Постанова

Іменем України

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 372/1268/23

провадження № 61-1403св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач),

судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:

позивач - заступник керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2024 року в складі судді: Висоцької Г. В., та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року (повна постанова складена 17 січня 2025 року) в складі колегії: Шкоріної О. І., Поливач Л. Д., Стрижеуса А. М.,

Історія справи

Короткий зміст позову

У березні 2023 року прокурор в інтересах держави в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про повернення земельних ділянок та скасування державної реєстрації.

Позов мотивований тим, що рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради від 26 червня 2002 року № 9 затверджено розроблений проект відведення земельної ділянки та надано товариству індивідуальних забудовників «ГРІН-ЗУНД» земельну ділянку площею 7,5 га у довгострокове користування на умовах оренди на 49 років за рахунок земель комунальної власності Козинської селищної ради під розміщення водноспортивного комплексу та котеджної забудови в АДРЕСА_1 . На підставі цього між виконавчим комітетом Козинської селищної ради (орендодавець) та ТІЗ «ГРІН-ЗУНД» (орендар) 27 серпня 2002 року укладено договір оренди земельної ділянки.

Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок членам ТІЗ «ГРІН-ЗУНД» від 25 липня 2002 року № 10 за наслідками розгляду клопотання даного товариства про надання та передачу громадянам (згідно додатку) земельних ділянок, вирішено затвердити надання та передати громадянам, у розмірах згідно з додатку до цього рішення, безкоштовно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 7,1028 га, для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства із земель вказаного товариства. В подальшому, 22 вересня 2005 року ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки 7,1028 га, розташованої у смт Козин на території ТІЗ «ГРІН-ЗУНД», та належної йому на підставі державного акту на право власності на землю, а також на підставі договорів купівлі-продажу №№ 6863, 6851, 6879, 6843, 6875, 6871, 6847, 6859, 6867, 6855 від 20.12.2002, продав вказані земельні ділянки ТОВ «Київщина-Інвест» згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки за № 5427 від 22 вересня 2005 року.

У подальшому, шляхом неодноразових поділів та об`єднань земельних ділянок, а також їх відчужень, спірні земельні ділянки зареєстровано за відповідачами. Відведення у власність первинним набувачам вказаних земельних ділянок відбулось з грубими порушеннями вимог законодавства, а саме статей 19, 20, 58, 59, 60-62, 83, 84, 116 ЗК України та статей 1, 4, 88- 90 ВК України (у редакції на час виникнення правовідносин), у зв`язку з чим останні підлягають поверненню у власність територіальної громади. Неодноразовий поділ/об`єднання земельних ділянок та утворення нових земельних ділянок, жодним чином не впливає на наявність правових підстав для їх повернення у власність Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради (фактичного власника).

Надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить нормам статей ЗК України та ВК України.

За інформацією Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 07 грудня 2022 року № 464 земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0125, :03:033:0132, :03:033:0133, :03:033:0134, :03:033:0136, :03:033:0128, :03:033:0130 (з якої унаслідок поділу ОСОБА_1 було утворено нові три земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0003, :03:033:0004, :03:033:0005) знаходяться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро та повністю накладаються на землі водного фонду.

На думку прокурора, набуття у приватну власність громадянами, на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок членам ТІЗ «Грін-Зунд»» від 25 липня 2002 року № 10, земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства із земель які перебували у користування вказаного товариства відбулось з грубими порушеннями вимог статей 19. 20, 58, 59, 60-62, 83, 84, 116 ЗК України та статей 1, 4, 88-90 ВК України (у редакції на час виникнення правовідносин).

Прокурор в інтересах держави в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області просив:

усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, що розташовані на території смт Козин Обухівського району Київської області шляхом скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень: № 45843487 від 22 грудня 2021 року щодо права приватної власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 1,3013 га з кадастровим номером :03:033:0132; № 313521191 від 30 листопада 2021 року щодо стосовно права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,4921 га з кадастровим номером :03:033:0125; № 45362005 від 30 листопада 2021 року щодо права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 1,6246 га з кадастровим номером :03:033:0133;

усунути перешкоди у здійсненні Козинською селищною радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, а саме: з кадастровим номером :03:033:0132, шляхом її повернення від ОСОБА_2 ; з кадастровими номерами :03:033:0125, :03:033:0133, шляхом їх повернення від ОСОБА_1 на користь Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2024 року позовні вимоги заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

прокурор вважає, що відведення у власність первинним набувачам вищевказаних земельних ділянок відбулось з грубими порушеннями вимог законодавства, а саме статей 19. 20, 58, 59, 60-62, 83, 84, 116 ЗК України та статей 1, 4, 88-90 ВК України (у редакції на час виникнення правовідносин), у зв`язку з чим останні підлягають поверненню у власність територіальної громади;

надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить нормам статей ЗК України та ВК України. За інформацією Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 07.12.2022 № 464 земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0125, :03:033:0132, :03:033:0133, :03:033:0134, :03:033:0136, :03:033:0128, :03:033:0130 (з якої унаслідок поділу ОСОБА_1 було утворено нові три земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0003, :03:033:0004, :03:033:0005) знаходяться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро та повністю накладаються на землі водного фонду. Під час розгляду справи в суді шляхом опрацювання прокурором даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що відповідачем у справі ОСОБА_1 після відкриття провадження у справі на підставі своєї заяви від 08.06.2023 року земельну ділянку площею 1,6246 га з кадастровим номером :03:033:0133 поділено на три нові земельні ділянки: площею 0,4466 га з кадастровим номером :03:033:0006, площею 0,0556 га з кадастровим номером :03:033:0007, та площею 1,1224 га з кадастровим номером :03:033:0008. Таким чином, за ОСОБА_1 зареєстровано земельні ділянки з наступними кадастровими номерами: :03:033:0125, :03:033:0006, :03:033:0007, :03:033:0008, :03:033:0128, :03:033:0003, :03:033:0004, :03:033:0005; за відповідачкою ОСОБА_3 - зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :03:033:0132;

на думку прокурора, набуття у приватну власність громадянами, на підставі рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок членам ТІЗ «Грін-Зунд»» від 25.07.2002 № 10, земельних ділянок для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства із земель які перебували у користування вказаного товариства відбулось з грубими порушеннями вимог статей 19. 20, 58, 59, 60-62, 83, 84, 116 ЗК України та статей 1, 4, 88-90 ВК України (у редакції на час виникнення правовідносин). Однак, суд не може погодитись із позицією прокурора;

у провадженні Обухівського районного суду Київської області перебувала цивільна справа №1018/4559/12 за позовом міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області, в інтересах держави в особі управління з контролю за використанням та охороною земель у місті Києві та Київської області, Дніпровського басейнового управління водних ресурсів, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області до виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , , ТОВ «Київщина-Інвест» про визнання рішень, договорів купівлі-продажу недійсними та повернення земельної ділянки. 28 жовтня 2013 року рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі №1018/4559/12 в задоволенні позову відмовлено. Рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі №1018/4559/12 від 28 жовтня 2013 року встановлено: «… Суд вважає недоведеними посилання позову на віднесення спірних земельних ділянок повністю або частково до земель водного фонду, оскільки вони не підтверджені належними і допустимими доказами. Так, при подачі позову та збільшенні позовних вимог прокурор не подав і не послався на жоден доказ, який би підтверджував таку обставину, із поданих прокурором на стадії проведення експертизи письмових доказів не вбачається достатніх даних про те, що саме спірні земельні ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, оскільки вони жодним чином не відображені на відповідних схемах, планах, відсутні інші достатні для ідентифікації дані про співвіднесення спірних земельних ділянок із землями водного фонду. «… Висновком судової земельно-технічної експертизи № 11499/11500/12-43 від 27.09.2013 року встановлено, що відповідно до наявних матеріалів земельні ділянки за кадастровим номером :03:033:0058 площею 4,5141 га, за кадастровим номером :03:033:0055 площею 1,0887 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення, а земельні ділянки за кадастровим номером :03:033:0054 площею 0,3000 га, за кадастровим номером :03:033:0056 площею 0,6000 га, за кадастровим номером :03:033:0057 площею 0,6000 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, відносяться до категорії земель житлової та громадської забудови. Матеріали технічної документації із землеустрою, виготовленої ТОВ «Земельно-кадастровий офіс» в 2005 році, викопіювання з проекту формування території Козинської селищної ради, виготовлене ДП «Київський інститут землеустрою» спростовують доводи позову про віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду. Проект формування території та встановлення меж Козинської селищної ради, інші письмові докази щодо цього проекту, розробки по формі 6-зем по Козинській селищній раді за 2001-2002 роки не містять даних про перебування спірних земельних ділянок у межах земель водного фонду…». «… За таких обставин суд вважає доведеним те, що фактично спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, а є землями житлової та громадської забудови, сільськогосподарського призначення, не знаходяться в межах прибережної захисної смуги, тому достатніх підстав вважати, що оспорювані державні акти видані з грубими порушеннями чинного законодавства в межах розгляду цієї цивільної справи не встановлено…». «… Зібраними у справі доказами, зокрема і висновком судової експертизи, встановлено, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, тому визначені позовом повноваження вказаних органів державної влади не можуть прийматись до уваги у фактичних встановлених судом правовідносинах щодо земель іншого цільового призначення…». Вказане рішення в апеляційному та касаційному порядку не переглядалось;

обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У рішенні суду від 28 жовтня 2013 року мова йде про земельні ділянки з іншими кадастровими номерами, однак, сторонами у справі визнається той факт, що і в справі №1018/4559/12 і в даній справі №372/1268/23 мова йде про одні й ті ж земельні ділянки. Відповідно до висновків Верховного Суду України від 25 липня 2018 року у справі № 640/8456/16-ц у разі об`єднання земельних ділянок не відбувається виникнення чи створення іншого нового майна, відмінного від попереднього, не має місця перетворення або переробка тощо, фактично та юридично відбувається заміна кількох правовстановлюючих документів на один новий, яким засвідчено право власності на те саме майно, що й у попередніх документах. Формування земельних ділянок їх володільцем, зокрема, внаслідок поділу та/або об`єднання, з присвоєнням їм кадастрових номерів, зміною інших характеристик не впливає на можливість захисту права власності чи інших майнових прав у визначений цивільним законодавством спосіб. Такої правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду в постановах від 29.05.2019 у справі № 367/2022/15-ц (п. 56) та від 01.10.2019 у справі № 922/2723/17 (п. 7.36). Факт неодноразового поділу/об`єднання земельних ділянок та утворення нових земельних ділянок, яким на сьогодні присвоєно кадастрові номери :03:033:0125, :03:033:0006, :03:033:0007, :03:033:0008, :03:033:0128, :03:033:0003, :03:033:0004, :03:033:0005, :03:033:0132, жодним чином не впливає на те, що спірні земельні ділянки у даній справі є тими ж земельними ділянками, що були предметом розгляду у справі №1018/4559/12.;

тому рішенням суду від 28 жовтня 2013 року встановленим є факт, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду. З огляду на викладене, у задоволенні позову належить відмовити.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року:

апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишено без задоволення;

рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

предметом даного спору є земельні ділянки, яким на сьогодні присвоєно наступні кадастрові номери: :03:033:0125, :03:033:0006, :03:033:0007, :03:033:0008, :03:033:0128, :03:033:0003, :03:033:0004, :03:033:0005, :03:033:0132. Зазначені земельні ділянки утворились внаслідок неодноразового поділу/об`єднання земельної ділянки, площею 7,5 га, відведеної та наданої ТІЗ «ГРІН - ЗУД» у довгострокове користування на умовах оренди на 49 років за рахунок земель комунальної власності Козинської селищної ради під розміщення водноспортивного комплексу та котеджної забудови в АДРЕСА_1 , переданої у подальшому членам ТІЗ «ГРІН - ЗУД» у безкоштовну приватну власність, загальною площею 7,1028 га, для будівництва та обслуговуванняч житлових будинків і господарських споруд, а також ведення особистого підсобного господарства із земель вказаного товариства;

судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Обухівського районного суду Київської області перебувала справа №1018/4559/12 за позовом міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області в інтересах держави в особі управління з контролю за використанням та охороною земель у місті Києві та Київської області, Дніпровського басейнового управління водних ресурсів, Козинської селищної ради Обухівського району Київської області до виконавчого комітету Козинської селищної ради Обухівського району Київської області, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ТОВ «Київщина-Інвест» про визнання рішень, договорів купівлі-продажу недійсними та повернення земельної ділянки. Рішенням Обухівського районного суду Київської області 28 жовтня 2013 року у справі №1018/4559/12 в задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому судом встановлено: «… Суд вважає недоведеними посилання позову на віднесення спірних земельних ділянок повністю або частково до земель водного фонду, оскільки вони не підтверджені належними і допустимими доказами. Так, при подачі позову та збільшенні позовних вимог прокурор не подав і не послався на жоден доказ, який би підтверджував таку обставину, із поданих прокурором на стадії проведення експертизи письмових доказів не вбачається достатніх даних про те, що саме спірні земельні ділянки перебувають у межах прибережної захисної смуги, оскільки вони жодним чином не відображені на відповідних схемах, планах, відсутні інші достатні для ідентифікації дані про співвіднесення спірних земельних ділянок із землями водного фонду. «…Висновком судової земельно-технічної експертизи № 11499/11500/12-43 від 27.09.2013 року встановлено, що відповідно до наявних матеріалів земельні ділянки за кадастровим номером :03:033:0058 площею 4,5141 га, за кадастровим номером :03:033:0055 площею 1,0887 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення, а земельні ділянки за кадастровим номером :03:033:0054 площею 0,3000 га, за кадастровим номером :03:033:0056 площею 0,6000 га, за кадастровим номером :03:033:0057 площею 0,6000 га, з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, відносяться до категорії земель житлової та громадської забудови. Матеріали технічної документації із землеустрою, виготовленої ТОВ «Земельно-кадастровий офіс» в 2005 році, викопіювання з проекту формування території Козинської селищної ради, виготовлене ДП «Київський інститут землеустрою» спростовують доводи позову про віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду. Проект формування території та встановлення меж Козинської селищної ради, інші письмові докази щодо цього проекту, розробки по формі 6-зем по Козинській селищній раді за 2001-2002 роки не містять даних про перебування спірних земельних ділянок у межах земель водного фонду…». «…За таких обставин суд вважає доведеним те, що фактично спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, а є землями житлової та громадської забудови, сільськогосподарського призначення, не знаходяться в межах прибережної захисної смуги, тому достатніх підстав вважати, що оспорювані державні акти видані з грубими порушеннями чинного законодавства в межах розгляду цієї цивільної справи не встановлено…». «…Зібраними у справі доказами, зокрема і висновком судової експертизи, встановлено, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, тому визначені позовом повноваження вказаних органів державної влади не можуть прийматись до уваги у фактичних встановлених судом правовідносинах щодо земель іншого цільового призначення…». Вказане рішення в апеляційному та касаційному порядку не переглядалось, набрало законної сили;

у випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц). Тобто факти, установлені у прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиціальний характер. Преюдиціальність означає обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі, для суду при розгляді інших справ (постанова Верховного Суду 10 травня 2023 року у справі № 524/4046/20). Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами (постанова Верховного Суду від 23 травня 2024 року у справі №463/9009/21);

як вбачається із змісту рішення суду від 28 жовтня 2013 року у справі №1018/4559/12 у вказаній справі прокурор обґрунтовував позовні вимоги порушенням законодавства при виділенні земельних ділянок державної власності та знаходження їх в межах водоохоронної прибережної смуги Канівського водосховища. За наслідком розгляду справи щодо законності передачі земельних ділянок та відповідних рішень виконкому Козинської селищної ради суд встановив на підставі отриманих даних про здійснення всієї передбаченої законом процедури видачі відповідачам оспорюваних державних актів та набуття відповідачами права на землю, зокрема на підставі рішення органу місцевого самоврядування було виготовлено технічну документацію, видано правовстановлюючі документи на землю, відчуження нерухомого майна здійснювалось на підставі нотаріально посвідчених договорів із послідуючою видачою державних актів, протягом дванадцяти років з часу виникнення спірних правовідносин уповноваженими державними органами тричі здійснено державну реєстрацію переходів права власності відповідачів на спірні земельні ділянки, що ніким не оспорювалось, в тому числі в межах цього позову прокурором. З урахуванням отриманих судом доказів, зокрема висновку судової земельно-технічної експертизи, було зроблено висновок про те, що земельні ділянки за кадастровим номером :03:033:0058 площею 4,5141 га, за кадастровим номером :03:033:0055 площею 1,0887 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення, а земельні ділянки за кадастровим номером :03:033:0054 площею 0,3000 га, за кадастровим номером :03:033:0056 площею 0,6000 га, за кадастровим номером :03:033:0057, площею 0,6000 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, відносяться до категорії земель житлової та громадської забудови. Крім врахування висновків судової земельно-технічної експертизи, суд вказав, що матеріали технічної документації із землеустрою, виготовленої ТОВ «Земельно-кадастровий офіс» в 2005 році, викопіювання з проекту формування території Козинської селищної ради, яке виготовлене ДП «Київський інститут землеустрою», спростовують доводи позову про віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду. Суд зауважив, що проект формування території та встановлення меж Козинської селищної ради, інші письмові докази щодо цього проекту, розробки по формі 6-зем по Козинській селищній раді за 2001-2002 роки не містять даних про перебування спірних земельних ділянок у межах земель водного фонду. За таких обставин суд визнав доведеним те, що фактично спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, а є землями житлової та громадської забудови, сільськогосподарського призначення, не знаходяться в межах прибережної захисної смуги;

рішення Обухівського районного суду Київської області 28 жовтня 2013 року у цивільній справі №1018/4559/12, яким відмовлено в задоволенні позову з підстав того, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, а є землями житлової та громадської забудови, сільськогосподарського призначення, не знаходяться в межах прибережної захисної смуги, сторонами у справі, в тому числі прокурором, який був ініціатором цього спору, не оскаржувалося і набрало законної сили;

твердження прокурора щодо помилковості висновків суду першої інстанції у справі №372/1268/23 щодо приюдиційності рішення у справі №1018/4559/12 є необґрунтованими, а тому відхиляються колегією суддів. У справі, яка переглядається апеляційним судом встановлено, що прокурором не спростовано вказані висновки. Суд першої інстанції, урахувавши висновки Обухівського районного суду Київської області у справі №1018/4559/12, виходив із принципу юридичної визначеності, правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь- якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів;

правильним є висновок суду першої інстанції у тому, що здійснення неодноразового поділу/об`єднання спірних земельних ділянок та утворення нових земельних ділянок, яким на сьогодні присвоєно кадастрові номери :03:033:0125, :03:033:0006, :03:033:0007, :03:033:0008, :03:033:0128, :03:033:0003, :03:033:0004, :03:033:0005, :03:033:0132, жодним чином не впливає на те, що спірні земельні ділянки у даній справі є тими ж земельними ділянками, що були предметом розгляду у справі №1018/4559/12;

у справі №1018/4559/12 мова йде про земельні ділянки з іншими кадастровими номерами, однак, судом встановлено та не оспорюється відповідачами, що і в справі №1018/4559/12 і в даній справі №372/1268/23 мова йде про одні й ті ж земельні ділянки, внаслідок результату поділу/об`єднання цих земельних ділянок не відбулося виникнення чи створення іншого нового об`єкта майна, відмінного від попереднього, а лише фактично та юридично відбулася заміна правовстановлюючих документів на об`єкт, якими засвідчено право власності на те саме майно, що й у попередніх документах, проте нововутворені земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду. Отже доводи апеляційної скарги у тому, що у даній справі спір виник з приводу інших земельних ділянок аніж у справі №1018/4559/12 є необґрунтованими;

належних доказів віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду та перебування в межах прибережної захисної смуги позивач до суду не надав. При цьому листи ДНВП «Картографія» та скріни з сайтів не можуть бути допустимими, достовірними і достатніми доказами для встановлення факту належності земельних ділянок до земель водного фонду у даній справі, оскільки законодавство встановлює певний порядок віднесення земель до земель водного фонду і визначає чіткий перелік документів, які можуть підтверджувати або спростовувати належність земельних ділянок до земель водного фонду. Зі статуту Державного науково-виробничого підприємства «Картографія», відповідь якого на запит прокурора фактично покладена в обґрунтування апеляційної скарги, вбачається, що воно не є компетентним органом влади у сфері землеустрою, йому не надано право складати проекти землеустрою, містобудівну документацію, технічну документацію на землю, створювати обмінні файли, схеми водоохоронних земель на певній території, вносити дані до Державного земельного кадастру та створювати інші офіційні документи із землеустрою. Державне науково-виробниче підприємство «Картографія» було створено за наказом Ради народних комісарів СРСР № 4788 від 03 березня 1944 року як Київська державна картографічна фабрика Головного управління геодезії та картографії СРСР. Основними видами діяльності фабрики було друкування картографічної продукції, розроблення та видання тематичних картографічних творів; створення цифрових і електронних карт, географічних інформаційних систем; проведення науково-дослідницької діяльності у сферах тематичного картографування; реалізація картографічної продукції. Головними структурними підрозділами ДНВП «Картографія» є: редакція атласів та карт світу; редакція довідкових тематичних атласів та карт України; редакція атласів, карт міст та історичних атласів і карт; відділ геоінформаційних систем і цифрового картографування; відділ маркетингу; відділ збуту; відділ матеріально-технічного постачання; довідково- інформаційний картографогеодезичний відділ. Наведені дані є відкритими, розміщені на сайті ДНВП «Картографія», а отже не потребують доказуванню. У зв`язку з наведеним дані, відображені у копії відповіді ДНВП «Картографія» на запит прокурора, не можуть бути розцінені як допустимі докази накладення частини земельної ділянки на землі водного фонду;

відомості, які містяться у копії відповіді № 464 від 07.12.2022 ДНВП «Картографія» та у додатку до неї суперечать, у числі іншого, даним, які містяться у землевпорядній документації, а саме у: 1. технічній документації із землеустрою; 2. викопіюванням з Публічної кадастрової карти з нанесенням земельної ділянки, :03:033:0125, :03:033:0400:03:033:0132, :03:033:0003, :03:033:0004, :03:033:0005, :03:033:0006, :03:033:0007, :03:033:0008 із цільовим призначенням для ведення особистого сільського господарства;

у відповіді та додатку до відповіді (лист № 464 від 07.12.2022) Державного науково-виробничого підприємства «Картографія», на запит прокурора, зазначено, що це викопіювання з ортофотоплану масштабу 1:10000 станом місцевості на 2009 рік з нанесенням меж земельних ділянок. Таким чином, інформація, відображена у цій відповіді, стосується даних станом на 2009 рік. Правильність відомостей, відображених у додатках до листа ДНВП «Картографія» від 07.12.2022, а саме: у схемі накладення земельних ділянок з кадастровими номерами згідно запиту на землі водного фонду (викопіювання з ортофотоплану 2009 року), - викликає сумнів і в частині нанесення на схемах прибережних захисних смуг, які у порівнянні із даними Публічної кадастрової карти України у кілька разів більші (викопіювання з публічної кадастрової карти). Таким чином, інформація, що міститься у схемах, доданих до відповіді № 464 від 07.12.2022 ДНВП «Картографія», на яку посилається прокурор у апеляційній скарзі, суперечить інформації, що є у документації із землеустрою. Крім того, інформація, зазначена у цій відповіді, в силу діючого законодавства є застарілою та нікчемною для даної справи, що не може не викликати сумнів у її достовірності. Вищевикладене підтверджується і відповідями Державної служби України з питань картографії та кадастру (Держгеокадастру) та її обласними управліннями на адвокатські запити представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Сєргєєвої В. О., що містяться в матеріалах справи);

суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про те, що відомості, відображені у відповіді Державного науково-виробничого об`єднання «Картографія», одержаній на запит прокурора, не можуть бути розцінені як допустимі докази віднесення спірних земельних ділянок на землі водного фонду. Оскільки у справі, яка переглядається, позивач не довів віднесення спірних земельних ділянок на момент їх передачі у приватну власність до складу земель водного фонду, знаходження їх в межах прибережної захисної смуги, тому відповідачі як добросовісні власники не можуть бути судом зобов`язані повернути державі спірні земельні ділянки;

колегія суддів зауважує, що у справах № 366/19-04, №29/9-06/3а, №22/3-06/6/7-09, про які зазначає прокурор, питання передачі і набуття права власності громадянами на земельну ділянку, загальною площею 7,1 га, не розглядалось. Факти, які свідчили б про відсутність правових підстав набуття такого права громадянами ОСОБА_14 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , судом у цих справах не встановлювались. Тому доводи прокурора в цій частині апеляційної скарги є необґрунтованими;

посилання прокурора на те, що судовою земельно-технічною експертизою №11499/11500/12-43 від 27 вересня 2013 року не вирішувалось питання, чи відносяться зазначені земельні ділянки до земель водного фонду не спростовують висновків суду першої інстанції у справі у оскаржуваному рішенні. Основою для визначення цільового призначення земельної ділянки є її належність до відповідної категорії земель і відповідного способу використання. Законодавством не передбачено, що одна і та ж земельна ділянка за цільовим призначенням може бути віднесена одночасно до кількох категорій. Законодавством не передбачено, що одна і та ж земельна ділянка за цільовим призначенням може бути віднесена одночасно до кількох категорій. Згідно висновку судової земельно-технічної експертизи № 11499/11500/12-43 від 27 вересня 2013 року встановлено, що за наявними матеріалами земельні ділянки за кадастровим номером :03:033:0058, площею 4,5141 га, за кадастровим номером :03:033:0055, площею 1,0887 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення, а земельні ділянки за кадастровим номером :03:033:0054, площею 0,3000 га, за кадастровим номером :03:033:0056, площею 0,6000 га, за кадастровим номером :03:033:0057, площею 0,6000 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, відносяться до категорії земель житлової та громадської забудови. Такий висновок виключає віднесення означених земельних ділянок до земель водного Фонду, а помилковими є доводи апеляційної скарги в цій частині.

Аргументи учасників справи

31 січня 2025 року заступник керівника Київської обласної прокуратури подав до Верховного Суду через засоби поштового зв`язку касаційну скаргу на рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року (повна постанова складена 17 січня 2025 року), у якій просив:

оскаржені судові рішення скасувати;

ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі;

вирішити питання щодо судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

відведення у власність первинним набувачам земельних ділянок відбулося з грубими порушеннями вимог законодавства, а саме статей 19. 20, 58, 59, 60-62, 83, 84, 116 ЗК України та статей 1, 4, 88-90 ВК України (у редакції на час виникнення правовідносин), у зв`язку з чим останні підлягають поверненню у власність територіальної громади;

віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду повністю підтверджується інформацією ДНВП «Картографія» від 07 грудня 2022 року № 464 з долученими картографічними матеріалами, відповідно до яких згідно викопіювання з ортофотоплану масштабу 1:10000 земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0128, :03:033:0132, :03:033:0125, :03:033:0130 (з якої унаслідок поділу ОСОБА_1 утворено три нові земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0003, :03:033:0004, :03:033:0005) та :03:033:0133 (з якої унаслідок поділу ОСОБА_1 утворено три нові земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0006, :03:033:0007, :03:033:0008,) повністю розташовані у межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро;

судами проігноровано посилання прокурора на преюдиційні обставини справ № 366/19-04, 29/9-06/3-а, № 22/3-06/6/7-09 про те, що в даних рішеннях встановлені факти та зроблено висновки про відсутність правової підстави перебування у володінні і користуванні ТІЗ «ГРІН-ЗУНД» земельної ділянки , площею 7,5 га на підставі договору оренди;

суди безпідставно взяли за основу доводи викладені у рішенні Обухівського районного суду Київської області від 28 жовтня 2013 року у справі № 1018/4559/12 за позовом Міжрайонного природоохоронного прокурора Київської області. Зокрема, судами проігноровано, що є різними сторони і предмет позову у справі № 1018/4559/12 (2-58-09) та у справі №372/1268/23. Так, у 2009 році прокуратурою подано віндикаційні позови з вимогою про повернення спірних земельних ділянок водного фонду з незаконного володіння відповідачів та визнання на них права власності за державою у порядку статті 388 ЦК України. У справі № 372/1268/23 прокурор звернувся з негаторним позовом у порядку, визначеному статтею 391 ЦК України до нинішніх власників земельних ділянок - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з метою усунення перешкод, які вони створюють власнику - Козинській селищній раді у користуванні та розпорядженні землями водного фонду. Підставами звернення до суду з позовом у справі № 2-58-09 (№ 1018/4559/12) в інтересах держави в особі управління контролю за використанням та охороною земель у м. Києві та Київській області, Дніпровського басейнового управління водних ресурсів, Козинської селищної ради до виконавчого комітету Козинської селищної ради, ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_1 , ТОВ «Київщина- Інвест» про визнання рішень органу місцевого самоврядування, договорів купівлі-продажу недійсними та зобов`язання вчинити певні дії встановлені факти перевищення повноважень при прийнятті виконавчим комітетом Козинської селищної ради рішення № 10 від 25 листопада 2002 року, яким безкоштовно передано у приватну власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, для ведення особистого підсобного господарства, оскільки дані повноваження належать до повноважень Козинської селищної ради;

прокурором під час розгляду справи № 372/1268/23 зверталась увага про те, що на вирішення судової експерти поставлені питання: «Чи відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0058, :03:033:0055, :03:033:0054, :03:033:0056, :03:033:0057». Питання чи відносяться зазначенні земельні ділянки до земель водного взагалі не вирішувалося. Якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої господарської справи, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, який розглядає справу. Отже, суд під час розгляду конкретної справи на підставі встановлених ним обставин (у тому числі з урахуванням преюдиціальних обставин) повинен самостійно оцінювати обставини (факти), які є предметом судового розгляду та ухвалити рішення з відповідним застосуванням необхідних матеріально-правових норм (постанова Верховного Суду від 08 серпня 2019 року у справі №922/2013/18);

прокурором до матеріалів справи долучено інформацію ДНВП «Картографія» від 07 грудня 2022 року № 464 з долученими картографічними матеріалами, згідно якої спірні земельні ділянки повністю розташовані у межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро. Саме з метою спростування абсолютно непідтверджених висновків суду у справі № 1018/4559/12 і надано дану інформацію. Однак суди безпідставно відхилили її, оскільки ця інформація повністю спростовує висновки у справі № 1018/4559/12. Тобто інформація, надана ДНВП «Картографія» повністю доводить факт надання оспорюваних земельних ділянок у власність за рахунок земель водного фонду, які є такими в силу закону. Однак суди безпідставно відхилили цю інформацію без посилання на будь-яке матеріально-правове обґрунтування;

також, віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду повністю підтверджується даними з Публічної кадастрової карти, а саме базових шарів - ортофотоплану та шарів - умовно прибережної захисної смуги і гідрографії (викопіювання містяться в матеріалах справи). У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказано, що «офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам статей 73, 76-79 ГПК, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті». Суди, констатуючи, що дані Публічної кадастрової карти України є належними доказами, безпідставно їх проігнорували, достовірно розуміючи, що оскільки Публічна кадастрова карта України розпочала роботу з 2013 року то її дані повністю нівелюють висновки суду у справі № 1018/4559/12;

позов у цій справі спрямований на захист суспільно-значимих прав територіальної громади, пов`язаних із обов`язком держави щодо захисту земель водного фонду - прибережної захисної смуги, що є надбанням Українського народу, та яка забезпечує екологічну безпеку населення, охорону поверхневих вод від забруднення, засмічення й збереження її водності. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності останнього набувача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ, особливо зважаючи, що відповідачі не мали перешкод у доступі до законодавства, яке є однозначним та передбачуваним, й у силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак спірної земельної ділянки, проявивши розумну обачність, мігли і повинні були знати про те, що ділянка перебуває у межах прибережної захисної смуги, а тому вибула з володіння держави з порушенням вимог закону.

З огляду на викладене, звернення прокурора до суду в даних спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значущого питання про повернення державі незаконно наданих у власність земельних ділянок водного фонду, які на даний час вільні від забудови об`єктами нерухомості, і таким чином, не порушується баланс державних (суспільних) і приватних інтересів та відсутній факт надмірного втручання держави у спірні правовідносини.

31 березня 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через Електронний суд подали відзив на касаційну скаргу, який підписаний адвокатом Горбайчук Л. В., в якому просили:

касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення;

оскаржені судові рішення залишити без змін.

Відзив мотивований тим, що:

прокурор посилається, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду, якими справи направлені на новий розгляд. Направлення справи на новий розгляд не означає остаточного вирішення справи, отже й остаточного формування правового висновку у ній. У постанові Верховного Суду від 02 вересня 2022 року у справі №910/4729/20 резюмовано, що за результатами нового розгляду справи фактично доказова база в ній може істотно змінитися; сам новий розгляд став наслідком порушення норм судом (судами) попередніх інстанцій процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин справи; можлива зміна доказової бази, у свою чергу, вплине або може вплинути на правові висновки у справі;

згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи №11499/11500/12-43 від 27 вересня 2013 року у справі №1018/4559/12 встановлено, що за наявними матеріалами земельні ділянки за кадастровим номером :03:033:0058, площею 4,5141 га, за кадастровим номером :03:033:0055, площею 1,0887 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, відносяться до категорії земель сільськогосподарського призначення, а земельні ділянки за кадастровим номером :03:033:0054, площею 0,3000 га, за кадастровим номером :03:033:0056, площею 0,6000 га, за кадастровим номером :03:033:0057, площею 0,6000 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд, відносяться до категорії земель житлової та громадської забудови. Рішення Обухівського районного суду Київської області 28 жовтня 2013 року у справі №1018/4559/12 відмовлено в задоволенні позову з підстав того, що спірні земельні ділянки не відносяться до земель водного фонду, а є землями житлової та громадської забудови, сільськогосподарського призначення, не знаходяться в межах прибережної захисної смуги, сторонами у справі, в тому числі прокурором, який був ініціатором цього спору, не оскаржувалося і набрало законної сили.

15 квітня 2025 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 через Електронний суд подали пояснення, які підписані адвокатом Горбайчук Л. В., в яких просили:

касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення;

оскаржені судові рішення залишити без змін.

У поясненнях ОСОБА_1., ОСОБА_2 просять касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Козинської селищної ради Обухівського району Київської області залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 24 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року у справі № 372/1268/23 - без змін.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 10 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі.

14 листопада 2025 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І. у зв`язку з обранням судді Білоконь О. В. до Великої Палати Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 17 листопада 2025 року:

у задоволенні клопотання заступника керівника Київської обласної прокуратури про повідомлення часу і місця розгляду справи Київської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора відмовлено;

у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про розгляд справи за участі представника відповідачів відмовлено;

справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 10 березня 2025 року зазначено, що підставами касаційного оскарження заявник зазначає застосування норм права без урахування висновку щодо застосування норми права, викладеного у постановах Верховного Суду від 22 травня 2020 року у справі № 469/1203/15-ц, від 15 травня 2020 року у справі № 372/2180/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 24 червня 2020 року у справі № 911/1480/18, від 08 серпня 2019 року у справі № 922/2013/18, тощо (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Фактичні обставини

Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради від 26 червня 2002 року № 9 затверджено розроблений проект відведення земельної ділянки та надано ТІЗ «Грін-Зунд» земельну ділянку площею 7,5 га (згідно з доданим планом) у довгострокове користування на умовах оренди на 49 років за рахунок земель комунальної власності Козинської селищної ради під розміщення водноспортивного комплексу та котеджної забудови в АДРЕСА_1 .

На підставі вищевказаного рішення між виконавчим комітетом Козинської селищної ради (орендодавець) та ТІЗ «Грін-Зунд» (орендар) 27 серпня 2002 року укладено договір оренди земельної ділянки, згідно з яким орган місцевого самоврядування передав вказаному товариству вищезазначену земельну ділянку площею 7,5 га у довгострокове, платне володіння і користування терміном на 49 років, який зареєстровано Обухівським відділом земельних ресурсів за № 166 від 28 серпня 2002 року.

Рішенням виконавчого комітету Козинської селищної ради «Про надання та передачу у приватну власність земельних ділянок членам ТІЗ «Грін-Зунд»» від 25 липня 2002 № 10 за наслідками розгляду клопотання даного товариства про надання та передачу громадянам (згідно додатку) земельних ділянок, вирішено затвердити надання та передати громадянам, у розмірах згідно з додатку до цього рішення, безкоштовно у приватну власність земельні ділянки загальною площею 7,1028 га, для будівництва та обслуговування житлових будинків і господарських споруд, а також для ведення особистого підсобного господарства із земель вказаного товариства.

У подальшому, 22 вересня 2005 року ОСОБА_1 , як власник земельної ділянки 7,1028 га, розташованої у смт Козин на території ТІЗ «Грін-Зунд», та належної йому на підставі державного акту на право власності на землю, а також на підставі договорів купівлі-продажу №№ 6863, 6851, 6879, 6843, 6875, 6871, 6847, 6859, 6867, 6855 від 20.12.2002, продав вказані земельні ділянки ТОВ «Київщина-Інвест» (за договором купівлі-продажу земельної ділянки за № 5427 від 22 вересня 2005 року.

На підставі зазначеного договору Обухівським районним відділом земельних ресурсів 23 січня 2006 року ТОВ «Київщина-Інвест» видано державні акти на право власності на земельні ділянки 1,5000 га (серії ЯБ № 304320) та 5,6028 га (серії ЯБ № 304321).

Відповідно до листа Управління земельних ресурсів у Обухівському районі від 25 лютого 2009 року за № 03-15/569 у базі даних автоматизованої системи ДЗК за ТОВ «Київщина-Інвест» рахуються земельні ділянки загальною площею 7,1028 га, що складаються з земельних ділянок площею 0,3 га (кадастровий номер :03:033:0054), площею 1,0887 га (кадастровий номер :03:033:0055), площею 4,5141 га (кадастровий номер :03:033:0058), площею 0,6 га (кадастровий номер :03:033:0056), площею 0,6 га (кадастровий номер :03:033:0057).

Рішенням господарського суду Київської області від 30 листопада 2004 року у справі № 366/19-04 (з урахуванням ухвали господарського суду Київської області від 31 жовтня 2005 року про виправлення описки) частково задоволено позов прокурора Обухівського району в інтересах держави в особі Обухівського районного відділу земельних ресурсів до Козинської селищної ради, ТІЗ «Грін-Зунд». Визнано недійсним договір оренди земельної ділянки від 27 серпня 2002 року, укладений між виконавчим комітетом Козинської селищної ради та ТІЗ «Грін-Зунд» про надання в оренду ділянки площею 7,5 га для розміщення товариства індивідуальних забудовників; у решті позовних вимог щодо вилучення вказаної земельної ділянки, відмовлено.

Постановою господарського суду Київської області від 04 липня 2007 року у справі № 29/9-06/3а, залишеною без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 15 жовтня 2008 року (справа № 22-а-3568/08), задоволено позов Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Козинської селищної ради, Обухівського районного відділу земельних ресурсів до виконавчого комітету Козинської селищної ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ТІЗ «Грін-Зунд». Скасовано рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 26 червня 2002 року № 9 «Про затвердження проекту відведення та надання земельної ділянки в довгострокове користування (на умовах оренди)».

Рішенням господарського суду Київської області від 30 червня 2009 року у справі № 22/3-06/6/7-09, залишеним без змін постановами Київського міжобласного апеляційного господарського суду від 27 квітня 2010 року та Вищого господарського суду України від 26 серпня 2010 року, задоволено позов Генеральної прокуратури України в інтересах держави в особі Козинської селищної ради та Управління земельних ресурсів у Обухівському районі, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: ТОВ «Київщина-Інвест». Зобов`язано ТІЗ «Грін-Зунд» повернути Козинській селищній раді (орендовану) земельну ділянку комунальної власності загальною площею 0,4 га, яка розташована на території Козинської селищної ради Обухівського району Київської області. Суд виходив з того, що передача ТІЗ «Грін-Зунд» в оренду спірної земельної ділянки площею 0,4 га на підставі скасованого постановою господарського суду Київської області від 04 липня 2007 року у справі № 29/9-06/3а рішення виконавчого комітету Козинської селищної ради від 26.06.2002 № 9 за відсутності рішення Козинської селищної ради є порушенням її виключної компетенції на здійснення права власності від імені Українського народу, розпорядження і управління землями територіальної громади смт Козин. Питання щодо земельних ділянок, загальна площа яких дорівнювала 7,5 - 0,4 га, тоді залишилося без вирішення, оскільки власником цих земельних ділянок стала особа, яка не була стороною у справі.

На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 304321, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 0048 від 23 січня 2006 року, ТОВ «Київщина-Інвест» належить на праві власності дві земельні ділянки загальною площею 5,6028 га, а саме земельні ділянки з кадастровим номером :03:033:0055 (площею 1,0887 га) та з кадастровим номером :03:033:0058 (площею 4,5141 га).

У подальшому, на підставі договорів купівлі-продажу від 16 серпня 2018 року за №№ 2710, 2713 ТОВ «Київщина-Інвест» зазначені земельні ділянки відчужено на користь ОСОБА_15 .

У свою чергу, на підставі заяв власника вказаних земельних ділянок ОСОБА_15 від 23 липня 2020 року за рахунок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :03:033:0055 (площею 1,0887 га) утворено дві нові земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0125 (площею 0,4921 га) та :03:033:0126 (площею 0,5966 га), а також за рахунок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :03:033:0058 (площею 4,5141 га) утворено три нові земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0127 (площею 1,2882 га), :03:033:0128 (площею 0,3 га) та :03:033:0129 (площею 2,9259 га).

Після чого, за рахунок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :03:033:0127 (площею 1,2882 га) утворено дві нові земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0130 (площею 0,8949 га) та :03:033:0131 (площею 0,3933 га).

У подальшому, 11 листопада 2021 року на підставі акту оцінки вартості та приймання-передачі майна, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :03:033:0130 (площею 0,8949 га), ОСОБА_15 передано до статутного капіталу ТОВ «ТП «ВЕКТОР-ПЛЮС».

Також, 18 листопада 2021 року на підставі акту оцінки вартості та приймання-передачі майна, а саме земельну ділянку з кадастровим номером :03:033:0128 (площею 0,3 га), ОСОБА_15 передано до статутного капіталу ТОВ «ТП «Вектор-Плюс».

На підставі договорів купівлі-продажу від 12 квітня 2023 року за №№ 825, 828 ТОВ «ТП «Вектор-Плюс» відчужено на користь ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0128 (площею 0,3 га) та :03:033:0130 (площею 0,8949 га), у подальшому поділено, в результаті чого утворено три нові земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0003 (площею 0,5648 га), :03:033:0004 (площею 0,1877 га) та :03:033:0005 (площею 0,1424 га).

На підставі договору дарування від 30 листопада 2021 року за № 5850, ОСОБА_15 земельну ділянку з кадастровим номером :03:033:0125 (площею 0,4921 га) передано в дар ОСОБА_1 , який на даний час відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 313521191 є власником вказаної земельної ділянки.

ОСОБА_15 за рахунок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :03:033:0126 (площею 0,5966 га) утворено три нових земельних ділянки з кадастровими номерами :03:033:0134 (площею 0,0113 га), :03:033:0135 (площею 0,1431 га) та :03:033:0136 (площею 0,4422 га), які на даний час відповідно до інформаційних довідок з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №№ 313530381, 313530135, 313528695 є власником вказаних земельних ділянок.

Крім того, ОСОБА_15 за рахунок поділу земельної ділянки з кадастровим номером :03:033:0129 (площею 2,9259 га) утворено дві нові земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0132 (площею 1,3013 га) та :03:033:0133 (площею 1,6246 га).

Після чого, на підставі договору дарування від 22 грудня 2021 року за № 6398 ОСОБА_15 земельну ділянку з кадастровим номером :03:033:0132 (площею 1,3013 га) передано в дар на користь ОСОБА_2 , яка на даний час відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 313845160 є власником вказаної земельної ділянки та на підставі договору дарування від 30.11.2021 за № 5853 ОСОБА_15 земельну ділянку з кадастровим номером :03:033:0133 (площею 1,6246 га) передано в дар на користь ОСОБА_1 , який на даний час відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за № 313844354 є власником вказаної земельної ділянки.

За інформацією Державного науково-виробничого підприємства «Картографія» від 07 грудня 2022 року № 464 земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0125, :03:033:0132, :03:033:0133, :03:033:0134, :03:033:0136, :03:033:0128, :03:033:0130 (з якої унаслідок поділу ОСОБА_1 було утворено нові три земельні ділянки з кадастровими номерами :03:033:0003, :03:033:0004, :03:033:0005) знаходяться в межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро та повністю накладаються на землі водного фонду.

Під час розгляду справи в суді шляхом опрацювання прокурором даних з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що відповідачем у справі ОСОБА_1 після відкриття провадження у справі на підставі своєї заяви від 08 червня 2023 року земельну ділянку площею 1,6246 га з кадастровим номером :03:033:0133 поділено на три нові земельні ділянки: площею 0,4466 га з кадастровим номером :03:033:0006, площею 0,0556 га з кадастровим номером :03:033:0007, та площею 1,1224 га з кадастровим номером :03:033:0008.

Таким чином, за відповідачем ОСОБА_1 зареєстровано земельні ділянки з наступними кадастровими номерами: :03:033:0125, :03:033:0006, :03:033:0007, :03:033:0008, :03:033:0128, :03:033:0003, :03:033:0004, :03:033:0005; за відповідачкою ОСОБА_3 - зареєстровано земельну ділянку з кадастровим номером :03:033:0132.

Позиція Верховного Суду

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).

Тлумачення статті 391 ЦК України свідчить, що негаторний позов - це вимога власника про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника, тобто при порушенні насамперед такої правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном. Належним відповідачем у негаторному позові є особа, яка неправомірно перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому для задоволення вимог власника необхідно встановити факт об`єктивно існуючих неправомірних перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 вересня 2022 року в справі № 545/1994/16-ц (провадження № 61-7605св21).

У абзаці другому частини другої статті 178 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що види об`єктів цивільних прав, які можуть належати лише певним учасникам обороту або перебування яких у цивільному обороті допускається за спеціальним дозволом (об`єкти, обмежено оборотоздатні), встановлюються законом.

За змістом абзацу другого частини другої статті 178 ЦК України обмежено оборотоздатні об`єкти можуть бути визначені як в окремому законі, присвяченому оборотоздатності об`єктів, так і в інших законах, зокрема кодексах, які визначають правовий режим певних об`єктів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18)).

У статтях 60 ЗК України, 88 ВК України визначено, що прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється. Розмір та межі прибережної захисної смуги уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації. У межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися. Землі прибережних захисних смуг перебувають у державній та комунальній власності та можуть надаватися в користування лише для цілей, визначених ВК України.

Закон обмежив безоплатне передання у приватну власність земельних ділянок водного фонду випадком такого передання замкнених природних водойм загальною площею до 3 га (частина друга статті 59 ЗК України), а надання громадянам у користування земельних ділянок у межах прибережних захисних смуг - переліком цілей, не пов`язаних із житловим будівництвом (частина четверта статті 59, пункт "г" частини другої статті 61, частина третя статті 62 ЗК України, частина третя статті 85, пункт 4 частини другої статті 89, частина перша статті 90 ВК України), і встановив обмежений режим діяльності на відповідних ділянках (статті 61-62 ЗК України, статті 89-90 ВК України, абзац другий пункту 8.19 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів і додаток 13 до цих правил).

З огляду на приписи статті 59, підпунктів «ґ», «е» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України тощо цивільний оборот земельних ділянок, які знаходяться у прибережних захисних смугах є обмеженим законодавчо.

Землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується особливий порядок їх використання та надання їх у користування. Такі землі можуть змінювати володільця лише у випадках, прямо передбачених у ЗК України та ВК України. Тому зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням, зокрема, статті 59, підпункту «ґ» частини третьої статті 83, підпункту «г» частини третьої, підпункту «д» частини четвертої статті 84, частини третьої статті 93 ЗК України, статті 85, частини п`ятої статті 88 ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади.

Відповідно до статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що:

«заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду (перехід до них володіння цими землями) всупереч вимогам ЗК України є неможливим; розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу (див., зокрема, висновки Великої Палати Верховного Суду, сформульовані у постановах від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц (провадження № 14-95 с18); від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18, пункт 70); від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473цс18, пункт 80); від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 96); від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 45) та інших. Тому протиправне зайняття такої земельної ділянки або державну реєстрацію права власності на неї за приватною особою слід розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а таке право захищається не віндикаційним, а негаторним позовом. За змістом наведених постанов та виходячи з обставин, встановлених у цих справах, зазначені висновки не застосовуються щодо заволодіння замкненими природними водоймами загальною площею до 3 гектарів, оскільки такі водойми можуть надаватися у власність приватним особам (стаття 59 ЗК України).

Такі висновки зроблені Великою Палатою Верховного Суду виходячи з того, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15 вересня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) зроблено такі висновки:

«82. Велика Палата Верховного Суду зауважує, що з огляду на цільове призначення спірної земельної ділянки як ділянки водного фонду, що не могла передаватися у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 ЗК України, суди попередніх інстанцій правильно виснували про те, що і передання цієї ділянки у приватну власність нібито із земель сільськогосподарського призначення, і подальша зміна її цільового призначення на землі громадської забудови є протиправними. Вимоги прокурора про визнання рішень № 10 і № 31 незаконними та скасування у частині є ефективним способом захисту правомірного інтересу власника. Задоволення судами цих вимог є ефективним способом захисту такого права, оскільки усуває стан юридичної невизначеності щодо цільового призначення земельної ділянки.

96. У випадку, якщо власник земельної ділянки залишається її володільцем, для захисту його права застосовується інститут усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном. Віндикаційний і негаторний позови є взаємовиключними (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 114)). Оскільки вимога прокурора про витребування земельної ділянки не є належним способом захисту права власника на земельну ділянку водного фонду, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, суди мали відмовити у задоволенні цієї вимоги. Така відмова через обрання неналежного способу захисту не перешкоджає Коблівській сільраді чи прокурору (у разі, якщо сільрада не здійснюватиме чи неналежно здійснюватиме повноваження із захисту права комунальної власності на спірну земельну ділянку водного фонду, допускаючи продовження порушення такого права після набрання чинності цією постановою) заявити негаторний позов про повернення земельної ділянки її власникові (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14-ц (пункт 46), а також від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.28))».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23) зазначено, що:

«79. Оскаржуване рішення Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10 вичерпало свою дію виконанням (на підставі рішення ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку). Визнання цього рішення недійсним не поновить порушене право або законний інтерес позивача.

80. Крім того, рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване. Цей підхід у судовій практиці також є усталеним [див., наприклад, постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2019 у справі № 911/3681/17 (пункт 39), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункт 35), від 01.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 52), від 15.09.2020 у справі № 469/1044/17 (пункт 83), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 08.08.2023 у справі № 910/5880/21 (пункт 53)]. Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. Під час розгляду такого спору слід виходити з принципу jura novit curia - «суд знає закони». Тому суд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення [постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункт 109), від 12.09.2023 у справі № 910/8413/21 (пункт 181)].

81. Отже, у такій категорії спорів позивач може, зокрема, обґрунтовувати свій позов протиправністю рішення органу місцевого самоврядування, відповідно до якого відповідачу було передано частину земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці. Натомість суд має надати оцінку відповідному рішенню органу місцевого самоврядування в мотивувальній частині судового рішення.

83. Також потрібно врахувати, що до 01.01.2013 державна реєстрація земельних ділянок, які передавались у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснювалась з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки.

84. З 01.01.2013 у зв`язку з набранням чинності Законом України від 07.07.2011 № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» державні акти на право власності не видаються, а право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України від 01.07.2004 № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» шляхом внесення відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

85. Відповідно до пункту 9 частини першої статті 29 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (тут і далі, якщо не вказано зворотнє, - у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду) державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно».

86. За такого правового регулювання визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку не вирішить спір про право, так само не вирішить і питання про захист прав та інтересів позивача. Натомість внаслідок задоволення віндикаційного позову вирішується спір про право, рішення суду є підставою для внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

87. З огляду на викладене позовні вимоги про визнання недійсними рішення органу місцевого самоврядування та державного акта на право власності на земельну ділянку не приведуть до відновлення порушених прав та інтересів позивача.

116. АТ «Укрзалізниця» просить визнати недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким передано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку площею 0,1259 га. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне зазначити таке.

117. Згідно з рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10 ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га. Водночас частина земельної ділянки, яка належить ОСОБА_1 та накладається на смугу відведення залізниці, має площу 0,0974 га.

118. Тобто площа земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці, менша загальної площі земельної ділянки, наданої у власність ОСОБА_1 згідно з рішенням Кам`янка-Бузької міської ради від 28.01.2011 № 10.

119. У цій справі позивач заявляє вимогу про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування, яким ОСОБА_1 передано у власність земельну ділянку площею 0,1259 га, - тобто намагається скасувати правовий титул (визнати недійсним відповідне рішення щодо всієї земельної ділянки, а не тільки тієї її частини, що накладається на смугу відведення залізниці).

120. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що витребування як належний спосіб захисту у цій справі не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки площею 0,1259 га, така вимога може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на смугу відведення залізниці.

121. АТ «Укрзалізниця» має довести, яка саме земельна ділянка, в яких межах накладається на смугу відведення залізниці. Захистити право без ідентифікації земельної ділянки неможливо (див. близькі за змістом висновки у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21.03.2018 у справі № 441/123/16).

122. Отже, для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для витребування якої наявні - тобто така земельна ділянка накладається на смугу відведення залізниці) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»).

123. Виконання дослідження з визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі потребує спеціальних знань у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Тому результати таких досліджень можуть міститись, зокрема, у висновку експерта. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи (статті 102-113 ЦПК України).

124. У власних висновках Верховний Суд базується на тому, що за змістом частини першої статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні, яка ідентифікується насамперед її просторовим розташуванням, що описується через її межі. Частина земельної ділянки, яка накладається на смугу відведення залізниці та межі якої відомі, може бути витребувана від особи, яка незаконно заволоділа такою земельною ділянкою.

125. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору. Іншими словами, визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан призведе до того, що ОСОБА_1 буде позбавлена права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку АТ «Укрзалізниця», а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність ОСОБА_1 якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним.

126. Крім того, варто зазначити, що віндикаційний позов дозволяє в більшій мірі вирішити питання втручання у право особи на мирне володіння майном, забезпечує дотримання пропорційності та балансу інтересів, дослідження добросовісності набувача майна, що є важливим для розгляду подібних спорів.

127. Судове рішення про витребування частини земельної ділянки, що накладається, є підставою для внесення інформації щодо прав на земельні ділянки до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку, визначеному законодавством.

128. Тому в контексті обставин цієї справи та заявлених позовних вимог належним (правомірним) способом захисту може бути позов речово-правового характеру, зокрема віндикаційний позов про витребування тієї частини земельної ділянки, що належить на праві постійного користування АТ «Укрзалізниця» та накладається на земельну ділянку, що знаходиться у власності ОСОБА_1.

145. Велика Палата Верховного Суду вказує на те, що у спорах з подібними обставинами належним способом захисту є віндикаційний позов про витребування частини земельної ділянки, що накладається».

Касаційний суд вже вказував, що не вбачається підстав для незастосування підходу? висловленого у постанові від 22 січня 2025 року у справі № 446/478/19 (провадження № 14-90цс23)? за позовом про повернення в порядку усунення перешкод, земельної ділянки водного фонду, що частково накладається. Така вимога як належний спосіб захисту не може бути застосовано щодо всієї земельної ділянки, а може розглядатися тільки щодо тієї частини земельної ділянки, що накладається на прибережну захисну смугу, оскільки не може бути належним (правомірним) спосіб захисту, який спричиняє втручання у право на майно, щодо якого немає спору, а визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування та повернення сторін у попередній стан щодо всієї ділянки призведе до того, що відповідач буде позбавлений права власності не тільки на ту частину земельної ділянки, яка накладається на земельну ділянку водного фонду, а й на ту частину земельної ділянки, яка не є спірною і правомірність надання у власність відповідача якої не ставиться під сумнів. Таке втручання не може визнаватися законним. Для вирішення подібних спорів земельна ділянка (підстави для усунення перешкод якої наявні, тобто яка частково накладається на землі водного фонду) має бути ідентифікована, зокрема, шляхом визначення координат поворотних точок меж і даних про прив`язку поворотних точок меж до пунктів державної геодезичної мережі (стаття 15 Закону України «Про Державний земельний кадастр»). А належним (правомірним) способом захисту у спорах з подібними обставинами може бути позов про повернення тієї частини земельної ділянки, що накладається на землі водного фонду (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 453/1192/23 (провадження № 61-3415св25)).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року в справі № 911/1480/18 вказано, що:

«офіційні дані Публічної кадастрової карти України дійсно можуть бути доказом у справі за умови їх відповідності наведеним вимогам статей 73, 76-79 ГПК, а саме, що на їх підставі можна встановити дійсні обставини справи, які входять в предмет доказування. Можливість суду самостійно на основі даних Публічної кадастрової карти України встановити факт саме накладення земельних ділянок по суті потребує, щоб такі спірні земельні ділянки були внесені до Державного земельного кадастру та відображені на вказаній карті.

При цьому, жодною із сторін не надано висновку з цих самих питань, однак, з`ясування відповідного питання має значення для визначення того, чи накладаються земельні ділянки, які належать позивачу, на земельну ділянку, передану СТ «Економіст» у постійне користування на підставі рішення Гнідинської сільської ради народних депутатів від 27.09.2001 № 77 відповідно до Державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 000331 від 10.12.2001 та огороджену парканом з розсувними воротами. Дослідження відповідної обставини дійсно потребує спеціальних знань. Крім того, у зв`язку з тим, що саме позивачем, як ініціатором судового провадження у даній справі, не надано доказів знаходження вказаних ділянок на території відповідача, а для з`ясування вказаної обставини суд дійшов висновку щодо необхідності призначення у даній справі судової земельно-технічної експертизи, місцевий суд мотивовано попередньо поклав судові витрати за проведення такої експертизи саме на позивача. Однак, судова експертиза була не проведена, оскільки позивачем не здійснено її оплату, хоча такий обов`язок покладався саме на відповідну особу».

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частини четверта-п`ята статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

У справі, що переглядається:

прокурор звернувся з позовом про повернення земельних ділянок та скасування державної реєстрації, посилаючись на те, що відведення у власність первинним набувачам земельних ділянок відбулось з грубими порушеннями вимог законодавства, а саме статей 19, 20, 58, 59, 60-62, 83, 84, 116 ЗК України та статей 1, 4, 88- 90 ВК України (у редакції на час виникнення правовідносин), у зв`язку з чим останні підлягають поверненню у власність територіальної громади. Неодноразовий поділ/об`єднання земельних ділянок та утворення нових земельних ділянок, жодним чином не впливає на наявність правових підстав для їх повернення у власність Козинської селищної територіальної громади в особі Козинської селищної ради (фактичного власника). Прокурор стверджував, що надання у приватну власність земельних ділянок, які знаходяться у прибережній захисній смузі, суперечить нормам статей ЗК України та ВК України;

прокурор надав викопіювання з ортофотоплану, отримані від ДНВП «Картографія» від 07 грудня 2022 року № 464, відповідно до яких спірні земельні ділянки повністю розташовані у межах 100-метрової прибережної захисної смуги р. Дніпро (т.1, а.с. 72-73);

апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про те, що рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі №1018/4559/12 встановлено, що спірні земельні ділянки не належать до земель водного фонду;

в апеляційній скарзі прокурор, зокрема, вказував, що судом залишено поза увагою надані прокурором картографічні матеріали, отримані від ДНВП «Картографія» від 07 грудня 2022 року № 464. Прокурор також акцентував увагу на тому, що на вирішення експертизи у справі №1018/4559/12 ставилося єдине питання - чи належать до категорії земель сільськогосподарського призначення спірні земельні ділянки? Питання, чи належать спірні земельні ділянки до земель водного фонду, експертом не вирішувалося (т. 4, а.с.169-176);

апеляційний суд не надав оцінки вказаним доказам, не перевірив доводи прокурора про належність спірних земельних ділянок до земель водного фонду. За таких обставин апеляційний суд доводи апеляційної скарги прокурора по суті не перевірив та зробив передчасний висновок про залишення без змін рішення суду першої інстанції.Тому постанову апеляційного суду належить скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом (частина четверта статті 411 ЦПК України).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить задовольнити частково, постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки щодо розподілу судових витрат

Постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції (підпункт «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України).

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. У статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У частині тринадцятій статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що:

«згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Таким чином, встановлено дискреційне повноваження суду зазначити в резолютивній частині судового рішення про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими в статтях 141-142 ЦПК України. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, такий обов`язок у випадку передачі справи на новий судовий розгляд не покладено. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу суду першої інстанції або судом касаційної інстанції скасовано ухвалу з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, розподіл судового збору у справі, в тому числі сплаченого за подання апеляційної та/або касаційної скарги, здійснює той суд, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи.

З урахуванням наведеного Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду відступає від висновку Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у додатковій постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 756/2157/15-ц. У разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

Тому, з урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури задовольнити частково.

Постанову Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року скасувати, а справу передати на новий розгляд до апеляційного суду.

З моменту ухвалення постанови касаційного суду постанова Київського апеляційного суду від 06 грудня 2024 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко