справа №759/1780/25 головуючий у суді І інстанції Шум Л.М.
провадження №22-ц/824/2844/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського округу Бовбалан Надія Ростиславівна про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та внесення змін до договору,

В С Т А Н О В И В:

у січні 2025 року представник позивачки ОСОБА_2 , адвокат Кравченко К.М. звернулася до Святошинського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського округу Бовбалан Н.Р. про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та внесення змін до договору, у якому просила:

стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментах за Договором про сплату аліментів, визначення місця проживання дітей та встановлення графіку побачень з дітьми від 17 квітня 2020 року в розмірі 294 000,00 грн за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2024 року;

внести зміни до Договору про сплату аліментів, визначення місця проживання дітей та встановлення графіку побачень з дітьми від 17 квітня 2020 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р. та зареєстрованого в реєстрі за №2720 шляхом припинення дії пунктів 3.1.. 3.2., 3.3., 3.4., 3.5., 3.6. Договору.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що сторони з 17 червня 2006 року перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу мають трьох дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Сімейне життя між сторонами не склалося, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року шлюб між подружжям було розірвано.

17 квітня 2020 року між сторонами укладено Договір про сплату аліментів, визначення місця проживання дітей та встановлення графіку побачень з дітьми. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р. та зареєстровано в реєстрі за №2720.

Даним Договором було визначено місце проживання дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з матір`ю ОСОБА_2 до досягнення ними повноліття.

Також даним Договором було визначено графік побачень батька з дітьми.

Пунктом 3 даного Договору визначено розмір та сплату аліментів:

3.1. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписанням цього договору дійшли згоди встановити розмір, строки та порядок виплати аліментів на утримання їх спільних дітей сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочки - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та дочки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , до моменту досягнення ними повноліття.

3.2.Розмір аліментів за домовленістю Сторін становить 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок на кожну Дитину, що в загальному розмірі становить 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок на місяць.

3.3.Виплата аліментів здійснюється Батьком щомісячно, не пізніше 05 числа поточного місяця за минулий місяць.

3.4.Сторони домовились, що кошти будуть сплачуватись Батьком шляхом їх перерахування на поточний (картковий) рахунок Матері, а саме Отримувач: ОСОБА_2 , розрахунковий рахунок (грн.)№ НОМЕР_1 в ПриватБанку, МФО 305299.

3.5.Матір зобов`язується одержувати аліменти і інші платежі в інтересах Дітей та використовувати їх за цільовим призначенням, тобто виключно на Дітей.

3.6. Матір зобов`язується своєчасно повідомляти про зміни реквізитів банківського рахунку і будь-яких інших обставин, що мають істотне значення для своєчасного виконання Батьком своїх зобов`язань щодо сплати аліментів».

Оскільки у відповідача виникли труднощі в перерахуванні аліментів на рахунок ПриватБанку, що зазначений в Договорі, то позивачем було повідомлено свій інший (додатковий) рахунок в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК».

Відповідач ОСОБА_1 з 05 травня 2020 року почав виконувати свої аліментні зобов`язання та здійснив перерахування коштів на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», а саме: 05 травня 2020 року - 6000,00 грн.; 03 червня 2020 року - 6000,00 грн.; 10 липня 2020 року.-6000,00грн.; 07 серпня 2020 року - 6000,00 грн.; 02 вересня 2020 року - 6000,00 грн.; 06 жовтня 2020 року - 6000,00 грн.; 03 листопада 2020 року - 6000,00 грн..

Таким чином, відповідач виконував свої зобов`язання по сплаті аліментів з травня 2020 року по листопад 2020 року включно.

В подальшому будь-які кошти в рахунок сплати аліментів позивачу ОСОБА_2 від відповідача ОСОБА_1 не надходило.

Отже сума заборгованості по аліментах становить: 2020 рік - 6000,00 грн. (за грудень); 2021 рік - 6000,00 х 12 = 72000,00 грн.; 2022 рік - 6000,00 х 12 = 72000,00 грн.; 2023 рік - 6000,00 х 12 = 72000,00 грн.; 2024 рік - 6000,00 х 12 = 72000,00 грн. Загальна сума заборгованості складає 294 000,00 грн.

05 березня 2025 року від третьої особи приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Бовбалан Н.Р. надійшли пояснення по справі відповідно до яких остання зазначила, що до неї звернулися: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 з метою посвідчення Договору про сплату аліментів, визначення місця проживання дітей та встановлення графіку побачень з дітьми. При посвідченні вказаного правочину, були виконані всі вимоги, встановлені чинним законодавством, для такого роду правочинів, зокрема, відповідно до норм статті 43 Закону України «Про нотаріат», було встановлено осіб учасників цивільних відносин та відповідно норм статті 44 Закону, було здійснено перевірку обсягу цивільної дієздатності фізичних осіб ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які звернулися за вчиненням нотаріальної дії.

Також, при посвідченні вищезазначеного Договору, нотаріусом, було встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 добровільно звернулися для укладення правочину та висловили власне волевиявлення урегулювати на майбутнє відносини між собою, що стосувалося питання участі у вихованні їх спільних дітей, сина - ОСОБА_3 , дочки - ОСОБА_4 та дочки - ОСОБА_5 , відповідно до статті 189 СК України. Нотаріусом з`ясовано дійсний намір батьків укласти Договір добровільно та без примусу, про що зазначено у самому договору.

Під час укладання Договору, керуючись статтями 141, 157, 160 СК України, сторони самостійно визначили: місце проживання дітей, розмір та сплату аліментів, графік побачень з дітьми, відповідальність за несвоєчасну виплату тощо. ОСОБА_2 та ОСОБА_1 підписанням даного Договору дійшли згоди щодо місця проживання їх спільних дітей з матір`ю та домовились про розмір аліментів, що становить 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок на кожну дитину, що в загальному розмірі становить 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок на місяць. Сторони домовились, що кошти будуть сплачуватись Батьком шляхом їх перерахування на поточний (картковий) рахунок матері зазначений у договорі. Вона, як нотаріус, перевірила відповідність усіх умов договору вимогам закону, а також дотримання мінімальних гарантій утримання дітей, визначених СК України.

Нотаріусом, при посвідченні вищезазначеного Договору сторонам було роз`яснено зміст статей 109,150-155, 157-162, 171, 179-183, 185, 189, 190, 192-194, 196-199 СК України, зокрема Батьку було роз`яснено наслідки, передбачені ст. 164 КК України за ухилення від сплати аліментів на утримання Дітей про що зазначено у самому договорі.

Зокрема, в договорі зазначено про правові наслідки, щодо невиконання умов даного договору, а саме: «Одностороння відмова від виконання Договору або одностороння зміна його умов не допускається. При відсутності домовленості між Сторонами питання зміни чи розірвання цього Договору вирішується в судовому порядку. Всі спори, що виникають в процесі виконання цього Договору, та розбіжності в тлумаченні окремих положень цього Договору, вирішуються Сторонами шляхом переговорів, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України».

Додатково, нотаріус зазначила, що сторони не звертались до неї з проханням переглянути умови вищезазначеного Договору чи внесення змін до Договору.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість по аліментах за договором про сплату аліментів, визначення місця проживання дітей та встановлення графіку побачень з дітьми від 17 квітня 2020 року в розмірі 294 000,00 грн за період з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2024 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 24 вересня 2025 року засобами поштового зв`язку подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, просив скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказав, що місцевий суд не врахував заперечень відповідача проти позову. Рахунок зазначений у договорі змінювався стороною відповідача без повідомлення позивача. Згідно ст. 190 СК України у договорі про сплату аліментів передбачено сплату аліментів у рахунок нерозподіленого майна.

Суд також не дослідив, що відповідач отримує дивіденди у розмірі 6 000,00 дол. США щомісячно з нерозподіленого нерухомого майна. Судом не досліджувався і той факт, що у відповідності до договору відповідач не зверталася з претензійними вимогами до позивача, або нотаріуса з врегулюванням питання щодо зміни договору. Сторони також погоджувалися щодо внесення змін або доповнень до договору шляхом укладення додаткового нотаріально посвідченого договору.

Крім того, судові засідання не фіксувалися, а клопотання сторін не розглядалися.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 14 жовтня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського округу Бовбалан Надія Ростиславівна про стягнення заборгованості по сплаті аліментів та внесення змін до договору, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

20 жовтня 2025 року від представниці ОСОБА_2 - адвокатки Кравченко К.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому висловлено заперечення проти доводів апелянта, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представниця ОСОБА_2 - адвокатка Кравченко Ксенія Миколаївна заперечила проти доводів апеляційної скарги з підстав наведених у відзиві.

26 січня 2026 року ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з відсутністю постачання електроенергії в Україні та неможливістю дістатися до м. Києва соціальним транспортом.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання причини неявки апелянта ОСОБА_1 в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами (наявність особистих обставин, а не загальна ситуація у країні), а отже є неповажною, що не перешкоджає розгляду справи по суті, адже апелянт мав можливість реалізувати своє право на безпосередню участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції та, проживаючи у с. Крюківщина (яке розташовано поблизу м. Києва), завчасно прибути у судове засідання. На підставі викладеного, з огляду на належне і завчасне повідомлення про судове засідання учасника справи, з урахуванням категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів.

Заслухавши думку учасниці справи, яка прибула в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30 травня 2019 року шлюб між сторонами було розірвано.

17 квітня 2020 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір про сплату аліментів, визначення місця проживання дітей та встановлення графіку побачень з дітьми. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бовбалан Надією Ростиславівною та зареєстровано в реєстрі за №2720.

Згідно з вказаним договором п. 3.2.розмір аліментів за домовленістю Сторін становить 2000 (дві тисячі) гривень 00 копійок на кожну Дитину, що в загальному розмірі становить 6000 (шість тисяч) гривень 00 копійок на місяць, згідно п. 3.3.Виплата аліментів здійснюється Батьком щомісячно, не пізніше 05 числа поточного місяця за минулий місяць.

Відповідач ОСОБА_1 з 05 травня 2020 року почав виконувати свої аліментні зобов`язання та здійснив перерахування коштів на рахунок ОСОБА_2 № НОМЕР_2 в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК», а саме: 05 травня 2020 року - 6000,00 грн.; 03 червня 2020 року - 6000,00 грн.; 10 липня 2020 року.-6000,00грн.; 07 серпня 2020 року - 6000,00 грн.; 02 вересня 2020 року - 6000,00 грн.; 06 жовтня 2020 року - 6000,00 грн.; 03 листопада 2020 року - 6000,00 грн.

Таким чином, відповідач виконував свої зобов`язання по сплаті аліментів з травня 2020 року по листопад 2020 року включно.

Однак, за період часу з 01 грудня 2020 року по 31 грудня 2024 року відповідач свої зобов`язання перестав виконувати в зв`язку з чим у нього виникла заборгованість по аліментам за вищезазначеним періодом у розмірі 294 000,00 грн.

Розмір даної заборгованості відповідачем не оспорюється.

Частково задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з їх доведеності в тій частині, що відповідач, свого обов`язку щодо сплати на утримання дітей аліментів в розмірі 6000 грн., відповідно до умов договору, перед позивачем не виконав, а відтак зобов`язаний сплатити заборгованість в розмірі 294 000,00 грн.

В той же час, встановивши, що жодних належних доказів звернення позивачки до відповідача з приводу зміни розміру аліментів у зв`язку із зміною матеріального становища чи порушення останнім умов договору, матеріали справи не містять, а сторони не звертались до нотаріуса з проханням переглянути умови Договору про сплату аліментів, визначення місця проживання дітей та встановлення графіку побачень з дітьми від 17 квітня 2020 року чи внесення змін до нього, суд дійшов висновку про недоведеність позову в частині заявлених позивачкою вимог щодо внесення змін до договору.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 3 Конвенції про права дитини, частин сьомої, восьмої статті 7 СК України під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей.

У §54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олссон проти Швеції» (№2) від 27 листопада 1992 року, №250, ст. 35-36, §90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Нормами сімейного законодавства встановлюється порядок укладення договору про сплату аліментів на дитину та зазначаються правові наслідки у разі невиконання такого договору.

Приписами статті 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150, 180 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, матеріально утримувати дитину до повноліття.

Отже, з наведеного вбачається, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, чи їх шлюб розірвано або вони взагалі не перебували в ньому.

Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками.

Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частини перша - третя статті 181 СК України).

Відповідно до статті 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. У разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Отже, нормами сімейного законодавства передбачено можливість врегулювання між батьками дитини питань щодо сплати аліментів за домовленістю на підставі укладеного між ними нотаріально посвідченого договору.

Касаційний суд неодноразово звертав увагу, що положення ЦК України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин (див. зокрема, постанову Верховного Суду від 20 червня 2019 року в справі №632/580/17).

Принцип свободи договору відповідно до статті 6, частини першої статті 626, статті 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні особі права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Разом з тим, сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини лише у випадках, якщо існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства, заборона випливає зі змісту акта законодавства, така домовленість суперечить суті відносин між сторонами.

Договір є універсальним регулятором приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі №759/1534/18).

Установлено, що Договір про сплату аліментів, визначення місця проживання дітей та встановлення графіку побачень з дітьми від 17 квітня 2020 року містить усі істотні умови, які необхідні для укладення такого виду договору, умови надання коштів на утримання дітей, їх розмір, що відповідає інтересам дітей та є обов`язковими для сторін договору. Цей договір укладений у письмовій формі і нотаріально посвідчений.

Виходячи з вищевикладеного, сторонами було досягнуто згоди щодо виконання аліментних зобов`язань шляхом укладення відповідного договору в добровільному порядку, який був належним чином посвідчений нотаріально.

Відповідно до положень статей 526, 527 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно із частиною 4 статті 15 СК України невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, встановлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

В абзаці 4 пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, якщо аліменти сплачуються не за рішенням суду, а згідно з укладеним між батьками договором, передбачена статтею 196 СК України санкція застосовується за наявності прямої вказівки про це у договорі.

Частиною 2 статті 189 СК України встановлено, що у разі невиконання одним із батьків свого обов`язку за договором аліменти з нього можуть стягуватися на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Встановлений частиною 2 статті 189 СК України порядок стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса не може бути перешкодою для звернення за захистом порушених прав до суду. Окрім того, законодавець передбачив додаткову можливість спрощеного стягнення аліментів за виконавчим написом нотаріуса саме в інтересах дітей з метою спрощення процедурних питань, але в жодному разі цим правом не обмежив право на судовий захист.

Із положень частини першої статті 526 ЦК України слідує, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу частини першої статі 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 545 ЦК України встановлено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За змістом частини першої статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У цій справі відповідач, свого обов`язку щодо сплати аліментів на утримання дітей в розмірі 6 000,00 грн не виконував з грудня 2020 року, у зв`язку з чим у нього утворилася заборгованість станом на січень 2025 року в розмірі 294 000,00грн.

Доказів на підтвердження належного виконання обов`язку зі сплати аліментів ОСОБА_1 не надав, розмір заборгованості не спростував.

У апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що стаття 190 СК України передбачає випадки припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно. Проте, відповідно до частини першої цієї статті, той із батьків, з ким проживає дитина, і той із батьків, хто проживає окремо від неї, з дозволу органу опіки та піклування можуть укласти договір про припинення права на аліменти для дитини у зв`язку з передачею права власності на нерухоме майно (житловий будинок, квартиру, земельну ділянку тощо). Такий договір нотаріально посвідчується. Право власності на нерухоме майно за таким договором виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Якщо дитина досягла чотирнадцяти років, вона бере участь в укладенні цього договору.

Тобто, припинення права на аліменти на дитину у зв`язку з набуттям права власності на нерухоме майно можливе лише у разі укладення між батьками дитини відповідного договору, однак Договір про сплату аліментів, визначення місця проживання дітей та встановлення графіку побачень з дітьми від 17 квітня 2020 року, укладений між сторонами такого положення не містить. Доказів укладення іншого договору на підставі ст. 191 СК України між сторонами матеріали справи не містять. У зв`язку з цим, відповідач не звільнений від сплати аліментів на утримання своїх дітей у розмірі, спосіб та порядку, які узгоджені між сторонами.

Більш того, як встановлено матеріалами справи, з травня по листопад 2020 року ОСОБА_1 перераховував аліменти на утримання дітей за новими (відмінними від тих, які зазначені у Договорі) банківськими реквізитами позивачки, що свідчить про досягнення сторонами договору згоди про їх зміну.

Доводи апеляційної скарги, у томі числі щодо ймовірних процесуальних порушень суду, колегія суддів також відхиляє. Зокрема, у матеріалах справи наявні протоколи судового засідання, якими підтверджено фіксування судового розгляду (а.с. 56-57, 61-64).

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права та також не спростовують висновків суду.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 22 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова