Справа № 161/5365/25
Провадження № 2/161/1108/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2026 року м. Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі :

головуючого судді Філюк Т.М.,

за участю секретаря судового засідання Романюк М.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Луцьку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Городищенська сільська рада Луцького району Волинської області про припинення права власності на земельну ділянку, та визнання права власності на земельну ділянку,-

в с т а н о в и в :

24 березня 2025 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Городищенська сільська рада Луцького району Волинської області про припинення права власності на земельну ділянку, та визнання права власності на земельну ділянку.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20 лютого 2006 року між нею та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було укладено договір купівлі продажу житлового будинку, відповідно до якого вона придбала у власність житловий будинок надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_1 . 22.03.2006 року право власності на придбаний будинок було зареєстровано у КП «ВО БТІ». При укладені договору купівлі-продажу будинку питання стосовно земельної ділянки не вирішувалось. В подальшому з метою приватизації земельної ділянки під будинком, було встановлено, що вказана земельна ділянка площею 0,2500 га, кадастровий номер :01:001:1876, приватизована громадянином ОСОБА_4 , згідно рішення Угринівської сільської ради №14/2 від 27.12.1993 року, про що останньому було видано державний акт на право приватної власності на землю ІІІ-ВЛ №010242. ОСОБА_4 помер ще ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є син ОСОБА_2 та дочка ОСОБА_3 .

Оскільки під час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, позивач одночасно набула право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та на якій розташований належний їй будинок, а право власності попереднього власника відповідача на земельну ділянку припинилось, позивач вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав та просити суд визнати за нею право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , та припинити право власності ОСОБА_4 на вказану земельну ділянку.

Ухвалою судді від 27 березня 2025 року відкрито загальне позовне провадження справі з проведенням підготовчого засідання.

Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Від відповідача ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнає та не заперечує щодо її задоволення.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Представник третьої особи - Городищенської сільської ради Луцького району Волинської області надіслав суду заяву про розгляд справи за його відсутності

Дослідивши та оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення.

Судом встановлено, що 20.02.2006 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Волошиним С.А. та зареєстровано в реєстрі за №313. У відповідності до умов даного договору позивач набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_3 .

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10164764 від 22 березня 2006 року в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації, 22 березня 2006 року за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 20 лютого 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Горохівського районного нотаріального округу Волинської області Волошиним С.А. та зареєстровано в реєстрі за №313.

При цьому договір купівлі продажу земельної ділянки для обслуговування будинку та господарських споруд між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не укладався.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 набули право власності на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами АДРЕСА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 06 грудня 2005 року в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4 . Дана обставина також стверджується матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно копії державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-ВЛ № 010242, ОСОБА_4 передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,72 га в с Угринів Угринівської сілької ради на підставі рішення Угринівської сільської ради № 14/2 від 27.12.1993, з яких для обслуговування житлового будинку - 0,25 га; для ведення особистого підсобного господарства - 0,25 + 0,22 га.

Підстави та порядок переходу права на земельну ділянку при переході права власності на розташовані на ній житловий будинок, будівлю або споруду визначаються статтею 377 ЦК України та статтею 120 ЗК України.

За частиною першою статті 377 ЦК України (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.

Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування (частина друга статті 377 ЦК України).

За частиною першою статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення договору купівлі-продажу майна від 30 січня 2004 року) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди.

Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.

Правові норми, які визначали долю земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися. Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії статті 30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права. За приписами статті 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала стаття 377 ЦК України.

Стаття 120 ЗК України (в редакції Закону України №997-V від 27 квітня 2007 року) знову закріпила автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди. Поточна редакція статті 120 ЗК України (зі змінами, внесеними Законом України №1702-VI від 5 листопада 2009 року) також передбачає автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі або споруди, і ці норми мають імперативний характер.

Отже, чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права на земельну ділянку в разі набуття права власності на об`єкт нерухомості, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положеннях законодавства.

Однак передбачений законодавцем принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди не знаходить належного втілення у нормах, які регулюють перехід прав на земельну ділянку при переході права власності на споруду, яка на ній розташована, коли такий об`єкт нерухомого майна знаходиться на земельній ділянці, що перебуває на праві постійного користування.

Адже стаття 92 ЗК України обмежує коло осіб, які можуть бути постійними користувачами земельних ділянок, а статті 140, 141 та 142 ЗК України (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу майна) не містили відповідних підстав та механізму переходу прав на земельну ділянку поза волевиявленням попереднього власника чи користувача земельної ділянки.

Якщо віддати перевагу приписам статей 92, 140, 141 142 ЗК України (в редакції на час укладення договору купівлі-продажу майна) перед загальними правилами про перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівель і споруд, то при переході будівлі чи споруди до власника юридичної особи приватного права чи фізичної особи, право на таку земельну ділянку до нового власника не перейде. Водночас уповноважений у відповідних правовідносинах орган буде позбавлений можливості оформити право на земельну ділянку новому власнику об`єкта нерухомості, якщо права на цю ділянку належать попередньому власнику чи постійному землекористувачу, без їх відмови від земельної ділянки, чим порушується принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та об`єктів нерухомості, які на ній розміщені.

На час відчуження майна за відповідним правочином від 30 січня 2004 року згідно із чинним на той час законодавством, до набувача права власності на об`єкт нерухомого майна, який розташований на земельній ділянці, що перебувала в користуванні іншої особи, могло перейти право користування земельною ділянкою на таких самих умовах і в тому ж обсязі, що були встановлені для попереднього власника нерухомого майна, або право вимагати оформлення земельних прав, які в нього виникають.

Враховуючи, що перехід права на будівлю і споруду є однією із законних підстав виникнення прав на землю в набувача об`єкта нерухомості, то можливість реалізації ним таких прав не може залежати від того, чи додержав попередній землекористувач процедур й порядку припинення землекористування, подавши заяву про відмову від права постійного користування, позаяк юридичними підставами для такого переходу виступають закон, договір, рішення суду, інші обставини, що мають юридичне значення.

Наведені вище земельно-правові та цивільно-правові норми встановлюють, що перехід майнових прав до іншої особи тягне за собою перехід до неї і земельних прав на ту частину земельної ділянки, на якій безпосередньо розташований об`єкт нерухомості, та частини земельної ділянки, яка необхідна для його обслуговування.

Таким чином, особа, яка набула право власності на об`єкт нерухомості, розташований у межах земельної ділянки, якою користувався попередній власник нерухомого майна, набуває право вимагати оформлення на своє ім`я документів на користування земельною ділянкою на умовах і в обсязі, які були встановлені для попереднього землекористувача власника об`єкта нерухомості, або частиною земельної ділянки, яка необхідна для обслуговування об`єкта нерухомості розташованого на ній.

Набуття юридичними особами приватного права чи фізичними особами у визначеному законодавством порядку права приватної власності на будівлі, створює правові підстави для переходу права на земельну ділянку до власника об`єкта нерухомості, розташованого на ній, у розмірі відповідно до положень статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України саме в силу правочину з придбання майна та автоматичного переходу права користування земельною ділянкою відповідно до принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди. Цим зумовлюється право власника такого об`єкта нерухомості вимагати оформлення у встановленому порядку свого права користування відповідною земельною ділянкою незалежно від отримання відмови уповноваженої особи від вказаних земель.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.12.2018 року по справі №910/18560/16.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 червня 2020 року (справа №689/26/17) зазначила, що при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати те, що зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства.

Отже, у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, в силу імперативного законодавчого припису, відбувається перехід права на земельну ділянку, розміщену під цим житловим будинком, будівлею або спорудою, до нового власника, а відповідне право на цю земельну ділянку у попереднього власника припиняється. При цьому перехід права на цю земельні ділянку відбувається відповідно до прямого припису закону незалежно від волі особи попереднього власника земельної ділянки.

Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди має фундаментальне значення, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності (пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18).

Власник нерухомого майна має право на користування земельною ділянкою, на якій воно розташоване. Ніхто інший, окрім власника об`єкта нерухомості, не може претендувати на земельну ділянку, оскільки вона зайнята об`єктом нерухомого майна (постанова Верховного Суду від 15 грудня 2021 року у справі № 924/856/20).

Відповідно до частин першої, другої статті 386 ЦПК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, враховуючи, що до набувача права власності на житловий будинок, переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, або яка є необхідною для їх обслуговування, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , та визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,25 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , припинивши право власності на вказану земельну ділянку з ОСОБА_4 .

Припинення реєстрації права власності за попереднім власником позивачу необхідне для належного виконання рішення суду згідно вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», що є похідною вимогою в розумінні абзацу 2 ч. 1 ст. 19 ЦПК України і є необхідним для повного захисту прав позивача та їх належного визнання.

Керуючись ст. ст. 2, 10, 13, 259, 264, 265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа Городищенська сільська рада Луцького району Волинської області про припинення права власності на земельну ділянку, та визнання права власності на земельну ділянкузадовольнити.

Припинити право власності, зареєстроване за ОСОБА_4 на земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_4 на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії державного акту на право постійного користування землею серії ІІІ-ВЛ № 010242 від 31 січня 1997 року.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення, в разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Дата складення повного тексту рішення - 16 лютого 2026 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області Т.М. Філюк