РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Володимир

Володимирський міський суд Волинської області у складі:

головуючого судді Вітера І.Р.,

за участю секретаря судового засідання Багдасарової Л.А.,

представників позивача Сидорук Л.М., Юхимюк В.О.,

відповідачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Філюка В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань суду цивільну справу за позовом виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

25.03.2025 виконавчий комітет Володимирської міської ради (як орган опіки та піклування) звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів.

Суть позовних вимог.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі злісно ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків щодо малолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зокрема, у зв`язку з безпосередньою загрозою життю та здоров`ю дитини, 08.04.2024 дівчинку було вилучено у зв`язку із загрозою життю та здоров`ю у батьків, які на момент візиту комісії перебували у стані сильного алкогольного сп`яніння. У помешканні панувала антисанітарія, були відсутні продукти харчування, а газо- та електропостачання відключені за борги.

Позивач зазначає, що відповідачі ведуть асоціальний спосіб життя, ніде не працюють та систематично зловживають спиртними напоями. ОСОБА_2 неодноразово притягувався до відповідальності за вчинення домашнього насильства, а також зафіксовано випадок прояву агресії з його боку із застосуванням сокири до старшого сина ОСОБА_1 . Обоє батьків неодноразово притягувалися до адміністративної відповідальності за ст. 184 КУпАП, проте належних висновків не зробили.

Незважаючи на надання терміну для виправлення ситуації, відповідачі не вжили жодних заходів для налагодження побуту чи працевлаштування. Натомість під час перебування дитини в патронатній сім`ї вони виявляли агресію до вихователів та негативно впливали на психоемоційний стан доньки. Враховуючи викладене, орган опіки та піклування вважає за необхідне позбавити відповідачів батьківських прав та стягнути з кожного з них аліменти на утримання дитини у розмірі по 1/2 частки з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Процесуальні дії та рішення у справі.

Ухвалою суду від 31.03.2025 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, визначено строки для подання заяв по суті справи.

24.04.2025 представником відповідачів до суду подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 19.05.2025 задоволені клопотання сторін про допит свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_3 , закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Під час судового розгляду справи суд в порядку ч.2 ст.13 ЦПК України з власної ініціативи витребував докази щодо доходів відповідачів, фактів притягнення їх до адміністративної відповідальності та проходження відповідачем ОСОБА_2 військової служби. Також в порядку ч.4 ст.81 ЦПК України суд зобов`язав сторону відповідачів надати докази покращень житлово-побутових умов або забезпечити представникам органу опіки доступ до житла для проведення контрольного обстеження. При цьому судом було роз`яснено стороні відповідача, що у разі ненадання доказів або перешкоджання у їх збиранні, суд може визнати факт відсутності таких покращень встановленим. Будь-яких письмових доказів покращень суду надано не було.

Незважаючи на задоволення судом клопотання сторони відповідачів про опитування в судовому засіданні малолітньої ОСОБА_3 , безпосередня реалізація цієї процесуальної дії виявилася неможливою з огляду на найкращі інтереси дитини. Зокрема, органом опіки та піклування суду було надано доказ (відеозапис), що демонстрував вкрай негативну та болісну реакцію дівчинки на можливість зустрічі з батьками в судовому засіданні: дитина емоційно не сприйняла такої можливості, що спровокувало у неї стан гострої істерики. Після демонстрації в судовому засіданні вказаних відеоматеріалів, що підтверджують нестабільний психоемоційний стан малолітньої, судом було повторно поставлено на обговорення питання щодо доцільності її особистого опитування. Враховуючи очевидний ризик завдання дитині повторної психологічної травми, сторона відповідачів зняла своє клопотання про опитування дитини, що було прийнято судом.

03.02.2026 завершено судовий розгляд, суд перейшов у стадію ухвалення судового рішення у зв`язку з чим оголошено перерву.

Позиція відповідачів за відзивом на позовну заяву.

Сторона відповідачів просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Свою позицію мотивують тим, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а позивачем не надано беззаперечних доказів винної поведінки батьків, які б свідчили про їхнє свідоме та злісне ухилення від виконання своїх обов`язків. Орган опіки та піклування не надав належним чином завірених копій судових рішень щодо притягнення відповідачів до відповідальності, а згадувана медична довідка про травмування сина не відповідає вимогам доказовості, оскільки не містить підпису лікаря та печатки закладу.

Сторона відповідачів стверджувала, що на той час обставини, які стали підставою для відібрання дитини, повністю усунуті. Зокрема, ОСОБА_1 з листопада 2024 року офіційно працевлаштована у КП «Володимирське ТМО» на посаді двірника, сумлінно виконувала свої трудові обов`язки, не мала порушень трудової дисципліни та отримувала стабільну заробітну плату, що дозволяє забезпечити належний рівень життя дитини. Відповідач ОСОБА_2 перебував у лавах Збройних Сил України, де характеризувався виключно позитивно як дисциплінований та відповідальний військовослужбовець, який не схильний до вживання спиртних напоїв та користується авторитетом серед товаришів по службі.

Крім того, відповідачі вказували на суттєве покращення житлово-побутових умов у їхньому помешканні. Заборгованість за комунальні послуги, яка стала причиною відключення комунікацій повністю погашена, у будинку відновлено електро-, газо- та водопостачання. У житлових приміщеннях наведено порядок, створено умови для виховання та розвитку дитини, наявні необхідні продукти харчування. Батьки запевняють, що щиро люблять доньку, прагнуть її повернення та мають намір і надалі сумлінно виконувати свої батьківські обов`язки.

На думку відповідачів, позивач трактує ситуацію однобічно, не враховуючи позитивних змін у житті сім`ї та прагнення батьків виправити попередні помилки. Вони наголошують, що в матеріалах справи відсутні докази того, що їхня поведінка є незворотною, а застосування такого суворого заходу як позбавлення батьківських прав суперечить практиці Європейського суду з прав людини та принципу забезпечення найкращих інтересів дитини, оскільки розірвання сімейних зв`язків є допустимим лише у виняткових випадках. Відтак, відповідачі вважають позовні вимоги передчасними та необґрунтованими.

Позиція сторін в судових засіданнях.

Представники позивача наполягали на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених у позові.

Окремо вказали на те, що відповідач ОСОБА_2 дійсно рахується військовослужбовцем ЗСУ, проте як на час відібрання дитини, так і в подальшому знаходився вдома, а з червня 2025 року наказом командира військової частини його визнано таким, що самовільно не повернувся на військову службу з лікування. За доводами представників позивача ОСОБА_2 і на даний час періодично знаходиться вдома, продовжує вести антисоціальний спосіб життя, не працює (не служить), а отже не має легального заробітку, зловживає алкогольними напоями, схильний до домашнього насильства. Під час перебування дитини в сім`ї патронатного вихователя було зафіксовано факти неналежної та деструктивної комунікації ОСОБА_2 з малолітньою донькою, що супроводжувалася використанням батьком нецензурної лексики та зневажливих висловлювань у відповідь на звернення дитини. Окрім того, процес спілкування з дитиною відбувався на фоні демонстративного вживання відповідачем ОСОБА_2 алкогольних напоїв безпосередньо під час відеозв`язку з дитиною, що свідчить про його повну байдужість до морально-психологічного стану дівчинки та ігнорування загальноприйнятих етичних норм виховання. Така поведінка батька є прямим підтвердженням його небажання змінювати спосіб життя та створює реальну загрозу для формування здорової психіки малолітньої ОСОБА_3 .

Представники позивача наголосили, що відповідачка ОСОБА_1 не лише не вважає таку поведінку ОСОБА_2 ненормальною, а й всіляко потурає його деструктивним діям, розділяючи асоціальний спосіб життя чоловіка та зловживає алкогольними напоями разом із ним. Замість захисту інтересів дитини, мати виправдовує дії батька, чим демонструє повну байдужість до морально-психологічного стану доньки та ставить власні згубні звички вище за безпеку дитини.

За період розгляду справи ОСОБА_1 дійсно неодноразово працевлаштовувалась двірником у КП «Полігон», потім у КП «Володимирське ТМО», проте її було звільнено з роботи через зловживання алкоголем та неналежне виконання своєї роботи. У зв`язку з цим на даний час ОСОБА_1 також не має заробітку, а отже легальних засобів для забезпечення дитині належних умов життя.

Сторона позивача заперечила доводи відповідачів про покращення житлово-побутових умов у їхньому помешканні, вказала, що за час розгляду справи відповідачі жодного разу не надали доступу до їхнього житла службі у справах дітей для обстеження умов їхнього проживання.

Крім того, за доводами сторони позивача, малолітня ОСОБА_3 під час рідкісних телефонних розмов не виявляє прихильності до відповідачів та прямо висловлює небажання повертатися до попереднього місця проживання. На підтвердження цього суду продемонстровано відеозапис, де спроба підготувати дитину до зустрічі з батьками у суді викликала у неї стан гострої істерики та паніки. З огляду на очевидний ризик повторної психологічної травми та категоричну відмову дівчинки від контакту, орган опіки та піклування не привіз її до залу суду. Така позиція дитини, на думку органу опіки та піклування, є наслідком тривалого неналежного ставлення батьків до своїх обов`язків та відсутності з їхнього боку ініціативи щодо налагодження здорової родинної комунікації.

Відповідачка ОСОБА_1 та представник відповідачів - адвокат Філюк В.І. проти задоволення позову заперечили з підстав, викладених у відзиві. Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив.

У своїх поясненнях ОСОБА_1 зазначила, що має стійку емоційну прив`язаність до доньки, виявляє до неї материнську любов та просила не застосовувати до неї такий радикальний захід, як позбавлення батьківських прав.

Представник відповідачів наголосив, що позбавлення батьківських прав за своєю правовою природою є крайнім заходом впливу, який застосовується виключно за наявності доведеної винної поведінки батьків. Адвокат зазначив, що позивачем не надано належних та допустимих доказів свідомого чи злісного ухилення відповідачів від виконання своїх обов`язків. За позицією відповідачів, батьки підтримують зв`язок із дитиною та цікавляться її життям, а складне матеріальне становище сім`ї чи незадовільні побутові умови не можуть бути самостійною підставою для позбавлення батьківських прав.

Фактичні обставини встановлені судом за доказами сторін.

Копією свідоцтва про народження дитини серії НОМЕР_1 стверджується, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 . Сьогодні дитині виповнилось 7 повних років.

Згідно з Актом проведення оцінки рівня безпеки дитини від 05.04.2024, о 19:00 год. цього дня малолітню ОСОБА_3 було негайно вилучено у батьків - ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Підставою для вилучення став встановлений спеціалістами вкрай небезпечний рівень безпеки дитини. Під час перебування за місцем проживання дитина скаржилася на голод та просила про допомогу, вказуючи, що протягом дня не вживала їжі. Перевіркою встановлено повну відсутність у будинку продуктів харчування, засобів гігієни, а також незадовільний санітарний стан приміщення (брудний одяг, постільна білизна). На момент візиту дитина мала візуальні ознаки недогляду та занедбаності, зокрема у неї було виявлено педикульоз. Обоє батьків перебували у стані вираженого алкогольного сп`яніння, що підтвердили особисто під час складання акта, проте його не підписали та письмових пояснень не надали. Після вилучення малолітню ОСОБА_3 було влаштовано до сімейних форм виховання. Батькам офіційно роз`яснено недопустимість зловживання алкогольними напоями та попереджено про цивільну та адміністративну відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дитини

На підставі наказу начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради № 13 від 08.04.2024 малолітню ОСОБА_3 тимчасово влаштовано на виховання та утримання до її тітки ОСОБА_4 .

Наказом начальника служби у справах дітей виконавчого комітету Володимирської міської ради № 14/9 від 08.04.2024 малолітню ОСОБА_3 постановлено на облік дітей, які опинились у складних життєвих обставинах.

На підставі рішення виконавчого комітету Володимирської міської ради № 171 від 25.04.2024 малолітню ОСОБА_3 відібрано у матері ОСОБА_1 та батька ОСОБА_2 .

Згідно рішення виконавчого комітету Володимирської міської ради № 317 від 16.08.2024 малолітню ОСОБА_3 влаштовано в сім`ю патронатного вихователя ОСОБА_5 з 08.08.2024, де вона перебуває і на даний час.

Рішенням виконавчого комітету Володимирської міської ради № 345 від 29.08.2024 затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та ОСОБА_1 відносно їх дочки ОСОБА_3 . Згідно висновку батьки злісно ухиляються від виконання батьківських обов`язків, з народження дитини не мають власних засобів на існування, оскільки не працюють. В будинку де проживала сім`я за несплату відключені усі комунікації, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 готували їжу на вогнищі посеред власного подвір`я. 08.04.2024 дитину було вилучено у батьків, тимчасово влаштовано до тітки ОСОБА_4 , потім до патронатної сім`ї. З моменту вилучення дитини мати влаштувалась на роботу двірником, але відгуки про неї як працівника є негативними.

Рішенням виконавчого комітету Володимирської міської ради № 499 від 18.12.2024 продовжено термін перебування малолітньої ОСОБА_3 в сім`ї патронатного вихователя ОСОБА_5 терміном на шість місяців.

Згідно долученої до справи довідки про нараховані суми доходів (форма ОК-5) відповідача ОСОБА_2 встановлено, що з 2013 по 2018 рік та з 2018 по 2024 рік він легальних доходів не отримував. Протягом 2018 року йому було нараховано 13 165, 98 грн від КП «Полігон», а за 2024 рік йому нараховано 35692, 16 грн доходу від військової частини НОМЕР_2 .

На підставі витребуваної з ініціативи суду відповіді № 2310084 від 05.02.2026 з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також про суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи відповідач ОСОБА_2 з квітня 2025 року по липень 2025 року отримав грошове забезпечення від військової частини НОМЕР_3 у розмірі 304 264, 05 грн. З липня до кінця 2025 року ОСОБА_2 легальних доходів не має.

На підставі витребуваної з ініціативи суду відповіді № 2310100 від 05.02.2026 з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела та суми доходів, отриманих від податкових агентів, та про суми доходів, отриманих самозайнятими особами, а також про суму річного доходу, задекларованого фізичною особою в податковій декларації про майновий стан і доходи відповідачка ОСОБА_1 з квітня 2024 року по жовтень 2024 року отримувала заробітну плату у КП «Полігон», з листопада 2024 по серпень 2025 року у КП «Володимирське ТМО», у вересні 2025 року у КП «УЖК», а з вересня 2025 року не працює, проте зареєстрована у Волинському обласному центрі зайнятості, у зв`язку з чим отримує соціальні виплати.

Згідно повідомлення Володимирського РВП ГУНП у Волинській області № 12635/52/04-2024 від 17.05.2024 відносно ОСОБА_1 складався протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.184 КУпАП.

Згідно постанови Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 03.06.2024 у справі № 154/1790/24 ОСОБА_1 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.184 КУпАП та накладено на неї адміністративне стягнення у виді попередження. За фабулою цієї справи 05.04.2024 ОСОБА_1 , перебуваючи за місцем свого проживання АДРЕСА_1 , ухилилася від виконання батьківських обов`язків, передбачених ст. 150 СК України, відносно своєї неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме у будинку антисанітарні умови, відсутнє світло та опалення, окрім того ОСОБА_1 зловживає спиртними напоями.

Згідно повідомлення Володимирського РВП ГУНП у Волинській області № 19718-2025 від 06 лютого 2025 року відповідач ОСОБА_2 неодноразово протягом 2022-2025 років притягувався до адміністративної відповідальності за адміністративні правопорушення, передбачені ч.1 ст.1732 та ч.1 ст.184 КУпАП.

Постановами Володимир-Волинського міського суду Волинської області ОСОБА_2 неодноразово визнано винним у вчиненні домашнього насильства (ст. 173-2 КУпАП) відносно співмешканки ОСОБА_1 та пасинка ОСОБА_8 , що супроводжувалося нецензурною лайкою, погрозами фізичною розправою та заподіянням шкоди їхньому психічному здоров`ю, а саме у справах: № 154/42/22 (від 08.02.2022), № 154/364/22 (від 10.02.2022), № 154/708/22 (від 11.03.2022), № 154/844/22 (від 14.04.2022, в стані сп`яніння), № 154/860/22 (від 27.04.2022, в стані сп`яніння), № 154/1757/23 та № 154/1758/23 (від 06.06.2023, у т.ч. за порушення заборонного припису) та № 154/1791/24 (від 03.06.2024). Окрім того, медичною довідкою від 26.01.2022 у пасинка ОСОБА_8 зафіксовано забій м`яких тканин обличчя, спричинений насильницькими діями вітчима. Поряд із агресивною поведінкою, зафіксовано ухилення ОСОБА_2 від виконання батьківських обов`язків (ст. 184 КУпАП) щодо малолітньої доньки ОСОБА_3 , що відображено у постанові суду від 11.03.2022 (справа № 154/707/22). Судом встановлено, що відповідач не забезпечував дитині належних умов для життя та розвитку, допускав проживання доньки в антисанітарних умовах без світла та опалення, а також систематично зловживав спиртними напоями, що в сукупності свідчить про свідоме ігнорування потреб дитини та створення реальної загрози її здоров`ю.

Дослідженими у судовому засіданні актами обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_1 , за період з жовтня 2020 року по червень 2025 року, встановлено тривалу та стійку тенденцію до створення відповідачами умов, що є небезпечними для життя та здоров`я дитини. Зокрема, актами від 27.10.2020, 20.01.2022, 22.02.2023, 05.04.2024 та 22.01.2025 зафіксовано систематичне перебування відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у стані алкогольного сп`яніння, що супроводжувалося агресивною поведінкою батька, фактами домашнього насильства (зокрема із застосуванням сокири відносно пасинка, зафіксованого 26.01.2022) та відсутністю продуктів харчування і засобів гігієни.

Санітарно-гігієнічний стан житла протягом усього вказаного періоду визнавався незадовільним: відсутність опалення, світла та газу (відключені за борги), наявність грибка, вологості, захаращеність кімнат сільськогосподарським інвентарем, брудна постільна білизна та відсутність облаштованого місця для дитини. Останніми актами від 01.05.2025 та 05.06.2025 підтверджено, що попри перебування дитини поза межами сім`ї, відповідачі не вжили жодних дієвих заходів для покращення умов: у будинку наявні дірки у штукатурці, грибок, відсутні продукти харчування, а придбані предмети побуту (диван) знаходяться у розібраному стані та не використовуються за призначенням.

Судом також враховано, що під час судового розгляду сторона відповідачів стверджувала про кардинальне покращення умов проживання, проведення ремонту та відновлення комунальних послуг. З метою перевірки цих доводів, судом у порядку ч. 4 ст. 81 ЦПК України було зобов`язано відповідачів надати докази таких покращень або забезпечити представникам органу опіки доступ до житла для проведення контрольного обстеження. При цьому судом було роз`яснено відповідачу, що у разі ненадання доказів або перешкоджання у їх збиранні, суд може визнати факт відсутності таких покращень встановленим.

Однак, як вбачається з матеріалів справи (акти від 10.06.2025, 03.07.2025, 15.09.2025, 14.10.2025) та наданих позивачем відеофайлів від січня 2026 року, відповідачі систематично не надавали доступу до житла, не відповідали на телефонні дзвінки та уникали контакту з комісією. Будь-яких письмових чи електронних доказів (договорів про надання послуг, фотофіксації завершеного ремонту, тощо) суду надано не було. Враховуючи приписи ч. 4 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що твердження відповідачів про виправлення та створення належних умов для виховання дитини не відповідають дійсності, а встановлена раніше небезпека для перебування малолітньої ОСОБА_3 у вказаному житлі не усунута.

На підтвердження заперечень проти позову та наявності позитивних рис характеру, стороною відповідачів суду надано характеристику ОСОБА_1 з місця її роботи (КП «Володимирське ТМО») від 09.04.2025. Згідно з вказаним документом, відповідачка працювала на посаді двірника, зарекомендувала себе як відповідальний, дисциплінований та сумлінний працівник, конфліктів у колективі не має, дисциплінарні стягнення до неї не застосовувалися.

Також відповідачі надали довідку про склад сім`ї та заборгованість за житлово-комунальні послуги від 17.04.2025, відповідно до якої заборгованість за вказаною адресою проживання на вказану дату відсутня.

Щодо статусу проходження військової служби відповідачем ОСОБА_2 , судом досліджено довідку в/ч НОМЕР_3 від 18.03.2025 (форма-5), яка підтверджувала його перебування на військовій службі за мобілізацією з 18.03.2025. У службовій характеристиці, затвердженій командиром в/ч НОМЕР_3 , ОСОБА_2 характеризується як охайний, підтягнутий та дисциплінований військовослужбовець, який задовільно виконує обов`язки, не схильний до вживання алкогольних напоїв та користується повагою у колективі.

Водночас, за результатами дослідження інформації, наданої на запит суду військовою частиною НОМЕР_3 , встановлено наступні фактичні дані щодо проходження служби ОСОБА_2 :

?згідно з наказом командира в/ч № 68/нст від 07.03.2025, відповідача зараховано до списків особового складу частини;

?згідно з наказом командира в/ч № 123/нст від 30.04.2025, ОСОБА_2 було звільнено із займаної посади та зараховано у розпорядження командира військової частини у зв`язку з перебуванням на тривалому лікуванні (через отримане поранення або хворобу в особливий період);

?згідно з наказом командира в/ч № 163/нст від 07.06.2025, відповідача ОСОБА_2 знято з усіх видів забезпечення та визнано таким, що безпідставно не повернувся до частини з відпустки для лікування терміном до 07.06.2025.

Судом також було досліджено та проаналізовано надані стороною позивача відеофайли, що містяться на цифровому носії (флеш-накопичувачі). Зазначеними відеозаписами зафіксовано процес дистанційного спілкування малолітньої ОСОБА_3 з батьками, що відбувалося за допомогою засобів аудіо та відеозв`язку. Відеоматеріали підтверджують, що попри вербальні висловлювання матері про любов до доньки та прохання батька повернутися додому, характер самої комунікації є деструктивним. Зокрема, зафіксовано вживання відповідачем ОСОБА_2 брутальних та образливих висловів у відповідь на звернення малолітньої доньки, що свідчить про відсутність у нього елементарних етичних норм та належної культури виховання. Крім того, на відеозаписах зафіксовано факт вживання ОСОБА_2 алкогольних напоїв безпосередньо під час розмови з дитиною, що також було підтверджено відповідачкою ОСОБА_1 у судовому засіданні. Суд розцінює таку поведінку батька як демонстрацію байдужості до морально-психологічного стану дівчинки та ігнорування своїх батьківських обов`язків. Такі дії батьків призводять до гострої негативної реакції дитини, що зафіксовано на відео: замість радості від спілкування, розмови з батьками викликають у дівчинки стан емоційної напруги, що вказує на відсутність безпечного психологічного зв`язку між ними.

Показання свідків.

Допитана за клопотанням позивача в судовому засіданні як свідок ОСОБА_4 (рідна сестра відповідачки ОСОБА_1 ) показала, що обізнана про стан справ у сім`ї відповідачів з моменту її створення, а про життя дитини - з її народження. Свідок повідомила, що після відібрання малолітньої ОСОБА_3 05 квітня 2024 року, дитина тимчасово проживала у неї до моменту влаштування в патронатну сім`ю у серпні 2024 року.

За свідченнями ОСОБА_4 , у вказаний період дитина виявляла сильний емоційний потяг до батьків та постійно висловлювала бажання повернутися додому. Свідок стверджує, що відповідачі виявляють доньці належну увагу та любов, а дитина є охайною та доглянутою. Крім того, свідок зазначила про позитивні зміни у житті відповідачів після вилучення дитини: ОСОБА_1 працевлаштувалася, ОСОБА_2 проходив військову службу у лавах ЗСУ. Також ОСОБА_4 вказала на активні дії відповідачів, спрямовані на повернення доньки, а саме: погашення заборгованості за житлово-комунальні послуги, відновлення газо- та електропостачання, придбання будівельних матеріалів для ремонту житла та нових меблів (дивану) для дитини. На переконання свідка, позбавлення відповідачів батьківських прав є недоцільним та не відповідає інтересам сім`ї.

Допитана в судовому засіданні за клопотанням позивача патронатний вихователь ОСОБА_5 показала, що малолітня ОСОБА_3 перебуває на вихованні у її сім`ї з серпня 2024 року. Свідок охарактеризувала дитину позитивно, проте зазначила, що дівчинка перебуває у стані постійного емоційного напруження. За спостереженнями вихователя, дитина відмовляється від повернення до батьків. На даний час дівчинка відвідує дошкільний навчальний заклад, де проходить процес соціалізації.

Щодо поведінки відповідачів, свідок повідомила, що батько дитини, ОСОБА_2 , під час телефонних розмов поводиться зухвало, вживає грубу лексику (хамить) та часто перебуває у стані з очевидними ознаками алкогольного сп`яніння. Матір дитини, ОСОБА_1 , періодично відвідує доньку та привозить гостинці, однак будь-якої фінансової допомоги на утримання дитини батьки не надають, посилаючись на відсутність коштів.

На переконання патронатного вихователя, поточний психологічний стан дитини та її небажання повертатися до біологічної сім`ї зумовлені саме поведінкою батьків. Свідок резюмувала, що зміна ставлення малолітньої ОСОБА_3 до відповідачів можлива лише за умови докорінного перегляду останніми їхнього способу життя та підходу до виконання батьківських обов`язків.

Допитана за клопотанням сторони позивача в судовому засіданні як свідок начальник сектору ювенальної превенції Володимирського РВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_6 показала, що вказана сім`я відповідачів перебуває в полі зору правоохоронних органів з 2022 року у зв`язку з численними скаргами сусідів та повідомленнями служби у справах дітей. Свідок зазначила, що за місцем проживання відповідачів систематично фіксувалися факти вчинення домашнього насильства та зловживання батьками алкогольними напоями, що ставало підставою для регулярного складання протоколів про адміністративні правопорушення. Зокрема, ОСОБА_6 підтвердила факт агресивної поведінки ОСОБА_2 , що призвела до травмування його пасинка ОСОБА_9 , із застосуванням сокири. Описуючи обставини вилучення малолітньої ОСОБА_3 у 2024 році, свідок вказала на критичний стан житла: через заборгованість у будинку було відключено всі комунікації, їжа готувалася на багатті у подвір`ї, а внутрішні приміщення перебували в антисанітарному стані (чорні від грибка стіни, занедбаність).

На переконання свідка, з огляду на тривалість асоціальної поведінки батьків та відсутність реальних кроків до виправлення, позбавлення відповідачів батьківських прав є виправданим та необхідним заходом для забезпечення безпеки та подальшого розвитку дитини.

Допитана в судовому засіданні як свідок за клопотанням сторони відповідачів ОСОБА_3 показала, що є матір`ю відповідача ОСОБА_2 та бабусею малолітньої ОСОБА_3 . Свідок, яка працює вчителем, зазначила, що за можливості надає сім`ї сина всебічну допомогу. Вона стверджує, що відповідач любить свою доньку, а дитина у сім`ї завжди була забезпечена харчуванням та необхідним одягом.

Свідок повідомила суду, що з моменту вилучення дитини ситуація в сім`ї відповідачів суттєво покращилася, зокрема завдяки належному грошовому забезпеченню сина як військовослужбовця. За ці кошти було придбано новий диван для дитини та будівельні матеріали для проведення запланованого ремонту в будинку. ОСОБА_3 наголосила на позитивних змінах у способі життя відповідачів та просила суд не застосовувати до них крайній захід у вигляді позбавлення батьківських прав.

Норми права, застосовані судом при ухвалені рішення.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

На підставі ч.4 ст.81 ЦПК України, у разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.

Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За ч.7 ст.81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

За змістом частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

За ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Основного Закону України.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Сімейного кодексу України (СК України), держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

В свою чергу, статтею 18 Конвенції про права дитини визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України, статтею 59 Закону України «Про освіту», статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачені обов`язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини, відповідно до яких батьки зобов`язані виховувати дітей в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя, забезпечити здобуття повної загальної середньої освіти та інше.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають, зокрема, орган опіки та піклування.

Як на підставу задоволення вимог, позивач посилається на те, що відповідачі ухиляються від належного виконання батьківських обов`язків щодо виховання дитини.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постановах Верховного Суду від 29.09.2021 у справах № 459/3411/18 від 06.05.2020, № 753/2025/19 та багатьох інших зазначено, що: «Верховний Суд виходить з того, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Суд на перше місце ставить «якнайкращі інтереси дитини», оцінка яких включає знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, правові наслідки позбавлення батьківських прав визначено статтею 166 СК України. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків».

Ухилення від виконання юридичного обов`язку - це акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Так, мати (батько) можуть вважатися такими, що ухиляються від обов`язку по вихованню дитини, якщо вона (він) не проявляють про неї батьківської турботи, хоча мають таку можливість.

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Правовий висновок про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків викладено, зокрема, в постановах Верховного Суду від 29.07.2021 у справі № 686/16892/20, від 07.12.2022 у справі № 562/2695/20, від 03.08.2022 у справі № 306/7/20, від 11.01.2023 у справі № 461/7447/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

У постанові Верховного Суду від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, зазначено, що: «позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків».

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13).

У рішенні ЄСПЛ № 39948/06 від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» Суд зазначив, що «… розірвання сімейних зв`язків між батьками та дитиною означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин, у зв`язку з чим рішення національних органів має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини. Вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст.8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання…».

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 (рішення у справі «МакМайкл проти Сполученого Королівства» від 24 лютого 1995 року). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не «згідно із законом», не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися «необхідним у демократичному суспільстві» (див. згадане вище рішення у справі МакМайкла, п. 87). Суд також повторює, що, хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (див., наприклад, справу «Ньяоре проти Франції»).

Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа «Скоццарі та Дж`юнта проти Італії»). Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує (справа «Хазе проти Німеччини», ЄСПЛ 2004-III (витяги)).

Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02.12.2020 у справі № 180/1954/19, від 13.11.2020 у справі № 760/6835/18, від 09.11.2020 у справі № 753/9433/17, від 02.11.2020 у справі № 552/2947/19, від 24.04.2019 у справі № 300/908/17, від 12.09.2023 року у справі № 213/2822/21.

Статтею 170 СК України передбачено, що суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених пунктами 2-5 ч. 1 ст. 164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. У цьому разі дитина передається другому з батьків, бабі, дідові, іншим родичам - за їх бажанням або органові опіки та піклування.

Як правило, відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення батьківських прав є тимчасовим заходом, який має безстроковий характер. Тому, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дитини. При цьому суд керується інтересами дитини.

Під час ухвалення рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них без позбавлення їх батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу.

Основними підставами для відібрання дитини є: ухилення батьків від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; жорстоке поводження з дитиною; захворювання батьків на хронічний алкоголізм або їх наркотична залежність; будь-які види експлуатації дитини, примус її до жебракування та бродяжництва, тощо.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (пункт 50 рішення Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України).

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зав`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017, заява № 2091/13, пункт 100 рішення від 16.07.2015 у справі «Мамчур проти України»).

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц.

Стаття 8 Конвенції про права дитини передбачає, що держави-учасниці зобов`язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім`я та сімейні зв`язки, як передбачається законом, не допускаючи протизаконного втручання.

Указана норма включає як право батьків на вжиття заходів для повернення дитини, так і обов`язок національних органів влади вживати такі заходи. Зазначене застосовується не лише у справах, пов`язаних із обов`язковим відібранням дітей на державне утримання та вжиттям заходів соціального захисту, а також у справах, у яких між батьками та іншими членами сім`ї дитини виникає спір щодо спілкування з дитиною та її проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хокканен проти Фінляндії» від 23.09.1994).

У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

При вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

Відповідно до частини третьої статті 161 СК України, якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування.

Таким чином, виходячи з комплексного тлумачення статей 161 та 170 СК України, Верховний Суд у постанові від 13.08.2025 у справі № 369/8018/23 дійшов висновку, що у випадку відібрання дитини у батьків, суд, вирішуючи, кому саме передати дитину, повинен також враховувати найкращі інтереси дитини та надавати пріоритет саме другому з батьків, бабусі, дідусю чи іншим родичам. І лише, якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, або в разі, якщо ніхто з них не проявив такого бажання, передавати дитину органу опіки та піклування.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 у справі № 402/428/16-ц.

Висновки суду.

За результатами судового розгляду, судом не встановлено обставин, що свідчать про необхідність та безальтернативність застосування відносно відповідачів таких крайніх заходів, як позбавлення батьківських прав відносно їх дочки - малолітньої ОСОБА_3 .

Аналізуючи позовні вимоги в частині позбавлення відповідачів батьківських прав, суд виходить із того, що згідно з усталеною практикою Верховного Суду та положеннями ст. 164 СК України, таке рішення є крайнім заходом, що вимагає доведеності факту свідомого, злісного та винного нехтування батьківськими обов`язками. Позивач, обґрунтовуючи позов, посилається на систематичне ухилення відповідачів від виховання дитини. Проте, дослідивши надані докази у їх сукупності, суд вважає, що вони не дають достатніх підстав для такого радикального кроку, як повне розірвання правового зв`язку між батьками та донькою.

Зокрема, суд критично оцінює посилання позивача на факти притягнення відповідачів до адміністративної відповідальності за ст. 1732 КУпАП (домашнє насильство) та ст. 184 КУпАП (невиконання обов`язків). Суд зауважує, що більшість цих правопорушень мали місце у минулому. Відповідно до положень ст.39 КУпАП, якщо особа протягом року не вчинила нового правопорушення, вона вважається такою, що не була піддана стягненню. Оскільки протягом останнього року нових протоколів щодо відповідачів не складалося, ці факти свідчать про певну стабілізацію їхньої поведінки в публічній площині. Протоколи щодо батьків за 05 квітня 2024 року були складені безпосередньо в день вилучення дитини, що відображає тогочасний стан сім`ї, але не доводить «неможливості виправлення» відповідачів у майбутньому. Сама по собі наявність адміністративних стягнень у минулому свідчить про неналежну поведінку, проте не є безумовним та достатнім доказом саме злісного ухилення від батьківських обов`язків у розумінні сімейного законодавства.

Щодо матеріального аспекту утримання дитини, суд встановив, що відповідачі робили спроби працевлаштування та отримували певний дохід. Наявність заробітної плати у ОСОБА_1 (хоча й нестабільної) свідчить про наявність у неї ресурсу та прагнення до соціалізації. Водночас суд погоджується з доводами позивача, що дитині за весь час її перебування у патронатній сім`ї не надавалося жодної суттєвої матеріальної допомоги. Однак цей факт суд розцінює не як остаточне нехтування, а як свідчення низького рівня батьківської відповідальності, що підлягає корекції, а не негайному позбавленню прав. Намагання працювати і утримувати дочку дають відповідачам «право на шанс» щодо виправлення своєї ролі у житті доньки. Стосовно ОСОБА_2 , суд бере до уваги доводи про його військову службу та наявність високого грошового забезпечення у минулому. Встановлено, що військова служба ОСОБА_2 розпочата ним після відібрання дитини, а отже це свідчить про наявність у відповідача позитивного соціального вектора та спроби впорядкувати власне життя вже після виникнення кризової ситуації в сім`ї.

Окремої уваги потребує питання щодо перебування ОСОБА_2 у стані самовільного залишення частини (СЗЧ). Позивач наполягає, що це характеризує відповідача як особу, що схильна до правопорушень. Проте суд зауважує, що станом на день розгляду справи обвинувальний вирок суду, який би набрав законної сили щодо вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення, відсутній. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях про негативні наслідки його дій. Більше того, враховуючи принцип презумпції невинуватості та фактичну присутність представника відповідача в судових засіданнях, суд не виключає, що його дії могли бути продиктовані складними життєвими обставинами чи суб`єктивним бажанням бути ближче до сім`ї чи дитини. Отже, сам по собі факт СЗЧ без вироку суду не може бути покладений в основу рішення про позбавлення батьківських прав.

Хоча на момент розгляду справи ОСОБА_2 перебуває у статусі особи, що вчинила СЗЧ, суд вважає, що сам факт початку військової служби є вагомим контраргументом проти тверджень позивача про «злісне ухилення від виконання обов`язків» та «повну соціальну деградацію» батька.

Зазначена обставина підтверджує, що відповідач не є цілком байдужим до своєї подальшої долі та долі дитини, а його поведінка після відібрання доньки містить ознаки спроб до самовиправлення. Це дає суду правові підстави стверджувати, що потенціал для відновлення батьківських навичок не вичерпаний, а застосування крайньої міри у вигляді позбавлення батьківських прав на даний час було б непропорційним і суперечило б меті збереження сімейних зв`язків, гарантованих ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до принципу змагальності (ст.ст. 12, 81-87 ЦПК України), суд бере до уваги саме документально підтверджені дані про трудову діяльність відповідачів, а не суб`єктивні припущення сторони позивача щодо причин їх звільнення. В той же час суд не може не приділити увагу позитивним характеристикам відповідачів за місцем роботи та несенням військової служби, які всупереч непідтвердженим доводам позивача є належними та допустимими доказами у справі.

Водночас, переходячи до питання безпеки дитини, суд знаходить обґрунтованими необхідність її відібрання згідно зі ст. 170 СК України. Судом встановлено, що умови проживання відповідачів залишаються незадовільними. Застосовуючи положення ч. 4 ст. 81 ЦПК України, суд наголошує, що оскільки відповідачі свідомо не допускали комісію до житла для обстеження, вони не виконали свій обов`язок із доказування належного побуту. Відсутність доказів проведення ремонту, наявності опалення та належних санітарних умов свідчить про те, що небезпека для здоров`я малолітньої дитини не усунута. У цьому контексті залишення дитини в такому середовищі є неприпустимим.

Додатковим фактором, що підтверджує небезпеку залишення дитини з батьками, є відсутність реального фінансового забезпечення та коштів для утримання дитини. Попри наявність потенційної можливості заробітку, судом встановлено, що за весь період перебування дитини в патронатній сім`ї (більше року), відповідачі не надавали жодної суттєвої матеріальної допомоги на її потреби, не забезпечували її сезонним одягом, медикаментами чи продуктами харчування. Фактичне перебування ОСОБА_2 у статусі особи, що вчинила СЗЧ, на даний час позбавляє його законного грошового забезпечення, а нестабільні заробітки ОСОБА_1 не покривають навіть мінімальних потреб дитини.

Поєднання незадовільних побутових умов із повною відсутністю коштів для забезпечення базових потреб дитини (харчування, лікування, догляд) створює ситуацію, за якої батьки об`єктивно не спроможні гарантувати малолітній дитині безпечне та стабільне середовище. Таким чином, небезпека для життя та здоров`я дитини випливає не лише з технічного стану житла, а й з економічної неспроможності батьків на даний час виконувати свої обов`язки.

Стосовно доводів позивача про зловживання відповідачами алкоголем, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні документальні докази (медичні висновки, результати оглядів), які б підтверджували діагноз хронічного алкоголізму. Хоча відеозаписи спілкування та свідчення свідків вказують на систематичне вживання алкоголю та неналежну культуру спілкування (зокрема використання батьком образливих слів), цих фактів достатньо для висновку про небезпеку для морального виховання дитини, але недостатньо для визнання осіб «хронічними алкоголіками» з метою позбавлення прав.

Суд також враховує доводи про поведінку і позицію малолітньої ОСОБА_3 , яка висловлює небажання повертатися додому. Проте суд підходить до цієї думки з урахуванням віку дитини. Психоемоційний стан семирічної дівчинки є мінливим і значною мірою залежить від створеного навколо неї середовища. Суд вважає, що якщо батьки реально змінять своє ставлення до життя, дитини та умов проживання, негативне сприйняття дівчинки може бути подолане в майбутньому, в тому числі за допомогою відповідних фахівців. Позбавлення прав сьогодні зробить цей процес неможливим, тоді як відібрання дитини забезпечить її безпеку вже зараз, зберігаючи шлях до реінтеграції сім`ї.

Отже, судом встановлено, що залишення дитини з відповідачами є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання, тому відібрання дитини від батьків є виправданим, і таке втручання здійснюється з метою захисту інтересів дитини, її фізичного, емоційного здоров`я, моралі, та права на безпечні умови проживання, тобто відповідає цілям, зазначеним у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Відібрання дитини у відповідачів без позбавлення їх батьківських прав є необхідним і пропорційним заходом, оскільки цього потребують інтереси дитини на зростання у безпечному середовищі. Розлучення батьків з дитиною у даному разі відповідає їх інтересам з метою забезпечення належних умов проживання, навчання і медичного догляду та недопущення страждань дитини через відсутність піклування та неповноцінне виховання.

Таким чином, суд, дотримуючись принципу пропорційності втручання у сімейне життя (ст. 8 Конвенції) та керуючись наведеною вище практикою ЄСПЛ, приходить до висновку, що найкращі інтереси дитини на даний час вимагають її перебування поза домом через існуючі ризики для її розвитку. Відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є тим «менш радикальним засобом», який дозволяє захистити дитину від небезпеки, не розриваючи при цьому остаточно сімейних зв`язків.

Суд наголошує, що орган опіки та піклування, наполягаючи на позбавленні батьківських прав, не надав переконливих доказів того, що такий радикальний захід змінить життя дитини на краще порівняно з її відібранням. Позивачем не проведено аналізу та не спрогнозовано можливих альтернатив подальшої долі малолітньої після остаточного розірвання її сімейних зв`язків з біологічними батьками.

Обираючи захід захисту у вигляді відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, суд враховує ймовірну оптимальну модель подальшої долі малолітньої ОСОБА_3 .

Суд усвідомлює, що перебування дитини у патронатній сім`ї, згідно зі ст. 252 СК України, є тимчасовим заходом «швидкої допомоги», строк якого обмежений трьома місяцями (з можливістю продовження до шести місяців у виняткових випадках і більше під час запровадження воєнного стану).

Рішення про відібрання надає дитині статус такої, що залишилася без батьківського піклування, що є необхідною правовою підставою для забезпечення їй стабільного та безпечного середовища. Оскільки патронат за своєю природою є транзитною формою виховання, за час перебування дитини під патронатом орган опіки та піклування зможе визначити найбільш сприятливу для дитини тривалу форму влаштування: прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу або опіку родичів, що відповідає принципу забезпечення розвитку дитини у «безпечному та стійкому середовищі» (справа «Мамчур проти України»).

Суд наголошує, що відібрання дитини без позбавлення батьківських прав є найбільш гуманним заходом, оскільки такий крок не є остаточним розривом сімейних зв`язків батьків та дитини. На відміну від позбавлення прав, яке відкриває шлях до усиновлення сторонніми особами, поточне рішення дозволяє родичам дитини (бабі чи тітці) реалізувати своє переважне право на встановлення опіки згідно зі статтею 63 ЦК України та статтею 249 СК України.

Такий підхід відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки забезпечує їй виховання у звичному сімейному колі та зберігає її ідентичність. Водночас це залишає правове поле для майбутньої реінтеграції сім`ї: якщо батьки подолають кризу та змінять спосіб життя, вони зможуть повернути дитину, що було б неможливо у разі остаточного позбавлення їх батьківських прав та усиновлення дитини.

Таким чином, суд створює умови для переходу дитини від тимчасового патронату до стабільної форми сімейного виховання, в тому числі через можливу опіку родичів, що є найменш травматичним сценарієм для дитини та її майбутнього.

Крім цього, відсутність рішення про позбавлення батьківських прав зберігає за відповідачами статус батьків, що включає право на спілкування з донькою (якщо це не суперечить її інтересам) та, що найважливіше - право на повернення дитини в судовому порядку. Даний період часу є для відповідачів критично важливим терміном для реального, а не декларативного усунення причин відібрання: відновлення комунікацій у житлі, підтвердження стабільності доходів та зміну культури поведінки.

Таким чином, відібрання дитини за ст. 170 СК України на даний час є найбільш збалансованим рішенням. Воно негайно припиняє перебування дитини в небезпечних умовах, надає їй можливість отримати належний догляд та психологічну реабілітацію, водночас залишаючи відповідачам реальний шанс на відновлення повноцінної сім`ї у разі їхнього виправлення, що повністю відповідає критеріям справедливості та пріоритету найкращих інтересів дитини.

Щодо висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав то суд виходить з наступного.

За ч.4 ст.19 СК України, при розгляді судом спорів, зокрема щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21 (провадження № 61-5203св23), від 10 листопада 2023 року у справі № 401/1944/22 (провадження № 61-10115св23), від 07 лютого 2022 року у справі № 759/3554/20 (провадження № 61-1544св21), від 26 липня 2021 року у справі N 638/15336/18 (провадження № 61-13690св20).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Так, відповідно до висновку органу опіки та піклування, позбавлення батьківських прав є доцільним через злісне ухилення відповідачів від обов`язків та критичні умови проживання, що змушували сім`ю готувати їжу на вогнищі через відсутність комунікацій. Після вилучення дитини 08.04.2024 та її подальшого влаштування до патронатної сім`ї, ОСОБА_1 працевлаштувалася двірником, проте отримала негативні відгуки за місцем роботи.

Тобто, в основу висновку органу опіки та піклування покладено ті факти, які на час ухвалення рішення у справі вже не є повною мірою актуальними. Суд зауважує, що висновок органу опіки ґрунтується переважно на подіях квітня 2024 року, тоді як станом на лютий 2026 року відбулися певні зміни в житті відповідачів, зокрема початок військової служби ОСОБА_2 та неодноразові спроби працевлаштування ОСОБА_1 , відновлення надання відповідачам комунальних послуг. Оскільки позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці поведінки батьків саме на момент ухвалення судового рішення, неактуальність окремих критичних чинників минулого робить застосування такого крайнього заходу передчасним. Відтак, зафіксована у висновку «безнадійність» батьків спростовується їхніми подальшими кроками до соціалізації, що дає суду підстави для обрання більш м`якого заходу захисту дитини - її відібрання без позбавлення батьківських прав

Щодо аліментів.

Згідно зі статтею 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до частини четвертої статті 170 СК України, при задоволенні позову про відібрання дитини від матері, батька без позбавлення їх батьківських прав суд вирішує питання про стягнення з них аліментів на дитину.

Позивач просить суд стягувати з відповідачів аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 в розмірі по частці з усіх видів заробітку (доходу) але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на користь установи або особи, під опікою якої перебуває малолітня.

Проте, суд вважає такий розмір надмірним та таким, що не повною мірою відповідає засадам справедливості та реальним обставинам справи.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Отже, хоча обов`язок утримувати дитину є безумовним, розмір стягнення має бути таким, щоб платник аліментів мав змогу не лише забезпечувати дитину, а й підтримувати власну життєдіяльність на рівні, що дозволить йому в подальшому працювати та покращувати умови, необхідні для повернення дитини в сім`ю.

Суд враховує, що ОСОБА_3 є єдиною спільною дитиною відповідачів. Стягнення 1/2 частки доходу з кожного з батьків фактично позбавить відповідачів будь-яких засобів до існування, що зробить неможливим виконання ними інших обов`язків, зокрема: проведення ремонту в житловому приміщенні та створення належних побутових умов, що є однією з ключових вимог для повернення дитини.

Більше того, оскільки дитина наразі перебуває під опікою держави, де забезпечується її базове утримання, стягнення аліментів у розмірі 1/4 частки (але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку) з кожного з батьків є достатнім та необхідним для створення грошового фонду на потреби дитини та покриття витрат на її розвиток.

Такий розмір аліментів дозволить дотриматися балансу інтересів: з одного боку, забезпечити стабільне надходження коштів на утримання малолітньої ОСОБА_3 , а з іншого залишити відповідачам матеріальну можливість для виправлення тих житлових та соціальних обставин, що стали підставою для відібрання дитини.

За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині аліментів та стягнення їх у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) з кожного з відповідачів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Аліменти слід стягувати з дня подання позову, тобто з 25 березня 2025 року, відповідно до положень ч. 1 ст.191 СК України.

Щодо судових витрат:

Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Ураховуючи часткове задоволення позову (задоволена одна позовна вимога), його заперечення відповідачами, а також те, що позивача було звільнено від сплати судового збору, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 1211,20 гривень.

На підставі викладеного, керуючись положенням ст.ст.2, 4, 10, 12, 13, 76-83, 89, 90, 95, 133, 141, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов виконавчого комітету Володимирської міської ради Волинської області, як органу опіки та піклування, до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - задовольнити частково.

Відібрати від матері ОСОБА_1 її малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення її батьківських прав.

Відібрати від батька ОСОБА_2 його малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення його батьківських прав.

На період відібрання малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , передати під опіку органу опіки та піклування - виконавчому комітету Володимирської міської ради Волинської області.

Стягувати щомісячно з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25.03.2025 і до досягнення дитиною повноліття, та зараховувати аліменти на особистий рахунок дитини, відкритий у відділенні Державного ощадного банку України.

Стягувати щомісячно з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , аліменти на її утримання у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 25.03.2025 і до досягнення дитиною повноліття, та зараховувати аліменти на особистий рахунок дитини, відкритий у відділенні Державного ощадного банку України.

Зобов`язати орган опіки і піклування - виконавчий комітет Володимирської міської ради Волинської області, відкрити у відділенні Державного ощадного банку України особистий рахунок ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у місячний строк з дня набрання законної сили цим рішенням.

Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць та в частині відібрання дитини допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.

Роз`яснити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , що відповідно до приписів ч. 3 ст. 170 Сімейного кодексу України, якщо відпадуть причини, які перешкоджали належному вихованню дитини її батьками, суд за заявою батьків може постановити рішення про повернення їм дітей.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення безпосередньо до Волинського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення суду не було вручене у день проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Повне найменування сторін:

позивач: орган опіки та піклування - виконавчий комітет Володимирської міської ради Волинської області, , адреса: Волинська область, м. Володимир, вул. Данила Галицького, 5.

відповідачі:

- ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса реєстрації проживання: АДРЕСА_2 ;

- ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса реєстрації проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення виготовлено 16.02.2026 року.

Суддя Володимирського міського суду Волинської області Ігор ВІТЕР