провадження № 22-ц/824/2888/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Ярмак Ольгою Вікторівною на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року, про забезпечення позову у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Державний реєстратор Коровайко Оксана Сергіївна про усунення перешкод у здійсненні права власності,

В С Т А Н О В И В:

у проваджені Подільського районного суду міста Києва перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права власності, в якому позивач просить:

усунути перешкоди у здійсненні права власності на належне йому майно шляхом скасування рішення державного реєстратора Коровайко О.С. про державну реєстрацію права власності за відповідачем - ОСОБА_2 на житловий будинок по літері «В» загальною площею 105,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (номер відомостей про речове право 17259069),

зобов`язати відповідний орган державної реєстрації внести зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у частині скасування запису про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на зазначений житловий будинок.

Одночасно з поданим позовом, позивачем через свого представника подано заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , що зареєстрований у Державному реєстрі речових прав за відповідачем ОСОБА_2 та заборони державним реєстраторам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього об`єкта до набрання законної сили рішенням суду у даній справі.

В обґрунтування заяви зазначено, що позивач, вже більше 15 років разом зі своєю сім`єю проживає в будинку по літері «В», який є самочинним будівництвом, що унеможливлює визнання права власності на нього, як на об`єкт нерухомості. Водночас, будинок під номером АДРЕСА_1 (квартири АДРЕСА_2 ) знаходиться у спільній частковій власності у позивача (7/8) та відповідача (1/8). Відповідно усі інші господарські (допоміжні) будівлі, в тому числі й самочинно збудований будинок за літ «В» перебувають у власності сторін у таких же частках. Наявність у відповідача одноосібного права власності на цей об`єкт створює реальний ризик його відчуження (шляхом продажу, дарування, передачі в іпотеку тощо) під час розгляду справи. У разі проведення таких дій виконання можливого рішення суду про скасування державної реєстрації стане істотно утрудненим або неможливим, оскільки право власності буде зареєстроване вже за іншою особою. Тому лише накладення арешту та заборона державним реєстраторам вчиняти будь-які дії щодо спірного об`єкта забезпечить реальність і ефективність судового захисту.

Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року у задоволенні заяви відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Ярмак Ольга Вікторівна, 25 вересня 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, незабезпечення балансу інтересів усіх учасників справи, просила скасувати ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року та задовольнити заяву про забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що предметом спору в даній позовні заяві є усунення перешкод у здійсненні права власності позивача на належне йому майно шляхом скасування проведеної державної реєстрації щодо житлового будинку по літері «В» загальною площею 105,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення, суд не взяв до уваги той факт, що однією з підстав незаконності рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на спірний об`єкт за Відповідачем є те, що така реєстрація була проведена за відсутності будь-яких правовстановлюючих документів щодо присвоєння будь-якому об`єкту в м. Києві адреси АДРЕСА_1 .

За загальним правилом суб`єкт, за яким зареєстроване право власності на нерухоме майно (в даному випадку - відповідач), є його володільцем. У випадку незаконного, без відповідної правової підстави заволодіння таким майном цим суб`єктом, право власності (включаючи права володіння, користування та розпорядження) і далі належатиме іншій особі - власникові. Реєстрація прав на нерухоме майно в Державному реєстрі дозволяє власнику безперешкодно розпоряджатися своєю власністю. Таким чином, наразі для відповідача не існує будь-яких перешкод для відчуження у будь-який спосіб спірного об`єкту.

Додатково зазначила, що спірний об`єкт є самочинним будівництвом у складі житлового будинку по АДРЕСА_3 , власниками 1/2 частини якого (квартири АДРЕСА_2 ) є позивач (7/8) та відповідач (1/8).

Відповідно, усі інші господарські (допоміжні) будівлі, в тому числі й самочинно збудований будинок за літ «В» перебувають у власності сторін у таких же частках.

Вважає, що наявність у Відповідача одноосібного права власності на спірний об`єкт, а також рішення суду у справі №758/593/20, яке набрало законної сили, про відмову у задоволенні позовних вимог щодо скасування запису про реєстрацію права власності на спірний об`єкт, створює реальний ризик його відчуження (шляхом продажу, дарування, передачі в іпотеку тощо) під час розгляду цієї справи.

Виходячи зі змісту спірних правовідносин, вжиття заходу забезпечення позову шляхом накладання арешту на спірний об`єкт та вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо цього об`єкта не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, оскільки можливість розпоряджатися вказаним об`єктом обмежується на певний час, адже має тимчасовий характер та є лише збереженням існуючого становища до завершення розгляду цієї справи по суті.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею -адвокаткою Ярмак Ольгою Вікторівною на ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року, про забезпечення позову у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Державний реєстратор Коровайко Оксана Сергіївна про усунення перешкод у здійсненні права власності, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - адвокатка Ярмак Ольга Вікторівна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову суд першої інстанції встановив, що адреса спірного будинку та адреса належного позивачу будинку є різною, як і записи про такі об`єкти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, при цьому, у позовній заяві позивач зазначає, що житловий будинок по літері «В», в якому він проживає разом зі своєю сім`єю більше 15 років є самочинним будівництвом. Крім того, судом перевірено аргументованість заяви щодо застосовування заходів забезпечення позову, зазначених заявником і не встановлено реальної загрози, за якої невжиття саме таких заходів забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду. Посилання заявника на ту обставину, що невжиття заходів забезпечення позову фактично призведе до утруднення або унеможливлення виконання рішення суду є формальним, оскільки як зазначає сам позивач у позовній заяві він разом зі своєю сім`єю проживає за таких умов більше 15 років.

З такими висновками колегія суддів погоджується, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

За змістом статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 152 ЦПК України заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Способи забезпечення позову, які передбачені частиною першою статті 150 ЦПК України, залежать від характеру спірних правовідносин, позовних вимог та інших обставин конкретного спору, що зумовлюють необхідність забезпечення виконання судового рішення. Перелік таких способів не є вичерпним.

До видів забезпечення позову законом віднесено, зокрема, накладення арешту на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві і знаходяться у нього або в інших осіб (пункт 1 частини першої статті 150 ЦПК України), а також заборону вчиняти певні дії (пункти 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України). За змістом наведених норм це стосується майна, що належить відповідачу.

Арешт майна, як спосіб забезпечення позову, передбачає накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (див. постанову Верховного Суд від 14 лютого 2024 року у справі №504/3408/22).

У постанові Верховного Суду від 17 червня 2022 року у cправі №908/2382/21 вказано, що за своєю суттю арешт майна - це тимчасовий захід, який має наслідком накладання заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження. При вжитті такого заходу власник майна не обмежується у правах володіння та користування своїм майном, та не позбавляється їх. Отже накладення арешту на майно не завдасть шкоди та збитків відповідачу, не позбавить його конституційних прав на володіння та користування вказаним нерухомим майном, здійснення господарської діяльності, отримання доходів, сплату податків тощо, а лише тимчасово обмежить право відповідача реалізувати вказане майно третім особам".

Арешт віднесений до видів обтяжень речових прав на нерухоме майно, об`єктів незавершеного будівництва, майбутніх об`єктів нерухомості (пункт 4 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Отже, арешт, як заборона на право розпоряджатися майном, включає і обмеження на розпорядження таким майном.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17 зазначено: «конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майновим наслідкам заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав осіб, що не є учасниками даного судового процесу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №381/4019/18).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам; при встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець; вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Цивільне процесуальне законодавство не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2022 року у справі №522/1514/21.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Предметом заявленого у цій справі позову є законність державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 на житловий будинок по літері «В» загальною площею 105,8 кв.м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (номер відомостей про речове право 17259069),

Проте, за даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірний будинок зареєстроване за ОСОБА_2 , а відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом - позивач володіє 1/2 частиною будинку під номером АДРЕСА_1 .

Тобто адреса спірного будинку та адреса належного позивачу будинку є різною, як і записи про такі об`єкти в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, при цьому, право власності позивача на згаданий належний йому на праві спільної часткової власності будинок внесений тільки до записів реєстрової книги.

Таким чином, постановляючи ухвалу суд першої інстанції, на переконання апеляційного суду, повністю дотримався вимог ст. ст. 149, 150, 153 ЦПК України та положень постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» та дійшов обгрунтованого висновку, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду в разі невжиття заходів забезпечення даного позову, оскільки будь-яких майнових вимог на предмет спору він не заявляє.

Інших доводів на спростування висновків місцевого суду апеляційна скарга не містить, а зводиться до незгоди з судовим рішенням та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що не може бути підставою для скасування ухвали суду.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Ярмак Ольгою Вікторівною - залишити без задоволення.

Ухвалу Подільського районного суду міста Києва від 15 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова