживати в Австрії, так як Австрія є одна із найдорожчих країн для проживання, а тому був змушений повернутися до України.

Влітку 2015 року сторони у справі прийняли спільне рішення про окреме проживання та розірвання сімейних стосунків, проте залишилися партнерами по бізнесу.

Син постійно проживав в Республіці Австрія з відповідачем, позивач намагався частіше його бачити, коли він підріс. ОСОБА_2 з дозволу відповідачки, забирав сина до України, де вони жили разом декілька тижнів. ОСОБА_1 декілька разів відвідувала Україну, та позивач мав змогу забирати сина до себе додому та проводити з ним більше часу.

Незважаючи на окреме проживання він постійно цікавився життям своєї дитини. Сторони погоджували дати візитів ОСОБА_2 до Австрії для зустрічей з дитиною. Декілька разів, під час візитів до сина, з дозволу відповідача він залишався та проживав разом з сином та відповідачем. Для нього це були найщасливіші моменти життя, коли він міг проводити якомога більше часу з сином. Також він постійно купував продукти харчування, одяг, іграшки та подарунки для сина, навіть коли жив окремо він намагався якнайкраще забезпечити сина матеріально, брав участь у культурному розвитку, оздоровленні та відпочинку дитини.

На початку 2020 року позивач разом з сином відпочивав на гірськолижному курорті в Австрії. Відповідач не брала участі у витратах на відпочинок. Він оплачував відпочинок відповідача з сином на Майорці, а також постійно сплачував аліменти у сумі 20 000 грн кожного місяця на утримання сина.

Оскільки син постійно проживав з матір`ю в Австрії, позивач не мав матеріальної можливості часто відвідувати Австрію для зустрічей з сином, він пропонував ОСОБА_1 змінити місце проживання дитини з Австрії на Україну, що, на думку позивача, зменшило б витрати на утримання дитини, а також надало б можливість позивачу частіше бачитися та приділяти більше уваги сину.

На момент подачі позову матеріальне становище погіршилося, фірма позивача не працює, погіршилися й ділові стосунки з відповідачем, а також спілкування щодо виховання сина та побачень батька з сином.

Крім того, позивач відзначив, що ОСОБА_1 не дозволяла йому приїздити до Австрії, не повідомляла про свої візити до України разом з сином, не дозволяла відвідувати сина та навіть спілкуватися з ним по телефону. Тому позивач не мав можливості брати участі у житті сина, відповідачка постійно обмежувала його спілкування з сином, відміняла погодженні дати візиту, забороняла позивачу відвідувати сина в його день народження.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Києво-Святошинський районний суд Київської області рішенням від 19 березня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовив.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що порядок участі у вихованні дитини не встановлювався, а тому права позивача не є порушеними та він не довів суду належними та допустимими доказами факт того, що відповідач своєю поведінкою чинила і чинить йому перешкоди у здійсненні ним свого права.

Київський апеляційний суд постановою від 12 лютого 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнив частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 березня 2024 року скасував та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову.

Встановив порядок спілкування і участі у вихованні ОСОБА_2 з сином ОСОБА_3 .

Зобов`язав ОСОБА_1 забезпечити спілкування сина ОСОБА_3 на зв`язку з ОСОБА_2 для телефонних та/або відеодзвінків через інтернет кожні вівторок і четвер з 20 год 00 хв. до 21 год 00 хв. та кожні субота і неділя з 08 год 30 хв. до 09 год 30 хв. за київським часом;

Зобов`язав ОСОБА_1 у разі привезення нею за власним бажанням сина ОСОБА_3 до України повідомляти ОСОБА_2 про строки його приїзду не менш, ніж за два тижні, та надавати можливість під час відвідування сином України бачитися з його батьком ОСОБА_2 протягом строку не менше ніж половину строку перебування в Україні, без участі ОСОБА_1 , та з можливістю спільного відпочинку батька з сином за умови обов`язкового повідомлення матері до виїзду і погодженням місця відпочинку;

Зобов`язав ОСОБА_1 повідомляти ОСОБА_2 про те, де його син ОСОБА_3 буде проводити літні та зимові канікули. У разі підтвердження ОСОБА_2 наявності права на виїзд закордон з території України, зобов`язати ОСОБА_1 надавати можливість проводити ОСОБА_2 відпустку з сином ОСОБА_3 протягом літніх та зимових канікул тривалістю не менше двох тижнів у будь-якій мирній країні за умови погодження з ОСОБА_1 країни відвідування, місця проживання, строків такої відпустки та оплати ОСОБА_2 такої відпустки за себе та сина;

