ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 344/1361/17

провадження № 61-6027св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач),Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Малетином Андрієм Ярославовичем, на ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року і постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року у складі колегії суддів: Василишин Л. В., Фединяка В. Д., Максюти І. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою.

Позов мотивовано тим, що позивач є співвласником прибудинкової території на АДРЕСА_1 , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 989967 від 25 травня 2009 року, виданим на ім`я співвласників ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . На момент оформлення права власності на вказану земельну ділянку відповідачі жодних прав на цю земельну ділянку, в тому числі сервітутних, не мали, що підтверджується, зокрема, технічною документацією на земельну ділянку. В той же час відповідачі заявили своє право на сарай, що збудований на цій земельній ділянці, не врахувавши права жителів будинку АДРЕСА_1 .

Департамент житлової, комунальної політики та благоустрою листом від 19 жовтня 2016 року за № КО/132 повідомив позивача, що під час обстеження працівниками муніципальної інспекції з благоустрою вказаної у зверненні адреси на вимогу інспекторів гр. ОСОБА_5 , яка проживає на АДРЕСА_2 , було пред`явлено свідоцтво про право власності на житло, в якому вписаний згаданий сарай. В подальшому ОСОБА_5 також і позивачу пред`являла свідоцтво від 15 червня 1999 року про право власності на житло на АДРЕСА_2 , однак жодних даних про те, що в цьому свідоцтві вписано сарай (чи інший об`єкт) на АДРЕСА_1 немає, оскільки у свідоцтві зазначено «Вважати кв. АДРЕСА_3 на АДРЕСА_4 приватизованою разом з коморою, що розташована в підвалі, сараєм площею 7,0 м.кв». У 2016 році спірний об`єкт було зруйновано деревом, яке впало. Тобто названа мала архітектурна форма на земельній ділянці на АДРЕСА_1 припинила своє існування природним чином, проте восени 2016 року відповідачі самочинно відновили зруйнований об`єкт.

Просив суд зобов`язати відповідачів усунути йому перешкоди щодо користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:001:0139, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта - малої архітектурної форми (сараю чи чогось іншого) на цій земельній ділянці та стягнути з відповідачів понесені судові витрати.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2023 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Зобов`язано ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 усунути перешкоди ОСОБА_1 щодо користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 , кадастровий номер :06:001:0139, шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта малої архітектурної форми - сараю на цій земельній ділянці.

Стягнено з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 користь ОСОБА_1 по 213,33 грн з кожного понесених витрат на оплату судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що рішенням Івано-Франківської міської ради від 20 травня 2008 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю. Відповідно до п. 2.50 рішення землекористувачам ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд площею 0,0996 га на АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, що розташована за цією адресою, ОСОБА_2 у власність чи у користування (постійне чи оренду) не передавалась.

ОСОБА_2 в судовому порядку оскаржено пункт 2.50 рішення Івано-Франківської міської ради від 20 травня 2008 року; державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ №989967 з реєстраційним номером № 91 - виданий 20 травня 2009 року на земельну ділянку площею 0,0996-га, кадастровий номер :06:001:0139, а також рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15030794 від 08 серпня 2014 року номер запису про право власності: 6620817, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 01 за ОСОБА_1 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У постанові колегії суддів Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у вказаній справі зазначено: « ОСОБА_2 не подала суду доказів того, що спірний сарай відноситься до допоміжних приміщень до належної їй квартири, чи є нежитловим приміщенням, цей сарай розміщений на прибудинковій території житлового будинку на АДРЕСА_1 , рішення міської ради про надання чи закріплення за вказаним житловим будинком земельної ділянки, чи передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність позивачки», « ОСОБА_2 обґрунтовує підставу для визнання п. 2.50 рішення ХХVІІ сесії 5 демократичного скликання Івано-Франківської міської ради від 20.05.2008 року незаконним тим, що на земельній ділянці (кадастровий номер :06:001:0139) розміщений сарай. Проте, доказів, або будь-яких інших фактичних даних щодо права користування зазначеною земельною ділянкою не наводить».

Зважаючи на викладене, позивачем наведено переконливі доводи на обґрунтування обставин, які стали підставою для усунення йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, та те, що відповідачі чинять перешкоди шляхом самочинної забудови - сараю.

Короткий зміст ухвали і постанови апеляційного суду

Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Зелінського П. Л. про поновлення строку на апеляційне оскарження задоволено та поновлено строк на апеляційне оскарження рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2023 року. Відкрито апеляційне провадження.

Ухвала суду мотивована тим, що ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 12 травня 2023 року апеляційну скаргу залишено без руху, оскільки апелянт не представив достатніх доказів, які б вказували на їх поважність, а саме, що копію оскаржуваного рішення отримано 10 квітня 2023 року. 15 травня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Зелінський П. Л. подав заяву про усунення недоліків, в якій уточнив пункт 4 прохальної частини апеляційної скарги, а також додав копію рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2023 року з відміткою про дату його видачі 10 квітня 2023 року. Наведені обставини щодо пропуску строку на апеляційне оскарження дають підстави для висновку про його пропуск з поважних причин, а тому його слід поновити.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Зелінського П. Л. задоволено. Рішення Івано-Франківського міського суду від 16 лютого 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Постанова мотивована тим, що оскільки судом першої інстанції розглянуто справу за відсутності ОСОБА_2 , належним чином не повідомленою про дату, час і місце судового засідання, і вона обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, колегія суддів приходить висновку про наявність правових підстав для скасування рішення суду та ухвалення нового.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги щодо розміщення на приватизованій земельній ділянці сараю як на доказ позивач посилався на лист Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради від 19 жовтня 2016 року за № КО-132, де зазначено, що під час обстеження працівниками Муніципальної інспекції із благоустрою на вимогу інспекторів ОСОБА_5, яка проживає на АДРЕСА_2 , було пред`явлено свідоцтво про право власності на житло, в якому вписано згаданий заявником ( ОСОБА_1 ) сарай. Однак інформації щодо встановленого такою перевіркою місця знаходження спірного сараю, а саме у межах ділянки будинку АДРЕСА_1 , наведений лист не містить. Будь-який інший доказ, який би підтверджував таку обставину, в матеріалах справи відсутній. Клопотань про призначення судової земельно-технічної експертизи позивач не заявляв.

Твердження позивача щодо предмета спору суперечливі, а докази, які підтверджують розміщення сараю саме на земельній ділянці будинку АДРЕСА_1 , відсутні, тоді як рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях.

Посилання позивача на встановлені судовим рішенням у справі № 344/7124/17 обставини неналежне. За змістом постанови Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у наведеній справі будь-яких преюдиційних фактів, що стосуються підтвердження знаходження спірного сараю на земельній ділянці АДРЕСА_1 , судом не встановлено. Сам факт звернення ОСОБА_2 з позовом до співвласників будинку АДРЕСА_1 не є беззаперечною підставою для задоволення позову.

Тому позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу необхідності захисту його права - порушеного, невизнаного чи оспореного. З огляду на наведене, правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Аргументи учасників справи

25 квітня 2024 року через підсистему «Електронний суд» представник ОСОБА_1 - адвокат Малетин А. Я. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив ухвалу про відкриття апеляційного провадження і постанову апеляційного суду скасувати, рішення суду першої інстанції залишити в силі. Апеляційне провадження в справі закрити як відкрите помилково (немотивований пропуск строку на оскарження судового рішення).

Касаційну скаргу, яка уточнена у заяві про усунення недоліків, мотивовано тим, що в правових висновках у постановах Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 та від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 викладено як застосовувати преюдиціальність, а в цій справі вона підлягає застосуванню.Безспірним преюдиціальним фактом, встановленим у справі № 344/7124/17, є те, що ОСОБА_2 помиляється, що її сарай знаходиться на земельній ділянці кадастровий номер :06:001:0139, а ОСОБА_2 так і не довела, що будинок на АДРЕСА_1 накриває (поглинає) хоча б частину будинку за адресою: АДРЕСА_4 , проте доводить, що начебто її сарай розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_1 . Саме тому позивачу не потрібно було надавати судам надлишкові виміри, документи, в яких буде вказано, де спірний сарай. Сарай по факту на земельній ділянці позивача є, позивачу лише було невідомо як і коли він там з`явився, а коли син позивача цей сарай спробував знести, то ОСОБА_2 викликала поліцію.

Враховуючи преюдиційну справу № 344/7124/17, суд першої інстанції правомірно зобов`язав відповідачів усунути перешкоди ОСОБА_1 щодо користування земельною ділянкою на АДРЕСА_1 шляхом знесення самочинно збудованого об`єкта малої архітектурної форми - сараю на цій земельній ділянці.

У відповідачів був обов`язок повідомити суд, що ОСОБА_3 помер в 2019 році, чого вони не зробили.

Суд першої інстанції істотних порушень не допустив, а відповідачам слід було цікавитися станом розгляду справи. Рішення суду першої інстанції надіслано до ЄДРСР судом 15 березня 2023 року, оприлюднено - 17 березня 2023 року, а тому підстави, наведені адвокатом ОСОБА_2 в апеляційній скарзі та поясненнях щодо пропуску строку на апеляційне оскарження, є вигаданими. Те, що про рішення суду дійсно було відомо ОСОБА_2 свідчать її звернення від 23 березня 2023 року, 31 березня 2023 року, 10 квітня 2023 року про видачу судового документу. Справа дійсно розглядалася без участі в засіданнях сторони відповідача, однак суд інформував її на адресу: АДРЕСА_2 , оскільки про зміну місця проживання відповідачів не знав, як і про смерть ОСОБА_3 .

Тому суд апеляційної інстанції безпідставно поновив ОСОБА_2 строк на подання апеляційної скарги, що є підставою для скасування постанови апеляційного суду і закриття апеляційного провадження.

В зв`язку з поданням касаційної скарги ОСОБА_1 планує понести витрати на правничу допомогу адвоката орієнтовно в розмірі 8 000,00 грн. Фактичний розмір буде відомий після розгляду справи та складення відповідного акту, який буде надано до суду після винесення рішення.

Межі та підстави касаційного перегляду, рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 12 червня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі.

В зазначеній ухвалі вказано, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (порушення норм процесуального права, суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17, від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16).

Ухвалою Верховного Суду від 07 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини

Суди встановили, що рішенням Івано-Франківської міської ради від 20 травня 2008 року було затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на землю. Відповідно до п. 2.50 рішення землекористувачам ОСОБА_6 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 передано у власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд площею 0,0996 га на АДРЕСА_1 .

25 травня 2009 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 989967, згідно з яким позивач є співвласником земельної ділянки площею 0,0996 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд. Співвласниками вказаної земельної ділянки також є: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 .

Як вбачається з матеріалів технічної документації, на підставі якої було видано державний акт ЯЖ № 989967, витребуваної апеляційним судом, земельна ділянка виділена для будівництва та обслуговування житлового будинку, земельні сервітути відсутні, обмежень у користуванні не встановлено. Згідно з актом про обстеження та узгодження зовнішніх меж спірна земельна ділянка межує з ділянкою будинковолодіння АДРЕСА_4 , яка належить до земель міської ради.

Відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 15 червня 1999 року, виданого Госпрозрахунковою групою по приватизації державного житлового фонду, квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_2 та членам її сім`ї: ОСОБА_3 - чоловіку, ОСОБА_5 - дочці. Також зазначено, що вказана квартира приватизована разом з сараєм площею 7,0 кв. м.

Згідно з довідкою ОКП Івано-Франківського обласного БТІ від 27 квітня 2017 року № 00728 за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 . Переходів права власності на даний об`єкт не зареєстровано. Зазначено, що сарай збудовано самовільно.

Як на доказ позивач посилався на лист Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради від 19 жовтня 2016 року за № КО-132, де зазначено, що під час обстеження працівниками Муніципальної інспекції із благоустрою, на вимогу інспекторів гр. ОСОБА_5 , яка проживає на АДРЕСА_2 , було пред`явлено свідоцтво про право власності на житло, в якому вписано згаданий заявником ( ОСОБА_1 ) сарай.

ОСОБА_2 звернулася з позовом до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (справа № 344/7124/17).

Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 02 березня 2021 року у справі № 344/7124/17 позов ОСОБА_2 задоволено.

Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у справі рішення Івано-Франківського міського суду від 02 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову.

Позиція Верховного Суду

Щодо доводів касаційної скарги в частині помилкового скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом на підставі пункту 3 частини третьої статті 376 ЦПК України

У пункті 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

у зв`язку із неявкою сторін, перебування головуючого на лікарняному, неявкою відповідачів розгляд справи неодноразово відкладався (т. 1, а. с. 109, 115, 120, 130, 135, 150). Останні судові засідання призначались судом на 13 грудня 2022 року та 16 лютого 2023 року, в матеріалах справи наявні сформовані розписки з штампом «відправлено» (т. 1, а. с. 137, 153), проте відсутні підтвердження направлення указаної кореспонденції засобами поштового зв`язку, як і докази про її отримання ОСОБА_2 ;

з огляду на викладене апеляційний суд правильно вважав обґрунтованими доводи ОСОБА_2 , наведені в апеляційній скарзі, щодо її неналежного повідомлення про розгляд справи судом першої інстанції, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції.

Щодо вирішення позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_3 .

У разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу (частина перша статті 55 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 у січні 2017 року;

один із співвідповідачів - ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

суд першої інстанції ухвалив рішення 16 лютого 2023 року, а апеляційний суд - 18 січня 2024 року, в тому числі і щодо позовних вимог, заявлених до ОСОБА_3 , тобто після його смерті;

разом з тим, відповідачі не повідомили суд першої інстанції про смерть ОСОБА_3 , про що ОСОБА_2 вказала лише в апеляційній скарзі;

тому ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 14 грудня 2023 року до участі у справі які правонаступника відповідача ОСОБА_3 залучено ОСОБА_4 , яка була відповідачем у цій справі (змінила прізвище з ОСОБА_12 на ОСОБА_13 , а. с. 148 - 151 т. 3).

За таких обставин апеляційний суд правильно залучив правонаступника сторони на стадії апеляційного перегляду справи, проте помилково розглянув позовні вимоги ОСОБА_1 , у тому числі і як пред`явлені до ОСОБА_3 . Тому постанову апеляційного суду в цій частині належить скасувати.

Щодо позовних вимог ОСОБА_1 , пред`явлених до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 .

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див, зокрема, постанови Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).

За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року у справі № 201/5625/17).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У частинах першій, другій статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частини четверта статті 82 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), на яку є посилання у касаційній скарзі, зазначено, що «преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи».

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 грудня 2019 року у справі № 925/698/16 (провадження № 12-17гс19).

Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами (частина перша статті 44 ЦПК України).

Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті. Проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа (зокрема, позивач) навряд чи може висувати твердження несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну поведінку учасників спору. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів (див., постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року в справі № 532/1550/23 (провадження № 61-4145сво24)).

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесений до Реєстру.

Аналіз матеріалів справи та Єдиного державного реєстру судових рішень свідчить, що:

апеляційний суд встановив, що ОСОБА_2 отримала рішення суду першої інстанції 10 квітня 2023 року (т. 1, а. с. 189-195), інших доказів на підтвердження отримання ОСОБА_2 судового рішення раніше указаної дати матеріали справи не містять, 10 травня 2023 року представник ОСОБА_2 - адвокат Зелінський П. Л. на вказане рішення подав апеляційну скаргу. Тому доводи касаційної скарги, що апеляційний суд безпідставно поновив строк ОСОБА_2 на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції колегія суддів відхиляє, і відсутні підстави для скасування ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року і, як наслідок, постанови апеляційного суду з цієї підстави;

апеляційний суд встановив, що за ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_5 . Обґрунтовуючи заявлені вимоги щодо розміщення на приватизованій земельній ділянці сараю як на доказ позивач посилався на лист Департаменту житлової, комунальної політики та благоустрою Івано-Франківської міської ради від 19 жовтня 2016 року за № КО-132, в якому зазначено, що під час обстеження працівниками Муніципальної інспекції із благоустрою на вимогу інспекторів ОСОБА_4., яка проживає на АДРЕСА_2 , було пред`явлено свідоцтво про право власності на житло, в якому вписано згаданий заявником ( ОСОБА_1 ) сарай. Однак інформації щодо встановленого перевіркою місця знаходження спірного сараю у межах ділянки будинку АДРЕСА_1 наведений лист не містить. Будь-який інший доказ, який би підтверджував таку обставину, в матеріалах справи відсутній. Клопотань про призначення судової земельно-технічної експертизи позивач не заявляв;

ухвалою Івано-Франківського міського суду від 10 жовтня 2017 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили судовим рішенням у справі № 344/7124/17 за позовом ОСОБА_2 до Івано-Франківської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_6 ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про визнання незаконним та скасування рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (т. 1, а. с. 88). Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 13 липня 2021 року у наведеній справі рішення Івано-Франківського міського суду від 02 березня 2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким відмовлено ОСОБА_2 у задоволенні позову. За змістом цієї постанови апеляційний суд встановив, що згідно з технічною документацією щодо земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_1 , що перебуває в спільній власності, актом обстеження і узгодження меж землекористування в натурі, про спірний сарай та його площу не вказано. ОСОБА_2 обґрунтовує підставу для визнання п. 2.50 рішення Івано-Франківської міської ради від 20 травня 2008 року незаконним тим, що на земельній ділянці (кадастровий номер :06:001:0139) розміщений сарай. Проте доказів або будь-яких інших фактичних даних щодо права користування зазначеною земельною ділянкою не наводить;

апеляційний суд врахував позицію представника ОСОБА_2 при розгляді цієї справи, який заперечував факт розміщення (накладення) сараю на земельній ділянці з кадастровим номером :06:001:0139, та зробив висновок, що будь-яких преюдиційних фактів, що стосуються підтвердження знаходження спірного сараю на земельній ділянці на АДРЕСА_1 , у справі № 344/7124/17 не встановлено, а сам факт звернення ОСОБА_2 з позовом до співвласників будинку АДРЕСА_1 не є беззаперечною підставою для висновку про задоволення позову;

касаційний суд зауважує, що позиція ОСОБА_2 у справі № 344/7124/17, що до складу земельної ділянки на АДРЕСА_1 неправомірно включено частину земельної ділянки домоволодіння АДРЕСА_4 під сараєм позивача, не свідчить про визнання нею обставин, на які позивач посилався в цій справі. Разом з тим, касаційний суд враховує, що проявом принципу процесуальної доброї совісті є те, що особа не може висувати твердження, несумісні з тією позицією, яка зайнята нею в судовому процесі, що вже відбувся. Принцип процесуальної доброї совісті навряд чи має толерувати непостійність учасників процесу, а навпаки покликаний забезпечити послідовну їхню поведінку. Адже суд не є місцем для «безцеремонної процесуальної гри». Правопорядок не може допускати ситуації, за яких особа наполягає в різних судових процесах на правдивості протилежних одне одному тверджень задля просування власних інтересів. У справі № 344/7124/17 сторони визнавали (а суди протилежного не встановили) розміщення (накладення) спірного сараю на земельній ділянці з кадастровим номером :06:001:0139 на АДРЕСА_1 . Тому колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги, що справа № 344/7124/17 має преюдиційне значення в частині підтвердження вказаного факту, а тому у позивача не було потреби замовляти або ініціювати призначення судової експертизи щодо його підтвердження;

апеляційний суд наведеного не врахував, тому помилково відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою лише у зв`язку з недоведенням позивачем вказаного факту, як наслідок, рішення суду першої інстанції по суті спору фактично не перевірив.

Суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги, з урахуванням меж касаційного перегляду, дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена без додержання норм матеріального та процесуального права. У зв`язку з наведеним колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити частково, постанову апеляційного суду скасувати, а справу в частині позовних вимог, пред`явлених до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, ухвалу апеляційного суду залишити без змін.

Керуючись статтями 400, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 18 травня 2023 року залишити без змін.

Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року скасувати.

Справу № 344/1361/17 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту ухвалення постанови суду касаційної інстанції постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 18 січня 2024 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко