ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1262/26 Справа № 199/8249/24 Суддя у 1-й інстанції - Доценко С.І. Суддя у 2-й інстанції - Свистунова О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Свистунової О.В.,

суддів: Пищиди М.М., Макарова М.О.,

за участю секретаря Піменової М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання, утримання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною ,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Індустріального районного суду міста Дніпра із позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про встановлення факту самостійного виховання, утримання та здійснення догляду за неповнолітньою дитиною.

Позов мотивований тим, що сторони перебували в шлюбі та від шлюбу мають трьох неповнолітніх дітей. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2023 року у справі № 199/818/23 шлюб між сторонами розірваний. Сторони проживають окремо, відповідач перебуває в іншому шлюбі.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2023 року у справі № 199/1102/23 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з ним. Інші діти самостійно за власною волею визначили своє місце проживання з ним.

Так, відповідно до довідки про склад сім?ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 011523 від 20.06.2024 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Квартира, в якій проживає він з дітьми за адресою: АДРЕСА_1 , є його власністю, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №30186273 від 28.11.2014, виданого приватним нотаріусом Літаш Іриною Петрівною, Дніпропетровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 01.

За змістом акту обстеження умов проживання від 01.07.2024 року всі діти фактично проживають разом з батьком, який самостійно забезпечує їх виховання, утримання та догляд.

У квартирі дотримуються санітарно-гігієнічних норм, вона обладнана меблями та технікою для створення всіх необхідних умов для утримання, виховання та розвитку дітей.

Відповідно до листа № P-21/0-1/09-24 від 09.08.2024 року та акту обстеження умов проживання від 02.08.2024 року комісією органу опіки та піклування адміністрації АНД району Дніпровської міської ради зроблено висновок про те, що батьком створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дітей.

Згідно довідки № 195/24 від 31.05.2024 року та характеристики на здобувача вищої освіти ОСОБА_1 , він є студентом 1 курсу Дніпропетровського державного аграрно-економічного університету, денної форми навчання на бюджетному місці.

Згідно довідок з місця навчання дітей, встановлено, що саме позивач (батько) займається вихованням дітей, забезпечує їх всім необхідним для навчання, а також зазначається, що мати ОСОБА_5 з сім?єю не проживає, вихованням дітей не займається.

Враховуючи вищенаведене, просив встановити факт, що має для нього юридичне значення, а саме те, що він самостійно виховує, утримує та здійснює догляд за малолітньою дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 без будь-якої сторонньої допомоги та участі матері ОСОБА_5 .

Встановлення цього факту має для нього юридичне значення, тому що в Україні війна, згідно даних військово-облікового документа від 13.08.2024 року він перебуває на обліку в ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов?язані: жінки та чоловіки, які мають дитину (дітей) віком до 18 років, якщо особа самостійно виховує та утримує дитину за рішенням суду.

Відповідно до Додатку 5 до Порядку про проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, затвердженого постановою КМУ N? 560 від 16.05.2024 року, документом, що підтверджує право на відстрочку у випадку, якщо особа самостійно виховує та утримує дитину, визначено рішення суду про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Частиною 2 ст. 315 ЦПК України унормовано, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

27.09.2024 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська постановив ухвалу у справі № 199/7466/24, якою відмовлено у відкритті провадження по справі у зв?язку з тим, що з поданої заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме самостійного виховання, утримання та здійснення догляду за неповнолітніми дітьми батьком вбачаються негативні наслідки для матері дитини, зокрема, спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухиленні від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов?язковим залученням органу опіки та піклування.

У зв`язку з чим був змушений звернутись до суду в порядку позовного провадження.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року у задоволенні позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд неповно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам.

Учасники справи не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в Електронному суді.

27.01.2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Мороз К.Т. подав до суду апеляційної інстанції клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки погано себе почуває після грипу А та Б.

Колегія суддів звертає увагу, що на обґрунтування заявленого клопотання було надано суду апеляційної інстанції електронний медичний висновок про тимчасову непрацездатність, де зазначено, що дата закриття - 26.01.2026 року, а тому не доведено належними доказами неможливість присутності у судовому засіданні 27.01.2026 року адвоката Мороз К.Т.

Крім того, до суду не зявився особисто ОСОБА_1 , який про час та місце слухання даної справи апеляційним судом повідомлений належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, яке особисто ним було отримано 24.10.2025 року, що підтверджено особистим підписом. Причини неявки суду не відомі.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність незвившихся сторін, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою, а причини їх неявки в судове засідання визнана колегією неповажними.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2023 року у справі № 199/818/23 шлюб між сторонами розірваний. Сторони проживають окремо, відповідач перебуває в іншому шлюбі.

Від шлюбу, сторони мають трьох спільних дітей: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено свідоцтвами про їх народження.

Свідоцтво про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 11 січня 2006 року видане Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського муського управління юстиції Дніпропетровської області. На момент судового розгляду досяг повноліття .

Свідоцтво про народження ОСОБА_3 серії НОМЕР_2 від 27.01.2009 року видане Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського муського управління юстиції Дніпропетровської області .

Свідоцтво про народження ОСОБА_6 серії НОМЕР_3 від 15.12.2015 року видане Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського муського управління юстиції Дніпропетровської області .

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 04.04.2023 року у справі № 199/818/23 шлюб між сторонами розірваний.

Відповідно до копії свідоцтва про одруження серії НОМЕР_4 від 08.11.2024 року, виданого Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради ОСОБА_5 08.11.2024 року одружилась і після державної реєстрації змінила прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 .

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2023 року у справі № 199/1102/23 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 .

Сторони не оспорюють, що мати дітей утворила нову сім`ю і проживає окремо від дітей.

Відповідно до довідки №011523 до складу сім`ї ОСОБА_1 входять діти ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2

Відповідно до характеристики КЗО «Середня загальноосвітня школа №8» Дніпровської міської ради м. Дніпра ОСОБА_9 , 2009 р.н. навчається в школі, позитивно характеризується , батько приділяє належну увагу вихованню дитини.

Відповідно до характеристики КЗО «Середня загальноосвітня школа №8» Дніпровської міської ради м.Дніпра ОСОБА_3 , 11.12.2015 року навчається в школі, позитивно характеризується ,вихованням дитини займається батько.

Згідно з актом від 01.07.2024 року, складеним сусідами та затвердженим головою ОСББ «Дарницька -21» встановлено, що діти ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 проживають з батьком ОСОБА_1 .

Згідно з актом обстеження умов проживання від 02.08.2024 року , який складено комісією адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської ради встановлено, що позивач ОСОБА_1 проживає з дітьми ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_7 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 в АДРЕСА_1 і батьком створені належні умови для проживання , виховання та розвитку дітей .

Із Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №30186273 від 28.11.2014 року позивач є власником квартири за адресою АДРЕСА_1 за договором дарування.

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог про встановлення факту самостійного виховання, суд першої інстанції надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Приписами ч. 1 статті 121 Сімейного кодексу України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 Сімейного кодексу України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч. 5 статті 157 цього Кодексу.

Згідно із положеннями ч. 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до приписів ч. 1-ч. 4 статті 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до статті 15 Сімейного кодексу України, сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Положення ч. 4 статті 15 Сімейного кодексу України визначають, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 Сімейного кодексу України).

Таким чином, із настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідно існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в Сімейному кодексі України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

Сімейним кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само, як визначена ч. 1 статті 15 Сімейного кодексу України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Приписами ч. 1 статті 152 Сімейного кодексу України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч. 3, ч. 4 статті 155 Сімейного кодексу України, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких матір не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України "невідчужуваність" сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема, від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11.09.2024 року у справі № 201/5972/22, від 13.11.2025 року у справі № 592/20023/23.

Приписами ч. 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень ч. 1, ч. 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас, цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Із досліджених доказів судом встановлено, що на момент судового розгляду син сторін ОСОБА_1 досяг повноліття, не є дитиною і сам може визначати місце свого проживання

Що стосується дитини ОСОБА_4 , вона досягла 14-літнього віку та проживає з батьком . Під час її допиту в судовому засіданні суду першої інстанції остання пояснила, що проживає з батьком за власною волею, тому що з матір`ю відносини не склались, майже не спілкуються, лише на день народження. Батько утримує та виховує.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22.08.2023 року у справі № 199/1102/23 визначено місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з батьком ОСОБА_1 . Рішення в апеляційній інстанції не оскаржувалось та набуло законної сили.

У судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_3 зазначала, що не бажає проживати з матір`ю, а хоче жити з батьком, який про неї турбується.

Із аналізу всіх доказів встановлено, що мати, яка проживає окремо, створила нову сім`ю, проживає окремо від дітей, не оспорює місце проживання дітей з батьком і не вчиняла жодних дій, які б свідчили про спір між батьками про місце проживання дитини.

Проте, на підставі належним чином оцінених доказів, колегія суддів приходить висновку про те, що надані позивачем докази свідчать лише про проживання дітей разом з батьком, що сторонами не заперечується, однак жодним чином не підтверджують факт ухилення матері від участі у вихованні дитини.

Належних та допустимих доказів винної поведінки та ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків судом не встановлено і позивачем не доведено.

Водночас судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що відповідачка не бажає спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунулася від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Докази, надані позивачем з навчального закладу, пояснення свідків, тощо - не є достатніми та належними, оскільки лише свідчать про проживання дітей сторін разом з батьком та не підтверджують факту невиконання відповідачкою своїх батьківських обов`язків чи ухилення її від участі у вихованні та утриманні дітей, як правильно і об`єктивно зазначив суд першої інстанції.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що суд першої інстанції не надав належної оцінки поясненням свідків, які повідомили суду, що відповідач не виконує належним чином свої материнські обов`язки, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції, виходячи із наступного.

З даного приводу апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Виходячи із приписів статті 90 ЦПК України, показання свідка є одним із видів доказів у справі. При цьому, згідно ч. 1, ч. 2, ч. 3 статті 89 ЦПК України, яка регламентує оцінку доказів, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Як вбачається із оскаржуваного рішення суду першої інстанції, судом надано належну оцінку показанням в судовому засіданні свідків. При цьому, суд оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до приписів ч. 1, ч. 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з обґрунтованим висновком суду першої інстанції про відсутність необхідних та достатніх умов для встановлення факту самостійного виховання та утримання дітей батьком, у зв`язку з чим позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів проходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись статтями 259, 268, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 11 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошена 27 січня 2026 року.

Повний текст судового рішення складено 29 січня 2026 року.

Головуючий О.В. Свистунова

Судді: М.М. Пищида

М.О. Макаров