Зобов`язав ОСОБА_1 під час кожного приїзду ОСОБА_2 в Австрію надавати можливість ОСОБА_3 жити (перебувати) з батьком ОСОБА_2 за місцем тимчасового проживання батька за наявності згоди дитини та за умови завчасного (не менш, ніж за два тижні) повідомлення ОСОБА_1 про строки та місце такого спільного проживання та відвідування;

Зобов`язав ОСОБА_1 невідкладно повідомляти ОСОБА_2 про зміни місця проживання, навчання та (або) будь-якої контактної інформації ОСОБА_1 та (або) ОСОБА_3 (номеру телефону, адреси електронної кошти, адрес сторінок в соціальних мережах, адрес в месенджерах або інших можливих засобах зв`язку тощо);

Вирішив питання розподілу судових витрат.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що факт звернення позивача з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та заперечення відповідача щодо його задоволення свідчить про те, що сторони не можуть самостійно дійти згоди та між ними існують розбіжності.

Київський апеляційний суд ухвалою від 12 лютого 2025 року заяву ОСОБА_2 про ухвалення додаткового рішення залишив без задоволення.

Апеляційний суд відмовляючи у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення виходив з того, що в разі неподання доказів понесення витрат на правничу допомогу у визначений законом строк, сторона має обґрунтувати, які поважні причини не дозволили їй подати такі докази до закінчення розгляду справи, чого в даному випадку зроблено не було.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційних скарг

У грудні 2024 року представник ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, в якій просив скасувати оскаржувану постанову, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Підставами касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19, від 19 листопада 2020 року у справі № 757/4643/18-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 757/72415/17-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 11 грудня 2019 року у справі № 463/6859/18 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Обґрунтовуючи пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України заявник зазначила, що суд апеляційної інстанції неповно встановив та не вивчив всебічно дійсні обставини справи, не надав належної оцінки матеріалам справи, поданим доказам та доводам відповідача, прийшов до невмотивованого та необґрунтованого висновку про часткове задоволення апеляційної скарги. Крім того, судом апеляційної інстанції було прийнято рішення без належної перевірки та оцінки матеріалів справи, а також поданих доказів.

У поданій касаційній скарзі заявник звертає увагу на те, що з моменту подання позову та на момент розгляду справи у Київському апеляційному суді пройшло більше 3 років від дати подання позову до суду. На теперішній час у дитини змінився графік дня (навчання, гуртки, вільний час). Крім того, на даний час в Україні діє воєнний час, а тому приїздити з дитиною до закінчення війни не планує.

Також апеляційний суд задовольняючи частково апеляційну скаргу позивача та скасовуючи рішення суду першої інстанції, на думку відповідача, вийшов за межі доводів та вимог апеляційної скарги, а також за межі позовних вимог. Так як, вбачається з оскаржуваної постанови, апеляційний суд встановив порядок спілкування і участь у вихованні ОСОБА_2 з сином у тому вигляді, який відповідач зазначила у відзиві, а не той який просив позивач.

Апеляційним судом в оскаржуваній постанові було зазначено про те, що відзив на апеляційну скаргу не надходив, відповідач не скористався своїм правом для подачі відзиву, однак відповідачем був направлений відзив на апеляційну скаргу та який був отриманий представником суду апеляційної інстанції 31 жовтня 2024 року. Однак даних заперечень відповідача та її представника не було зазначено апеляційним судом в оскаржуваній постанові.

Повідомляючи апеляційний суд про фактичний графік сина станом на осінь 2024 року, ОСОБА_1 фактично заперечувала проти позову у даній справі та не мала на увазі про часткове його визнання.

Після прийняття постанови апеляційним судом ОСОБА_2 без відома ОСОБА_1 встановив сину гру, яка не рекомендована дітям до 12 років, таке спілкування має негативний вплив на нормальний розвиток дитини і відбувається не в інтересах дитини.

У квітні 2025 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє представник - адвокат Титаренко Д. С., через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року, в якій просив скасувати оскаржувану ухвалу та задовольнити його заяву про ухвалення додаткового рішення, стягнути з відповідача на його користь витрати на правничу допомогу.

Заявник у касаційній скарзі зазначає про те, що оскаржувана ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам та завданням цивільного судочинства, що призвело до несправедливого вирішення питання та незаконно дозволило відповідачу уникнути обов`язку відшкодування понесених позивачем витрат.

Не погоджується позивач із висновками, які зробив апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі, оскільки ним було зазначено у прохальній частині апеляційної скарги про попередній розрахунок витрат і з чого вони складаються.

Також апеляційним судом не було описано в ухвалі фактичну суму заявлених сум на відшкодування у розмірі 52 000 грн, а не 40 000 грн, які були лише орієнтовним розрахунком.

У судовому засіданні 11 грудня 2024 року, а потім разом із заявою 16 грудня 2024 року було подано відповідні підтверджуючі документи з детальним описом робіт, які складали правничу допомогу і детально розписано вартість таких послуг. Проте ухвалюючи оскаржуване судове рішення апеляційний суд фактично ухилився від аналізу наданих документів з формальних підстав несвоєчасного їх подання.

11 грудня 2024 року у судовому засіданні апеляційний суд вказав на те, що дане клопотання потрібно направити стороні відповідача, а представник відповідача повідомив, що ними будуть готуватися відповідні заперечення на таку заяву, тому з врахуванням всіх обставин представником позивача було відкликано дане клопотання, однак повідомлено суду, що відповідно до статті 246 ЦПК України скористається процесуальною можливістю подати таке клопотання в межах 5 днів після проголошення судом рішення.

16 грудня 2024 року представником позивача було направлено через підсистему «Електронний суд» заяву про ухвалення додаткового рішення, до якого було додано всі ті ж самі документи, що вже були готові та подані в судовому засіданні 11 грудня 2024 року.

Тому заявник, вважає, що ухвала апеляційного суду є несправедливою, протиправною та прийнята всупереч фактичним обставинам справи із порушення норм статей 2, 12, 246 ЦПК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У березні 2025 року ОСОБА_8 , в інтересах якого діє адвокат Титаренко Д. С., через підсистему «Електронний суд» направив до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просив касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін.

Заявник у поданій касаційній скарзі посилається на висновки, які викладені у постановах Верховного Суду, однак не вказує, якими доказами у справі підтверджується, що вказаний графік спілкування та інший визначений судом порядок участі батька у вихованні дитини порушує норми права чи суперечить висновкам Верховного Суду.

Тобто, заявник зазначаючи загальні принципи вирішення подібних спорів, про те по відношенню до конкретної справи стосовно ОСОБА_3 не вказала, яка норма права неправильно застосована апеляційним судом в оскаржуваній постанові.

Апеляційним судом було правильно усунуто процесуальне порушення суду першої інстанції, який відмовив у позові при частковому визнанні його відповідачкою.

У касаційній скарзі заявник займає взаємовиключну і суперечливу позицію, так як, з одного боку заявляє, що вона не чинить перешкод у спілкуванні батька з дитиною, а з іншого боку - просить відмовити у задоволенні позову та оскаржує постанову, якою визначено порядок участі батька у вихованні та спілкуванні, який запропонований відповідачем.

Крім того, твердження відповідача у касаційній скарзі про те, що вона не визнавала позову суперечить матеріалам справи, так як у матеріалах справи є відзив на позовну заяву в якому зазначено про часткове визнання позовних вимог.

Апеляційний суд діяв у межах позовних вимог та вимог апеляційної скарги, він відмовив у більшості позовних вимог позивача, які були сформульовані ще до воєнного часу, та задовольнив позов частково, повністю врахувавши інтереси дитини та усіх сторін, не порушуючи інших процесуальних норм.

Проте з огляду на ведення воєнного часу та спливу великої кількості часу з моменту подання позову, з огляду на обмеження на виїзд з країни і небезпеку перебування дитини в Україні, зміну графіку дитини, позивач не оскаржує постанову апеляційного суду незважаючи на бажання бачитися з сином якомога більше часу, розуміє що його спілкування з сином телефоном є найбільш безпечним в існуючій ситуації, тим більше що даний графік запропонувала сама відповідач вже на стадії апеляційного розгляду у відзиві на апеляційну скаргу від 23 жовтня 2024 року.

Також у позивача станом на 27 лютого 2025 року повністю погашена заборгованість за аліментами, яка утворилася надзвичайно високим і несправедливим розміром присуджених судом аліментів у 2020 році.

Враховуючи відсутність будь-яких доказів протиправної поведінки позивача по відношенню до дитини, сплата аліментів незважаючи на складний матеріальний стан, будь-які посилання відповідача на подібні підстави, покликані лише штучно обмежити право батька та сина на спілкування і не заслуговують на увагу.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 29 січня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі на постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року за касаційною скаргою ОСОБА_1 та витребував справу із Києво-Святошинського районного суду Київської області.

03 квітня 2025 року цивільна справа № 369/7558/21 надійшла до Верховного Суду.

Верховний Суд ухвалою від 09 квітня 2025 року відкрив касаційне провадження у цій справі на ухвалу Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року за касаційною скаргою ОСОБА_2 .

Фактичні обставини справи, з`ясовані судами

ІНФОРМАЦІЯ_2 народився ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про народження, актовий запит № від 02 березня 2015 року, батьками дитини зазначено ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Згідно висновку про участь батька ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затвердженого рішенням Борщагівської сільської ради Бучанського району Київської області від 25 січня 2022 року № 6/17, комісія з питань захисту прав дитини при Борщагівській сільській раді вважає за доцільне встановлення наступного порядку участі ОСОБА_2 у вихованні малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме:

- безперешкодний телефонний або відеозв`язок дитини з батьком кожного понеділка, середи та п`ятниці в проміжок часу з 19.15 год до 20.00 год, кожної суботи з 09.00 год до 10.00 год, неділі з 20.00 год до 21.00 год за київським часом;

-спільне проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 в літній період, не менше ніж на три тижні, без участі ОСОБА_1 , з правом виїзду за кордон для відпочинку - за умови обов`язкового повідомлення матері за місяць до поїздки, із погодженням відпочинку, місцем проживання та режимом харчування/сну дитини, а також обов`язкової передоплати батьком витрат, пов`язаних із переїздом та перельотом дитини;

- безперешкодна участь у спільному святкуванні дня народження сина ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 (з можливою участю інших осіб) 22 грудня кожного року - за умови обов`язкового повідомлення матері за 2 тижні до 22 грудня про приїзд батька та погодження плану спільного святкування дня народження сина;

- спільне проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 - кожний останній тиждень (повних 7 днів) кожного другого місяця сезону: останній тиждень січня кожного року, останній тиждень квітня кожного року, останній тиждень липня кожного року, останній тиждень жовтня кожного року - за умови обов`язкового повідомлення матері про план відпочинку, місце проживання та режим харчування/сну дитини, а також обов`язкової передоплати батьком витрат, пов`язаних із переїздом та перельотом дитини;

- спільне проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 під час кожного візиту ОСОБА_2 до Австрії - за умови обов`язкового повідомлення матері за 1 місяць до приїзду, із погодженим планом відпочинку, місцем (адреси) проживання та режимом харчування/сну дитини, а також обов`язкової передоплати батьком витрат, пов`язаних із проживанням дитини спільно з батьком;

- спільне проживання дитини ОСОБА_3 з батьком ОСОБА_2 , в разі приїзду дитини з матір`ю або іншими особами до України - 50 % часу, враховуючи стан здоров`я та бажання дитини.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише у межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Щодо оскарження постанови Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно із статтею 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на виховання дитини. Навпаки, міжнародні договори та національне законодавство гарантують батькам реалізацію принципу рівності щодо виховання дитини.

У статті 5 Конвенції про ліквідацію всіх форм дискримінації щодо жінок наголошено на необхідності вжиття заходів щодо зміни соціальних та культурних моделей поведінки чоловіків і жінок для досягнення викоренення забобонів, звичаїв та всіх інших проявів, що ґрунтуються на ідеї неповноцінності чи зверхності однієї із статей або стереотипності ролі чоловіків і жінок, а також визначення загальної відповідальності чоловіків і жінок за виховання та розвиток своїх дітей за умови, що в усіх випадках інтереси дітей мають перевагу.

Повноцінне спілкування малолітньої дитини з батьком в тій же мірі, що і з матір`ю, відповідає її якнайкращим інтересам.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист (частина десята статті 7 СК України).

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини (частина перша статті 151 СК України).

Згідно з частиною першою статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий з батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод.

За правилами частини другої статті 159 СК України суд визначає способи участі у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця проживання тощо), місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особистої прихильності дитини, її віку, стану здоров`я та інших обставин, що мають істотне значення. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі, стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

Приймаючи рішення в інтересах дитини, суд має враховувати право дитини мати і зберігати стосунки з обома батьками.

Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків, опікунів та інтересами дитини неодноразово аналізувалося Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини четвертої статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права.

В аспекті наявності підстав для встановлення обмежень щодо побачень батька з дитиною заслуговує на увагу рішення ЄСПЛ від 19 жовтня 2023 року (заява № 35481/20 «Терещенко проти України»), у якому суд констатував порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при зменшенні періодичності побачень батька з дитиною (4 дні на місяць) без відповідних і достатніх підстав для цього, зокрема якщо ці обмеження відповідали найкращим інтересам дитини. Матеріали не містили відомостей про те, що особиста зустріч батька з дитиною становила ризик для добробуту чи безпеки дитини. Крім того, судом констатовано неврахування національними судами положень статті 19 СК України, відповідно до якої, вирішуючи спори щодо участі батьків у вихованні дитини, суди могли не погоджуватися з висновком органу опіки та піклування, лише якщо висновок органу був недостатньо обґрунтованим або суперечив інтересам дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частини п`ята та шоста статті 19 СК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 29 травня 2019 року у справі № 357/17852/15-ц (провадження № 14-199цс19) зробила висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитись на шкоду інтересам дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини.

Вирішуючи питання про встановлення способу участі у вихованні для одного з батьків, який постійно не проживає з дітьми, суди повинні враховувати усю сукупність обставин конкретної справи (постанови Верховного Суду від 07 серпня 2024 року у справі № 742/3278/23 (провадження № 61-7675св24), від 08 травня 2024 року у справі № 638/1269/23 (провадження № 61-15097св23) та інші).

Верховний Суд у постанові від 31 березня 2021 року у справі № 562/1686/18 (провадження № 61-16928св20) наголосив, що під час вирішення спору, що стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суди повинні ґрунтовно дослідити та оцінити всі обставини справи, надати належну правову оцінку доказам: кожному конкретно взятому та їх сукупності.

Верховний Суд наголошує, що дитина є найбільш вразливою стороною у будь-яких сімейних конфліктах, оскільки на її долю припадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не лише спірні питання між батьками та іншими особами, а фактично визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається, апеляційний суд повно та всебічно з`ясував обставини справи, оцінив докази в сукупності та в цілому, врахував інтереси дитини, які мають пріоритет над інтересами батьків, поведінку батька та його активне бажання брати участь у вихованні та спілкуванні зі своїм сином, та встановив такий спосіб участі позивача у вихованні сина - ОСОБА_3 та спілкування з ним, який передбачає дотримання розпорядку дня, стану його здоров`я та інтересів, а також його побажання.

Колегія суддів погоджується із таким визначенням способу участі батька у вихованні дитини, оскільки це забезпечує якнайкращі його інтереси і розумний баланс у праві на участь обох батьків у вихованні дитини.

Оскаржуване судове рішення вирішує по суті проблеми у спілкуванні та вихованні дитини двома батьками у зв`язку з неможливістю її виховання у повноцінній сім`ї, створюючи передумови для його розвитку, формування особистості, забезпечуючи його міцними життєвими зв`язками з обома з батьків, що є надзвичайно важливим у житті дитини.

Апеляційний суд встановлюючи такий порядок участі у вихованні та спілкуванні ОСОБА_2 з сином врахував пояснення сторін, надані ними докази, а також те, що дитина проживає з матір`ю за кордоном і на даний час вони не планують повертатися до України, вважав запропонований відповідачем порядок участі у вихованні та спілкуванні позивача з сином більш прийнятнішим та таким, що відповідає інтересам дитини, а тому доводи заявника про те, що судом не було враховано великий проміжок часу з моменту подання позовної заяви і те, що змінився режим дня дитини, колегія суддів не бере до уваги з огляду на зазначене.

Також колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги стосовно того, що суд апеляційної інстанції вийшов за межі позовних вимог та доводів апеляційної скарги, оскільки суд розглядає спір між сторонами, а запропонований відповідачем порядок участі у вихованні та спілкуванні батька з сином є одним із способів врегулювання конфлікту у даному випадку для повного та ефективного вирішення справи.

Колегія суддів зауважує, що правосуддя у справах про піклування дітей завжди супроводжується гостро-емоційними і мінливими стосунками між батьками, отже остаточність судового рішення у цій категорії справ може бути тимчасовою і нетривалою. Визначений судом порядок участі батька у вихованні сина відповідає інтересам малолітнього ОСОБА_3 . Відомостей про те, що проведення дитиною часу з батьком становить ризик для благополуччя чи безпеки дитини судом не здобуто.

Твердження заявника про те, що апеляційним судом не було зазначено про відзив в оскаржуваній постанові, який був поданий відповідачем, колегія суддів не бере до уваги, оскільки відсутність у постанові апеляційного суду зазначення про відзив не є підставою для скасування рішення, крім того представник відповідача брав участь у судових засіданнях в апеляційному суді та висловлював свою думку щодо поданої апеляційної скарги.

Доводи заявника про те, що після прийняття оскаржуваної постанови позивач встановив сину без її відома гру, яка не рекомендована дітям до 12 років, колегія суддів не бере до уваги, так як апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18)).

Тому з огляду на зазначене, події, які відбулися вже після розгляду справи та не були предметом розгляду в суді першої та апеляційної інстанції не можуть бути взяті до уваги при перегляді справи у касаційному порядку.

Посилання заявника на загальні висновки у постановах Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19, від 19 листопада 2020 року у справі № 757/4643/18-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 757/72415/17-ц, від 31 серпня 2022 року у справі № 545/3933/21, від 11 грудня 2019 року у справі № 463/6859/18 щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційним судом неправильно застосовано норми матеріального права чи порушено норми процесуального права при постановленні оскаржуваного судового рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судом у цій справі.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи, і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц, провадження № 14-43цс22).

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Отже, обставини у наведених постановах Верховного Суду відрізняються від обставин у цій справі, що переглядається в касаційному порядку, тому немає підстав вважати, що суд прийняв судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У наведеній справі суд виходив із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Проаналізувавши зміст судового рішення з точки зору застосування норм права, які стали підставою для позову по суті, колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку, що судом прийнято рішення відповідно до встановлених ним обставин на підставі наданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання обґрунтованості висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.

Враховуючи зазначене, Верховний Суд вважає, що апеляційний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права на підставі наданих доказів та ухвалив законне і обґрунтоване судове рішення у цій справі.

Щодо оскарження ухвали Київського апеляційного суд від 12 лютого 2025 року

Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 ЦПК України).

Якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог (частина перша статті 246 ЦПК України).

Аналіз наведеного, з урахуванням принципу розумності, свідчить про те, що у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі ж відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), від 22 жовтня 2025 року у справі № 753/3998/23 (провадження № 61-15924св24).

16 грудня 2024 року представник Титаренко Д. С. , який діє в інтересах ОСОБА_2 , через підсистему «Електронний суд» подав заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просив апеляційний суд стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 52 000 грн.

На підтвердження понесених ОСОБА_2 , витрат на правову допомогу адвокатом Титаренком Д. С. надано суду і матеріали справи містять: копію договору про надання правової допомоги № 2325 від 06 травня 2024 року; копію додатку № 1 до договору № 2325 від 06 травня 2024 року про надання правової допомоги; копію акту про надання послуг від 11 грудня 2024 року; копію рахунку на оплату № 1 від 06 травня 2024 року; копію платіжної інструкції №3 199538890; копію рахунку на оплату № 2 від 11 грудня 2024 року; копію ордеру (а. с. 113 - 117 том III).

Також як вбачається із протоколу судового засідання від 11 грудня 2024 року представник Титаренко Д. С. , який діє в інтересах ОСОБА_2 , відкликав клопотання про долучення доказів розміру витрат на правову допомогу та повідомив, що відповідна заява буде подана через п`ять днів після ухвалення рішення.

Водночас, зі змісту заяви про ухвалення додаткового рішення, не вбачається обґрунтування поважних причин неподання представником Титаренком Д. С., який діє в інтересах ОСОБА_2 , доказів, що підтверджують розмір судових витрат, до закінчення судових дебатів у справі.

Таким чином, апеляційний суд, дослідивши наявні у цій справі докази та давши їм належну оцінку, враховуючи висновки Верховного Суду у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 (провадження № 61-4799св23), дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення щодо відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Висновок за результатами розгляду касаційних скарг

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

З підстав вказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.

Щодо клопотання представника ОСОБА_7 , який діє в інтересах ОСОБА_1 ,про розгляд справи за його участю

Представник Горбовий В. А., який діє в інтересах ОСОБА_1 , у прохальній частині касаційної скарги просив справу розглядати за його участю.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Абзац другий частини першої даної статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.

Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.

Європейський суд з прав людини неодноразово висловлювався з приводу відсутності публічних слухань у судах касаційної інстанції. Вочевидь, «публічний характер провадження у судових органах, згаданих у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, захищає учасників справи від здійснення правосуддя таємно, поза контролем громадськості та є також одним із засобів збереження довіри до судів вищих і нижчих ланок. Публічність через прозорість, яку вона надає правосуддю, сприяє досягненню мети пункту 1 статті 6, а саме справедливому судовому розгляду, гарантія якого є одним із основних принципів будь-якого демократичного суспільства у сенсі Конвенції» (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, § 25).

Проте публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку, зокрема і в суді касаційної інстанції. Так, у вказаній справі зазначена гарантія була забезпечена у судах першої й апеляційної інстанцій. Зокрема тому ЄСПЛ не визнав порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції відсутність публічного розгляду у Федеральному суді Німеччини, який, як і Верховний Суд в Україні, вирішував винятково питання права (рішення у справі «Axen v. Germany», § 28).

У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Заявник не представив переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання.

Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Верховний Суд створив учасникам процесу у цій справі належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів, в яких такий рух описаний. Крім того, кожен з учасників справи мав право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

З огляду на вказане касаційна скарга розглядається без повідомлення та виклику учасників справи.

Отже, оскільки ЦПК України передбачає можливість розгляду справи у письмовому провадженні без виклику учасників справи, аргументи про розгляд справи за участю сторін у справі є непереконливими, тому відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень, у зв`язку із чим у задоволенні клопотань слід відмовити.

Щодо розподілу витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді касаційної інстанції

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України резолютивна частина постанови суду касаційної інстанції складається, в тому числі, і з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України).

У частині восьмій статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у додатковій постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зробила висновок, що «вимога частини восьмої статті 141 ЦПК України щодо строку та порядку подання доказів про розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, має застосовуватися і до справ, що розглядаються в спрощеному провадженні, де судові дебати відсутні».

У частині другій статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат».

Отже, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

У частинах четвертій-шостій статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 12 та частині першій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відзиві на касаційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Титаренко Д. С. просить стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 9 500 грн.

На підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу адвокат Титаренко Д. С. надав:

- ордер на надання правничої допомоги від 06 травня 2024 року серії АА № 1391867;

- договір про надання правової допомоги від 06 травня 2024 року, укладений з адвокатом Титаренком Д. С.

- додаток № 2 до Договору № 2325 від 06 травня 2024 року про надання правової допомоги від 14 лютого 2025 року;

- рахунок на оплату № 3 від 14 лютого 2025 року;

- платіжна інструкція № 236320407.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) Велика Палата Верховного Суду також зазначила, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.

Тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У додатковій постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У додатковій постанові Верховного Суду від 08 вересня 2021 року у справі № 206/6537/19 (провадження № 61-5486св21) зазначено, що попри волю сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України.

Крім того, згідно з пунктом пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Враховуючи характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом Титаренком Д. С. послуг, виходячи із засад цивільного законодавства щодо розумності та справедливості, пропорційності задоволеним позовним вимогам у цій справі, колегія суддів вважає, що на користь ОСОБА_2 підлягають відшкодуванню витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 500 грн.

Зазначений розмір витрат на професійну правничу допомогу відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, обґрунтованості, розумності їхнього розміру, конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись статтями 401, 406, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

П О С Т А Н О В И В :

Відмовити у задоволенні клопотання представника ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_1 ,про розгляд справи за його участю.

Касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги у суді касаційної інстанції, у розмірі 3 500 гривень (три тисячі п`ятсот гривень 00 копійок).

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров