Номер провадження: 22-ц/813/1554/26
Головуючий у першій інстанції Цирфа К. А.
Доповідач Комлева О. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Комлевої О.С.,

суддів: Драгомерецького М.М., Сегеди С.М.,

з участю секретаря Громовенко А.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2025 року, постановленого під головуванням судді Цирфи К.А., повний текст рішення складений 28 січня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кіптікова Ігоря Олеговича про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування арешту нерухомого майна, -

в с т а н о в и в:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби м. Одеса Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кіптікова І.О. про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування арешту нерухомого майна, в якому просив:

- визнати дії державного виконавця Кіптікова І.О. незаконними;

- скасувати арешт та обтяження з майна, у тому числі:

- квартири ОСОБА_1 розташованої за адресою: АДРЕСА_1 ;

- земельної ділянки розташованої за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:001:0126;

- земельної ділянки та будинку, розташованих за адресою: АДРЕСА_3 , накладеного відповідно до постанови про відкриття виконавчого провадження у ВП № 24436811 від 20.01.2011 року, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП № 31475401 від 29.09.2012 року, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП № 33450140 від 11.07.2012 року, постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у ВП № 33924095 від 03.08.2012 року.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_1 зазначив, що 20 квітня 2024 року йому стало відомо про те, що державним виконавцем Кіптіковим І.О. 20.01.2011 року постановою відкрито виконавче провадження №24436811, постановою 29.02.2012 року накладено арешт на майна боржника та оголошена заборона на його відчуження у виконавчому провадженні №31475401, постановою 11.07.2012 року накладено арешт на майно боржника та оголошена заборона на його відчуження у виконавчому провадженні №33450140, також постановою 03.08.2012 року накладено арешт на майно боржника та оголошена заборона на його відчуження у виконавчому провадженні №33924095.

Проте, ОСОБА_1 ніколи не був учасником вказаних виконавчих проваджень та відповідні постанови про відкриття вказаних виконавчих проваджень він не отримував.

ОСОБА_1 вважає дії державного виконавця незаконними, так як до нього були застосовані засоби і способи примусу, та державний виконавець відмовився встановити факт отримання боржником копії постанови, якою встановлений строк для добровільного виконання рішення, а також всіх необхідних документів.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своєї апеляційної скарги апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи, не повно та об`єктивно дослідив докази та їх перевірку, а саме не прийняв до уваги, що ОСОБА_1 не є стороною вказаних виконавчих проваджень та жодного документу з ДВС по вказаним виконавчим провадженням не отримував, а тому єдиним шляхом захисту його майнових прав було подання саме позову.

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , представник Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду без змін, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, а також на те, що суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з пред`явленням позову до неналежного відповідача.

В судове засідання, призначене на 10 лютого 2026 року державний виконавець Київського ВДВС у м. Одесі ПМРУ МЮ (м. Одеса) не з`явився, був сповіщений належним чином (а.с. 221, 222 зв.б.).

У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 , представник відділу просив розглядати справу за відсутності представника (а.с. 200-202).

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, явка яких не визнавалась судом обов`язковою.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність осіб, які не з`явилися в судове засідання та які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

За наслідком розгляду даної справи, суд перейшов до стадії ухвалення судового рішення та у відповідності до положень ч. 1 ст. 244 ЦПК України відклав судове засідання до 18 лютого 2026 року о 09 год. 30 хв. для ухвалення та проголошення судового рішення.

Про дату, час і місце судового засідання з проголошення судового рішення, сторони повідомлені належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , його представника адвоката Гайсу А.М., перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає зазначеним нормам.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 звертаючись до суду з позовом, просив визнати дії виконавця Кіптікова І.О. незаконними та скасувати арешти та обтяження з майна, накладені постановами ВДВС в межах виконавчих проваджень за №№ 24436811, 33450140, 31475401, 33924095.

Так, за рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2010 року у справі №2-685/10 зі ОСОБА_1 та ОСОБА_3 стягнуто на користь ВАТ «Морський транспортний банк» (яке в подальшому змінило назву на ПАТ «Марфін Банк») 501 047, 98 грн., яка складається з суму боргу за договором кредиту в загальному розмірі 499 097 грн. 98 коп., витрати на інформаційне - технічне забезпечення в розмірі 250 грн., судовий збір в розмірі 1700 грн. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/8388042#).

На виконання рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 26.02.2010 року у справі № 2-685/10, видано виконавчий лист, який з 20.01.2011 року по 21.05.2012 року, перебував на виконанні у Київському ВДВС за виконавчим провадженням № 24436811 про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» коштів у розмірі 501 047,98 грн.

В межах ВП №.01.2011 року, накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 реєстраційний № обтяження в ДРРПНМ № 11020138 (а.с. 92).

На підставі постанови державного виконавця по виконавчим провадженням № 24436811 виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Постановою про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони відчуження від 11.07.2012 року, реєстрація обтяжень в ДРРПНМ за № 12747346 винесена держаним виконавцем у виконавчому провадженні № 33450410, яке перебувало на виконанні з 11.07.2012 року по 29.12.2012 року з примусового виконання виконавчого листа № 2-685/10 від 06.05.2010, виданого Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Марфін Банк» коштів у розмірі 501 047,98 грн., за яким винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 93).

За рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2010 року у справі № 2-6317/10 зі ОСОБА_1 на користь кредитної спілки «Авіаційних робітників Міністерства оборони України» стягнуто заборгованість за кредитним договором № 133/08 від 1.04.2008 року в розмірі 6310 грн., у тому числі: заборгованість за кредитом 830 грн., заборгованість за відсотками 5480 грн. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/12742837#).

Виконавче провадження за № 31475401 з примусового виконання виконавчого листа № 2-6317/10 від 22.11.2011, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення зі ОСОБА_1 на користь КС «Авіаційних робітників Міністерства оборони України» коштів у розмірі 6 371 грн., перебувало на виконанні у ВДВС з 29.02.2012 року по 29.12.2012 року.

Постанова про арешт майна боржника ОСОБА_1 та оголошення заборони відчуження від 29.02.2012 року, реєстрація обтяжень в ДРРПНМ за № 12225838,12249716 винесена у виконавчому провадженні № 31475401 (а.с. 93).

Постановою державного виконавця повернуто виконавчий документ стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Заочним рішенням Київського районного суду м. Одеси від 05 липня 2010 року у справі № 2-248/10 зі ОСОБА_1 та ОСОБА_4 солідарно стягнуто на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором на загальну суму 323754,28 грн. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/74393927#).

У ВДВС з 03.08.2012 року по 29.12.2012 року перебувало на виконанні виконавче провадження № 33924095 з примусового виконання виконавчого листа № 2-248/10 від 06.10.2010, виданого Київським районним судом м. Одеси про стягнення зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» коштів у розмірі 323 754,28 грн.

Постановою ВДВС, в рамках виконавчого провадження № 33924095 накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження (а.с. 95).

В подальшому ВДВС винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувану на підставі п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

З матеріалів справи вбачається, що усі оскаржувані обтяження у виді арешту на майно накладалися в межах вказаних виконавчих проваджень, в яких боржником виступав ОСОБА_1 (а.с. 95-103).

При цьому, як зазначив суд першої інстанції, ВДВС звернуто увагу, що реєстратором Одеської філії державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було допущено описку під час реєстрації обтяження в межах виконавчого провадження, а саме вказано № 33450140 замість НОМЕР_1 , що не впливає на статус сторін у спірних правовідносинах стягувачів та боржника ОСОБА_1 .

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 , як боржнику у виконавчих провадженнях в межах яких накладався арешт на його майно, необхідно звернутися до суду зі скаргою на дії державних виконавців в порядку розділу VII ЦПК України «Судовий контроль за виконанням судових рішень».

Однак, з таким висновком колегія суддів погоджується не в повній мірі, з підстав того, що висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, з огляду на наступне.

Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження (частина друга статті 19 ЦПК України).

Захист прав в порядку цивільного судочинства здійснюється у позовному провадженні, а також у інших, спеціальних (окремих) провадженнях, зокрема в порядку судового контролю за виконанням судових рішень (розділ VII ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (частина перша статті 448 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Позовні вимоги про визнання дій державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кіптікова І.О. незаконними та про скасування арешту нерухомого майна по суті є скаргою позивача, як сторони виконавчого провадження (боржника), а не вимогою про захист порушеного цивільного права, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження.

За своїм змістом суть даного спору полягає у тому, що державний виконавець відмовляє боржнику у знятті арешту з його майна, накладеного постановою державного виконавця у рамках виконавчого провадження, оскільки боржником не сплачено виконавчий збір та постанова про відкриття виконавчого провадження про стягнення виконавчого збору не скасована, тобто вимоги позивача стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, а тому підлягають розгляду за правилами розділу VII ЦПК України.

Установивши, що позивач є боржником у виконавчих провадженнях №№ 24436811, 33450140, 31475401, 33924095, в межах яких було накладено арешт на майно ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку при розгляді справи по суті про відмову в задоволенні позовних вимог, оскільки позивач не може пред`являти позов про розгляд справи визнання протиправною бездіяльність, зобов`язати вчинити дії щодо зняття (скасування) арештів з майна, оскільки законом у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником рішення, дій, бездіяльності державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Зазначений висновок узгоджується із постановою ВС від 1.02.2023 року у справі № 759/14039/19, від 14.05.2024 року у справі № 711/7256/21.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що він не є боржником, йому не направлялись постанови про відкриття виконавчих проваджень, колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження, а навпаки матеріали справи містять докази того, що всі арешти, які позивач просить скасувати, накладені в рамках виконавчих проваджень, в яких ОСОБА_1 виступає, як учасник виконавчого провадження у статусі боржника, що підтверджується рішеннями суду, які містяться в ЄДРСР (а.с. 92-103).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Вирішуючи даний спір за правилами позовного провадження та відмовляючи у задоволені позову ОСОБА_1 , тобто розглядаючи по суті позовні вимоги, суд першої інстанції не дотримуючись вимог ст. 13 ЦПК України, як вимогу про звільнення майна з-під арешту, вийшовши за межі позовних вимог, неправильно врахував висновки Верховного Суду викладені у постановах, на які саме і послався (у справах № 642/4263/21, № 208/9810/21), що у разі, якщо опис та арешт майна проводився виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, як скарга.

Колегія суддів звертає увагу на те, що інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження» (постанова Великої Палати Верховного Суду від 2.10.2019 року у справі № 904/51/19, постанова ОП ВС від 24.05.2021 року у справі № 712/12136/18).

Помилково прийнявши позов до розгляду, суд має закрити провадження у справі з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Аналогічні висновки містяться в постановах Великої Палати Верховного Суду від 2.10.2019 року у справі № 904/51/19 та Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2021 року у справі № 712/12136/18.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а провадження у справі закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

При цьому, заявник не позбавлений права звернення до суду з відповідною скаргою в порядку, передбаченому розділом VIІ ЦПК України.

Колегія суддів також зазначає, що на підставі скарги, поданою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Кіптікова І.О. про скасування обтяження у виді арешту нерухомого майна, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 08 липня 2025 року скаргу частково задоволено та скасовані обтяження, накладені на майно ОСОБА_1 в межах виконавчих проваджень за №№ 24436811, 33450140, 31475401, 33924095 (а.с. 214-215).

Також колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на те, що відкриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , суд зазначив, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, а в подальшому відмовляє ОСОБА_1 у задоволені клопотання про перехід від спрощеного до загального позовного провадження, не зважаючи на те, що дана категорія справ у відповідності до ст. 274 ЦПК України не підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, що є самостійною підставою для скасування рішення суду, передбаченого п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись статтями 255, 258, 259, 367, 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 27 січня 2025 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Кіптікова Ігоря Олеговича про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування арешту нерухомого майна закрити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 18 лютого 2026 року.

Головуючий ______________________________________ О.С. Комлева

Судді ______________________________________ М.М. Драгомерецький

______________________________________ С.М. Сегеда