Провадження №2/522/1179/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі головуючої судді Косіциної В.В., розглянувши позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області та сектору поліцейської діяльності №1 Відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

05 вересня 2025 року Приморського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області та сектору поліцейської діяльності №1 Відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування шкоди, у якій позивач просив стягнути з відповідачів матеріальні збитки у розмірі 70 898,90 гривень, моральну шкоду у розмірі 100 000,00 гривень та здійснити розподіл судових витрат.

За результатами автоматизованого розподілу справи між суддями, справа передана на розгляд судді Косіциній В.В.

Ухвалою суду від 08 вересня 2025 року провадження у справі відкрито. Встановлено, що справа розглядатиметься в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу надано 15-ти денний термін з моменту отримання копії ухвали для подання відзиву на позовну заяву.

25 вересня 2025 року до Приморського районного суду м. Одеси від представника відповідача ГУ НП в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовної заяви у повному обсязі.

Будь яких інших заяв або клопотань від учасників справи не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4,5 ст. 268 ЦПК України, У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Суд, вивчивши та дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

03 грудня 2024 року поліцейським Сектору поліцейської діяльності №1 (смт. Чорноморське) відділення поліції № 2 ГУНП в Одеській області - сержантом поліції Лозовим О.О. щодо ОСОБА_1 було складено Протокол про адміністративне правопорушення, серія ЕПР1 №188045, про вчинення громадянином ОСОБА_2 адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 130 КУпАП.

Постановою Доброславського районного суду Одеської області від 03.06.2025 року у справі № 504/5241/24 (провадження 3/504/181/25) провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.1 ст. 130 КУпАП було закрито на підставі п.1 ч. 1 ст. 247 КУпАП у зв`язку з відсутністю події і складу адміністративного правопорушення.

05 вересня 2025 року ОСОБА_1 подав позовну заяву, у якій просить стягнути з Сектору Поліцейської Діяльності №1 Відділу поліції № 4 Одеського районного управління поліції №2 ГУНП в Одеській області та Головного управління Національної поліції в Одеській області 70 898,9 тисяч матеріальних збитків, 100 000 тисяч моральної шкоди, завданої протиправними діями сержанта поліції ОСОБА_3 , 2422,00 гривень судового збору та 40 гривень послуг на сплату судового збору.

Позовна заява мотивована тим, що внаслідок дій посадових осіб Сектору поліцейської діяльності № 1 ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області позивачеві було завдано шкоду, а тому, якості відповідачів у справі позивач визначив державу Україну в особі ВП №3 ОРУП №1 ГУНП в Одеській області та ГУНП в Одеській області.

Щодо належного відповідача, суд зазначає наступне.

При вирішенні спору про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, належним відповідачем є держава як учасник цивільних відносин. Разом з тим, держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, а саме органи, діями яких завдано шкоду.

Згідно відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Сектор поліцейської діяльності №1 Відділення поліції №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області не є юридичною особою. ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області є філією ГУНП в Одеській області.

Згідно зі статтею 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. На відміну від позивача, відповідач - це особа, яка, на думку позивача або відповідного право уповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача.

Відповідно до статті 80 ЦК України юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді.

Юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до Єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення (частина перша статті 89 ЦК України).

Згідно з частинами першою та третьою статті 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза місцем її знаходження та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

Ураховуючи цивільно-правове становище філій та представництв, недопустимою є самостійна і безпосередня участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 червня 2021 року у справі № 760/32455/19, провадження № 61- 16459сво20, викладено висновок про те, що філії та представництва, які не є юридичними особам, не наділені цивільною процесуальною дієздатністю та не можуть виступати стороною у цивільному процесі. Тому справи, в яких відповідачем виступає філія чи представництво, не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства у зв`язку з відсутністю сторони у цивільному процесі, до якої пред`явлено позов, а отже, неможливістю вирішення цивільного спору. З урахуванням цивільно-правового статусу філій та представництв недопустимою є участь відокремлених підрозділів у певних процесуальних відносинах, оскільки це суперечить цивільно-правовій природі відокремленого підрозділу як складової частини юридичної особи, що його створила.

Зазначене також узгоджується із правовими висновками, викладеними у постановах КЦС ВС від 30.10.2024 у справі № 219/4691/21, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 липня 2022 року у справі № 593/98/21 (провадження № 61-1444св22).

Згідно частини першої статті 13 Закон України «Про Національну поліцію» систему поліції складають:

1) центральний орган управління поліції;

2) територіальні органи поліції.

Відповідно до частин першої, другої, третьої статті 15 Закон України «Про Національну поліцію» територіальні органи поліції утворюються як юридичні особи публічного права в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах, містах, районах у містах та як міжрегіональні (повноваження яких поширюються на декілька адміністративно-територіальних одиниць) територіальні органи у межах граничної чисельності поліції і коштів, визначених на її утримання. Територіальні органи поліції утворює, ліквідовує та реорганізовує Кабінет Міністрів України за поданням Міністра внутрішніх справ України на підставі пропозицій керівника поліції. Структуру територіальних органів поліції затверджує керівник поліції за погодженням з Міністром внутрішніх справ України.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 вересня 2015 року № 730 «Про утворення територіальних органів Національної поліції та ліквідацію територіальних органів Міністерства внутрішніх справ», утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Національної поліції за переліком згідно з додатком 1, зокрема, Головне управління Національної поліції в Одеській області.

У постанові КЦС ВС від 31.08.2022 у справі № 289/865/21 вказано, що справі, що переглядається, Радомишльське відділення поліції Коростишівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Житомирській області не є юридичною особою, а входить до структури Головного управління Національної поліції в Житомирській області та не може бути відповідачем у цій справі.

Тому, із урахуванням того, що Відділ поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області не є юридичною особою, а є філією (іншим відокремленим підрозділом) Головного управління Національної поліції в Одеській області суд вважає, що Сектор поліцейської діяльності №1 ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області не може бути відповідачем у справі у зв`язку з тим, що філія за своєю правовою природою не наділена цивільною процесуальною дієздатністю.

При визначенні того, чи є відповідач належним або неналежним, вирішальне значення має приналежність спірних прав і обов`язків. Належна сторона є носієм або спірних прав, або спірних обов`язків. Неналежний відповідач - особа, відносно до якої за матеріалами справи виключається припущення про те, що вона є суб`єктом спірного правовідношення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».

Згідно постанови КЦС ВС від 25.09.2023 у справі № 503/603/17, з урахуванням вказаного визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом.

Належним відповідачем є особа, яка є суб`єктом матеріального правовідношення, тобто особа, за рахунок якої можливо задовольнити позовні вимоги, захистивши порушене право чи інтерес позивача, що вказано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 910/15792/20 (провадження № 12-31гс22).

Отже, пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові».

Тому, з урахуванням того, що СПД №1 ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області не є належним відповідачем у справі, суд доходить до висновку про те, що позовні вимоги заявлені до СПД №1 ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області не підлягають задоволенню.

Щодо вимог про відшкодування завданої позивачу моральної шкоди, заявлених до ГУНП в Одеській області, суд зазначає наступне.

У позовній заяві позивач зазначає про те, що в результаті складання відносно нього протоколу йому було завдано моральну шкоду.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей1173,1174 ЦК України(див. близькі за змістом висновки у пункті 8.49.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 вказано, що, застосовуючи статті1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Відповідно до статті 251 КУпАП протокол про адміністративне правопорушення є джерелом доказів у справі. Обов`язок зі збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 256 КУпАП у протоколі про адміністративне правопорушення зазначаються: дата і місце його складення, посада, прізвище, ім`я, по батькові особи, яка склала протокол; відомості про особу, яка притягається до адміністративної відповідальності (у разі її виявлення); місце, час вчинення і суть адміністративного правопорушення; нормативний акт, який передбачає відповідальність за дане правопорушення; прізвища, адреси свідків і потерпілих, прізвище викривача (за його письмовою згодою), якщо вони є; пояснення особи, яка притягається до адміністративної відповідальності; інші відомості, необхідні для вирішення справи. Якщо правопорушенням заподіяно матеріальну шкоду, про це також зазначається в протоколі.

Протокол підписується особою, яка його склала, і особою, яка притягається до адміністративної відповідальності; за наявності свідків і потерпілих протокол може бути підписано також і цими особами.

У разі відмови особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, від підписання протоколу, в ньому робиться запис про це. Особа, яка притягається до адміністративної відповідальності, має право подати пояснення і зауваження щодо змісту протоколу, які додаються до такого протоколу, а також викласти мотиви відмови від його підписання.

Під час складення протоколу особі, яка притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснюють її права і обов`язки, передбачені статтею 268 цього Кодексу, про що робиться відмітка у протоколі.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 березня 2019 року у справі № 712/7385/17 сформулювала висновок, що дії суб`єкта владних повноважень щодо складання протоколу без ухвалення рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності не породжують правових наслідків для особи та не порушують її права.

Велика Палати Верховного Суду також вже досліджувала питання порядку оскарження дій працівників поліції у разі складання протоколу про адміністративне правопорушення та у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 638/3490/18 сформулювала такі висновки.

Складання протоколу є процесуальною дією суб`єкта владних повноважень, яка спрямована на фіксацію адміністративного правопорушення та відповідно до статті 251 КУпАП є предметом оцінки суду як доказу вчинення такого правопорушення при розгляді справи про притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Протокол не є рішенням суб`єкта владних повноважень.

Розгляд питання правомірності складання протоколу про адміністративне правопорушення в окремому позовному провадженні без аналізу матеріалів про притягнення особи до адміністративної відповідальності та рішення суб`єкта владних повноважень, винесеного за результатами їх розгляду, сукупно з іншими доказами, не дозволить ефективно захистити та відновити (за наявності порушень) права особи, яка притягується до адміністративної відповідальності.

Узагальнюючи висновки у питанні визначення правової природи протоколу про адміністративне правопорушення суд виходить з того, що на працівника поліції під час оформлення матеріалів адміністративного правопорушення покладено обов`язок зафіксувати всі обставини його скоєння з визначенням особи, яка за встановленими обставинами та з високим ступенем вірогідності вчинила адміністративне правопорушення, скласти стосовно такої особи протокол про адміністративне правопорушення та надіслати його до суду.

Водночас на уповноважену особу під час складення протоколу про адміністративне правопорушення покладено відмінну функцію ніж та, яку має виконати суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення. До уповноваженої особи Національної поліції не належить встановлення та остаточна оцінка всіх обставини, які зафіксовані у протоколі, не надано повноважень проводити експертизу чи залучати спеціалістів, які володіють достатніми професійними знаннями для встановлення специфічних обставин. Фактично на уповноважену особу прикордонної служби покладена обмежена функція, а саме збирання та фіксація доказів стосовно обставин події, що відбулася.

Оцінку доказів уповноваженої особи повинен здійснити такою мірою, як це потрібно для визначення ймовірної особи, дії якої містять ознаки складу адміністративного правопорушення. Висновки уповноваженої особи Національної поліції є вірогідними та не мають для суду заздалегідь визначеного значення. Дії особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, ймовірно місять ознаки адміністративного правопорушення, але остаточні висновки, зокрема й про дійсно винну у правопорушенні особу, має зробити виключно суд.

Своєю чергою оцінку доказів, зібраних та зафіксованих уповноваженою особою та правову кваліфікацію дій особи, стосовно якої складено протокол про адміністративне правопорушення, встановлених на підставі цих доказів, здійснює суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, зокрема, із залученням експерта і спеціаліста, а також за допомогою інших доказів.

Отже, оформлення уповноваженою особою Національної поліції здійснюється ним на виконання покладених на нього функцій та завдань, а дії зі складання протоколу про адміністративне правопорушення не породжують правових наслідків для особи, щодо якої складено такий протокол, крім тих, що пов`язані з розглядом такого протоколу судом.

Протокол про адміністративне правопорушення, який є офіційним процесуальним документом, складається уповноваженою особою у встановленій формі і повинен містити відомості, потрібні для розгляду справи по суті, зокрема зазначення характеру адміністративного правопорушення та нормативного акта, який передбачає відповідальність за таке правопорушення.

Встановлення протиправності в діях посадових осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення.

Як наголошено судом, протиправність дій чи бездіяльності посадової особи або органу є одним з обов`язкових елементів, встановлення якого створює сукупність підстав для виникнення обов`язку з відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, оскільки за змістом статей1173,1174 ЦК України підлягає відшкодуванню шкода, завдана не будь-якими, а саме незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади чи його посадової особи.

Під протиправністю потрібно розуміти безпосередню суперечність (невідповідність) рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта.

Розгляд справ про адміністративні правопорушення за ч. 1 ст. 130 КУпАП здійснюють судді районних, районних у місті, міських чи міськрайонних судів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.

Згідно зі статтею 252 КУпАП орган (посадова особа) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному дослідженні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і правосвідомістю.

Суд під час розгляду справи про адміністративне правопорушення встановлює, зокрема, чи відповідає протокол вимогам закону, чи його складено відповідно до статті 256 КУпАП, чи достатньо матеріалів та доказів для притягнення особи до адміністративної відповідальності тощо.

За результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, якщо за наявними у матеріалах справи доказами, не підтверджено події чи складу адміністративного правопорушення, компетентний орган приймає рішення про закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення.

Невідповідність протоколу вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, або складання неповноважною особою може мати наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 335/6977/22 від 22 січня 2025 року вказано, що: - «відсутність у судовому рішенні, ухваленому за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, висновків суду про невідповідність (суперечність) дій уповноваженої особи на складання протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не перешкоджає зверненню особи до суду з вимогами про відшкодування шкоди за очевидно протиправні чи навіть свавільні дії поліцейських.

У справах про відшкодування шкоди, завданої рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, його посадових осіб, позивач може доводити наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності дій цих суб`єктів, які спричинили порушення прав, свобод або інтересів позивача.

Вирішуючи спір у справі про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним притягненням до адміністративної відповідальності, суд загальної юрисдикції може встановити наявність у діях уповноважених осіб під час складення протоколу про адміністративне правопорушення ознак очевидної протиправності, таких як: відсутність повноважень на складання протоколу про адміністративне правопорушення, тощо. Отже, очевидний характер протиправності дій (бездіяльності, рішень) уповноважених осіб під час складання протоколу про адміністративне правопорушення може бути встановлений судом загальної юрисдикції, зокрема й тоді, коли такі дії (бездіяльність, рішення) явно суперечать вимогам закону та порушують права, свободи або інтереси осіб, які звернулися до суду.

У наведеній категорії справ суд, з огляду на підстави позову, при вирішенні питання про те, чи мали дії або бездіяльність органів влади, їх посадових осіб, які становили втручання в право особи, ознаки свавільності, повинен оцінювати: чи були передбачені законом підстави (умови) для відповідних дій працівників поліції (у контексті цієї справи), чи були вони виправданими (необхідними) та пропорційними до конкретних обставин.

Втручання не буде свавільним, якщо: воно відбулося згідно із законом; воно переслідує легітимну мету і є пропорційним до цієї мети; воно є необхідним у демократичному суспільстві.

Отже при вирішенні спору про відшкодування шкоди суд може встановити протиправний характер дій (бездіяльності, рішень) уповноважених осіб, як обов`язковий елемент деліктної відповідальності за наявності ознак очевидної протиправності чи навіть свавільності таких дій.

Як вже наголошувалось судом, наявність заподіяної шкоди є ще одним з обов`язкових елементів, наявність якого у сукупності з іншими двома створює підстави для покладення на державу відповідальності у вигляді відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (частина перша статті 23 ЦК України). Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частина друга статті 23ЦК України).»

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 335/6977/22 від 22 січня 2025 року зроблено наступні висновки: «п. 133. Для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є наявність трьох елементів (умов): неправомірний характер дії (бездіяльності) цього органу (посадових або службових осіб), наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою. Водночас наявність вини посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою умовою такого виду відповідальності. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.

Встановлення протиправності у діях працівника поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення є обов`язковою умовою для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди.

Відповідність протоколу про адміністративне правопорушення (за формою чи змістом) вимогам закону, складення такого протоколу уповноваженою особою, а також правомірність інших дій (бездіяльності) працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення може бути встановлено судом у справі про адміністративне правопорушення.

У разі відповідності протоколу про адміністративне правопорушення вимогам закону та вчинення працівниками поліції під час складання протоколу всіх дій згідно із законом та в межах їхніх повноважень факт закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення за відсутністю складу правопорушення не є фактом, який підтверджує протиправність дій поліцейських щодо складання такого протоколу.

При невстановленні під час розгляду справи про адміністративне правопорушення невідповідності дій (бездіяльності) працівників поліції щодо складання протоколу, які мали наслідком закриття справи про адміністративне правопорушення, дії поліцейського щодо складення протоколу про адміністративне правопорушення у разі подальшого закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення можуть бути підставою для відшкодування шкоди державою лише у тому випадку, якщо закриття справи у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення відбулося через очевидну невідповідність протоколу вимогам закону або внаслідок інших протиправних дій працівників поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення, або які мають ознаки свавільності.»

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що невідповідність вимогам закону дій уповноважених осіб на складання протоколу про адміністративне правопорушення, які склали протокол про наявність у діях позивача ознак складу адміністративного правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною 1 статтею 130 КУпАП, в цій справі не встановлена.

Зі змісту Постанови Доброславського районного суду Одеської області від 03.06.2025 року у справі № 504/5241/24 вбачається, що провадження у справі відносно позивача закрито на підставі ч.1 ст. 247 КУпАП зв`язку з відсутністю у його діях складу та події адміністративного правопорушення.

При цьому, відсутність складу адміністративного правопорушення у діях позивача встановлена судом за результатами оцінки всіх доказів у справі про адміністративні правопорушення, що не доводить очевидної протиправності дій працівника поліції під час оформлення матеріалів про адміністративне правопорушення.

Судом враховано, що рішенням у справі про адміністративне правопорушення не встановлено, що складений протокол про адміністративне правопорушення відносно позивача сержантом поліції Лозовим О.О. не відповідав вимогам закону, зокрема статті 256 КУпАП, та те, що на момент складення протоколу про адміністративне правопорушення дії працівника поліції були протиправними.

При цьому, і під час розгляду вказаної справи судом не встановлено і матеріали справи не містять доказів неправомірності у діях працівника поліції під час складання протоколу про адміністративне правопорушення, а тому відсутні підстави для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб відповідача у виді відшкодування шкоди.

У постанові Доброславського районного суду Одеської області від 03.06.2025 року у справі № 504/5241/24 також встановлено наступне: «За результатом дослідження відеозапису, долученого в якості доказу до матеріалів справи, судом встановлено підтвердження обставин, які відповідають наданим суду ОСОБА_1 письмовим поясненням. Відеозапис події розміщений на двох короткотривалих файлах. На одному з яких зафіксовано, що водієві ОСОБА_4 запропоновано проїхати до медичного закладу у м. Одесу для встановлення стану наркотичного сп`яніння, на що останній відмовився та повідомив, що вживає рецептурний лікарський препарат, який саме не пам`ятає, він не містить наркотичної речовини. Рецепт при собі не мав, оскільки він знаходиться в його особистій медичній картці кардіологічного відділення Одеської обласної лікарні. Другий файл містить в собі запис моменту питання поліцейського щодо наявності претензії у водія щодо дій поліцейських, на що ОСОБА_1 повідомив про відсутність таких та від отримання протоколу відмовився, після чого поліцейський побажав водію щасливої дороги, а водій почав рух до автомобіля.

Зазначене підтверджує ту обставину, що будь-які претензії у ОСОБА_1 стосовно обставин, що мали місце під час складання протоколу у справі про адміністративне правопорушення були відсутні.

При цьому, під час розгляду справи позивачем не заявлялося клопотання про витребування доказів, а саме, відеозаписів з нагрудної камери працівників поліції, які б підтверджували будь-які протиправні дії працівників поліції.

У позовній заяві від 05.09.2025 року ОСОБА_1 зазначається, що позивач тривалий час почував себе приниженим, фізичні страждання, яких він зазнав протягом всього розгляду справи про адміністративне правопорушення, привели до погіршення стану здоров`я. На підтвердження погіршення стану здоров`я позивача до суду разом із позовною заявою було надано медичні документи, якими встановлено діагноз «гіпертонічну хворобу ІІ ступеня» та струс головного мозку.

Згідно з копією Довідки № 12668 від 22.10.2024 року, виданої Комунальним некомерційним підприємством «Чорноморська лікарня» Чорноморської міської ради Одеського району Одеської області, ОСОБА_1 знаходився на лікуванні в неврологічному відділенні з 08.10.2024 року по 22.10.2024 року по причині діагнозу «Наслідки ВТ» (Вибухової травми) 15.09.2023 року ЗЧМТ, струсу мозку з стійким цефалгічним синдромом, … Гіпертонічна хвороба ІІ ступненя.

Із даної Довідки вбачається, що струс мозку позивачем було отримано задовго до складення Протоколу про адміністративне правопорушення від 03.12.2025 року.

Копією довідки військово-лікарської комісії від 16 січня 2025 року встановлено, що Гіпертонічна хвороба серця ІІ ступеня пов`язана із проходженням військової служби, а «Наслідки ВТ ( 15.09.2023 Р.), ЗЧМТ, струсу головного мозку з стійким цефалгічним синдромом» пов`язані із захистом Батьківщини.

Згідно із розділом «Розвиток захворювання та короткі анамнестичні дані» копії Виписки з історії хвороби №61 від 17.01.2025 року, позивач «значне погіршення стану зв`язує з МВТ від 15.09.2023 року», «неодноразово лікувався стаціонарно, було діагностовано Гіпертонічну хворобу ІІ ст.». Аналогічні за змістом формулювання містяться й у копії Виписного епікризу із медичної картки №28100, виданого КНП «ООКЛ ООР».

Періодичне проходження стаціонарного лікування підтверджується й медичною карткою стаціонарного лікування хворого № 28100/2892, за якою ОСОБА_1 було госпіталізовано об 11 год. 15 хв. 03.12.2024 року, виписано 23.12.2024 року.

Досліджені судом докази дають підстави для висновку про те, що діагнози, на які посилається ОСОБА_1 у позові, не були спричинені при складенні Протоколу про адміністративне правопорушення від 03.12.2024 року чи провадженням у справі про адміністративне правопорушення, оскільки, погіршення здоров`я позивача розпочалося з 2023 року та мало триваючий характер. При цьому, в матеріалах справі відсутні будь-які докази на підтвердження стану здоров`я позивача саме через неправомірні дії працівників поліції.

У позові однією з причин моральних страждань визначено прийняття рішення керівництвом про припинення виплати бойової винагороди до винесення рішення по справі №504/5241/24.

Проте, до позовної заяви не було надано доказів на підтвердження того, що військова частина, де позивач проходив військову службу приймала рішення про припинення виплати бойової винагороди, де в якості підстав прийняття такого рішення слугувала б процедура притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст.130 КУпАП.

У позові ОСОБА_1 зазначає, що моральна шкода полягає і в завданих стражданнях, понесених в результаті порушення прав, причиною яких стали непрофесійні дії поліцейського СПД №1 ВП №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області сержанта поліції Лозового О.О. ,який на порушення норм чинного законодавства затримав гр. ОСОБА_1 , без складення протоколу про затримання та протримав його більше 3 годин.

Проте, під час розгляду справи, позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження даної обставини, зокрема, відеозаписів. Також, не заявлялося клопотань про виклик та допит свідків, які б підтвердили дану обставину. Факт затримання без складання протоколу не підтверджується також постановою Доброславського районного суду Одеської області.

Ще однією підставою для відшкодування моральної шкоди ОСОБА_1 зазначає «непрофесійні дії поліцейських», через які дані про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 містяться в інформаційно-пошуковій системі МВС України «АРМОР», яка використовується поліцією для швидкої перевірки громадян, що у свою чергу принижує честь і гідність гр. ОСОБА_1 . Позивач стверджує, що для нього є неприємними та образливими перевірки на стан алкогольного сп`яніння кожного разу при зупинці транспортного засобу, хоча стан його здоров`я не дозволяє вживати алкоголь взагалі.

Позивач не надав жодного доказу на підтвердження того, що відомості стосовно нього внесені до інформаційно-пошукової системи МВС України «АРМОР». Суд зауважує, що заяв або клопотань про витребування відповідних відомостей під час розгляду справи позивачем не заявлялося, а суд враховуючи принцип диспозитивності позбавлений можливості витребувати такі відомості з власної ініціативи. При цьому, доступ до ІПС «АРМОР» у суду відсутній, що позбавляє можливості перевірити вказані позивачем обставини.

У позовній заяві зазначається, що ОСОБА_1 пропонував пройти медичний огляд у лікарні, де він перебував на лікуванні, але поліцейський відмовився. Водночас, у Постанові Доброславського районного суду Одеської області, що має преюдиційне значення при розгляді даної справи, при дослідженні відеозапису ПВР з місця події встановлено, що ОСОБА_1 було запропонувано поїхати до медичного закладу у м. Одесі, на що останній відмовився та повідомив, що вживає рецептурний лікарський препарат, що не містить наркотичних речовин.

При цьому, у постанові Доброславського районного суду Одеської області не встановлено ту обставину, що позивач хотів пройти огляд на стан сп`яніння, проте, останньому було відмовлено працівниками поліції.

Зазначена обставина не знайшла свого підтвердження під час розгляду цивільної справи по суті.

Суд також звертає увагу на те, що не доведена і та обставина, що особи, які складали відносно ОСОБА_1 протокол про адміністративне правопорушення були піддані дисциплінарному стягненню у зв`язку із допущеними ними порушенням під час вказаної процедури.

Тому, суд погоджується із викладеною у відзиві від 25.09.2025 року позицією ГУНП в Одеській області в частині недоведеності протиправності дій ГУНП та її посадових осіб, як і наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між діями працівників поліції та наслідками, на які вказує позивач, у зв`язку із чим суд доходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині вимог до Головного управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування моральної шкоди.

Щодо вимог про відшкодування завданої позивачу матеріальної шкоди, заявлених до ГУНП в Одеській області, суд зазначає наступне.

В позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що матеріальні збитки складаються з понесених витрат при розгляді справи у суді по справі № 504/5241/24, а саме: витрати на правову допомогу, витрати на пальне для прибуття до суду. В подальшому зазначається, що матеріальні збитки, які поніс ОСОБА_1 , складаються із судових витрат: витрати на правову допомогу, витрати на відправлення доказів до суду, витрати на копіювання письмових документів та витрати на пальне для прибуття до суду для участі у судових засіданнях.

Відшкодування процесуальних витрат, зокрема, витрат на правову допомогу, понесених особою, яка притягається до адміністративної відповідальності нормами КУпАП не передбачено.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у передбачених цим законом випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються), зокрема, суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та деталізовані у Законі № 266/94-ВР. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у виді арешту чи виправних робіт, незаконне проведення оперативно-розшукових заходів.

Статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі по текстуЗакон № 266/94-ВР) передбачено, що відповідно до правил цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок:

1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян;

2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу;

3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбаченихзаконами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю`та іншими актами законодавства.

Згідно зістаттею 2 Закону № 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках:

1) постановлення виправдувального вироку суду;

1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів;

2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати;

4) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Сектор поліцейської діяльності №1 Відділення поліції №4 ОРУП №2 ГУНП в Одеській області не є суб`єктом, який здійснює оперативно-розшукову діяльність чи проводить досудове розслідування, в розумінні вищевикладених вимог Закону, тому для врегулювання вказаних спірних правовідносин не застосовуються приписи Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».

Така шкода підлягає відшкодуванню на загальних засадах, встановлених у статті 1176 ЦК України.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті1173,1174цьогоКодексу).

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦПК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За ч. 1 ст. 1173 ЦПК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 1174 ЦПК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Системний аналіз даних норм дає підстави для висновку, що необхідною умовою відшкодування шкоди, завданої органами державної влади та їх посадовими особами, на загальних підставах є неправомірність їхніх рішень, дій та бездіяльності стосовно певної особи. Лише наявність очевидних ознак протиправності чи свавільності у діях працівників поліції може слугувати підставою для відшкодування такої шкоди на загальних засадах.

Проте, як вже було встановлено вище, матеріалами справи та постановою Доброславського районного суду Одеської області не підтверджуються очевидні ознаки протиправності чи свавільності у діях працівників поліції, а тому, у позивача не виникло право на відшкодування як моральної так і матеріальної шкоди (у вигляді витрат на правову допомогу при розгляді справи про адміністративне правопорушення).

За таких обставин, суд вважає, що підстави для задоволення позову в частині стягнення майнової шкоди відсутні.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати за рахунок позивача.

Керуючись ст.ст. 81, 141, 223, 258, 259, 263-265, 280, 282, 284, 289 ЦПК України, ст. ст. 1166, 1173, 1174, 1176 ЦК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області та сектору поліцейської діяльності №1 Відділення поліції №4 Одеського районного управління поліції №2 Головного управління Національної поліції в Одеській області про відшкодування шкоди залишити без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до Одеського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Текст рішення складено та підписано 28 січня 2026 року.

Суддя Косіцина В.В.

28.01.26