Справа № 585/3307/25
Номер провадження 22-ц/816/1483/26
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м.Суми

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого Сізова Д.В. (суддя-доповідач),

суддів Петен Я.Л., Сидоренко А.П.,

з участю секретаря судового засідання Чуприни В.І.,

у присутності: позивачки - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 грудня 2025 року (суддя Шульга В.О.), ухвалене у м. Ромни, повний текст рішення виготовлено 09 грудня 2025 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в :

28 серпня 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом, який обґрунтовано такими обставинами.

У період із 09 липня 2021 року по 27 вересня 2024 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу, на підставі нотаріально посвідчених договорів купівлі-продажу від 22 лютого 2023 року за реєстровими № 702 та № 703, ними було придбано житловий будинок, загальною площею 52,9 кв.м, житловою - 27,0 кв.м, з надвірними, господарчими та побутовими будівлями, а також земельну ділянку, площею 0,0640 га, кадастровий № :05:082:0005, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходяться по АДРЕСА_1 .

Відповідач не працював і власних коштів на придбання житла вони не мали. Тому 15 серпня 2022 року вона позичила у ОСОБА_3 180000 грн, за які було придбано вказаний житловий будинок та земельну ділянку. Крім того, 17 січня 2024 року вона знову позичила у ОСОБА_3 250000 грн для проведення ремонту в будинку, а також облаштування систем водопостачання та каналізації.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2025 року, яке набрало законної сили, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за вказаними договорами позики від 17 січня 2024 року в розмірі 250000 грн та від 15 серпня 2022 року в розмірі 180000 грн.

Зважаючи на те, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, вважала, що набуте під час шлюбу майно, а також боргові зобов`язання, що виникли в інтересах сім`ї, зокрема, отримана нею позика на придбання земельної ділянки, житлового будинку та його ремонт в розмірі 180000 грн та 250000 грн, є спільно набутими борговими зобов`язаннями, які підлягають поділу.

Посилаючись на вказані обставини, просила у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя стягнути з ОСОБА_2 на її користь половину від набутих нею боргових зобов`язань у розмірі 215000 грн.

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 грудня 2025 року відмовлено в задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку. В апеляційні скарзі, посилаючись на неповне встановлення обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким її позов задовольнити у повному обсязі.

Посилаючись на рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2025 року, яким встановлено, що твердження її колишнього чоловіка про неотримання нею під час шлюбу жодних позик, не знайшли свого підтвердження і були спростовані наданими оригіналами розписок, доводить наявність спільних із чоловіком боргових зобов`язань, які в силу положень статей 60, 65 СК України, як такі, що виникли в інтересах сім`ї, мають бути розподілені між ними порівну.

Звертає увагу, що при ухваленні рішення судом першої інстанції не враховано висновків, щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного суду від 18 липня 2018 року у справі № 308/13831/15-ц, від 28 жовтня 2020 року у справі № 280/705/17, від 18 липня 2018 року у справі № 477/1891/14-ц, від 25 квітня 2018 року у справі № 212/8891/15-ц, не надав належну правову оцінку її доводам та доказам, зробив помилковий висновок про недоведення нею факту використання коштів в інтересах сім`ї.

Своїм правом на відзив на апеляційну скаргу відповідач не скористався.

Відповідач до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи в силу положень частини 11 статті 128 ЦПК України, повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду дійшла таких висновків.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що із 09 липня 2021 року по 29 жовтня 2024 року (день набрання рішенням суду законної сили) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 15).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 лютого 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Юрченко A.M. за реєстровими № 702, ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , за 138000 грн придбала у ОСОБА_4 у власність житловий будинок з надвірними, господарчими та побутовими будівлями, по АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, площею 0,064 га, кадастровий № :05:082:0005 ( а.с. 6-8).

Відповідно до договору купівлі-продажу від 22 лютого 2023 року, посвідченого приватним нотаріусом Роменського районного нотаріального округу Юрченко A.M. за реєстровими № 703, ОСОБА_1 , від імені якої діяла ОСОБА_3 , за 13300 грн придбала у ОСОБА_4 у власність земельну ділянку, площею 0,064 га, кадастровий № :05:082:0005, із цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, по АДРЕСА_1 (а.с. 12-13).

За даними Витягів з Державного реєстру речових прав, сформованих 22 лютого 2023 року, право власності на житловий будинок загальною площею 52,9 кв.м, та земельну ділянку, площею 0,064 га, кадастровий номер :05:082:0005, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , 22 лютого 2023 року зареєстровано за ОСОБА_1 (а.с.8, 14).

Рішенням Роменського міськрайонного суду Сумської області від 10 лютого 2025 року задоволено позов у справі ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ОСОБА_2 , про стягнення боргу за договором позики.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 17 січня 2024 року в розмірі 250000 грн та за договором позики від 15 серпня 2022 року в розмірі 180000 грн.

У судовому рішенні не зазначено про цільове призначення отриманих у борг коштів, так само як і про те, на які саме витрати вони були використані. Водночас у рішенні вказано, що ОСОБА_2 у судовому засіданні заперечував проти позовних вимог ОСОБА_3 , посилаючись на те, що під час перебування у шлюбі з ОСОБА_1 йому нічого не було відомо про отримання нею зазначених позик, згоди на їх отримання він не надавав та вважає, що ОСОБА_1 і ОСОБА_3 діяли за попередньою змовою (а.с.16-18).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачка не довела факту укладення нею договорів позики саме в інтересах сім`ї з відповідачем, а також не підтвердила виникнення у останнього обов`язків за цими договорами. Відповідно, суд дійшов висновку про відсутність підстав для поділу зазначеного боргу, як спільного зобов`язання подружжя. Крім того, суд зазначив, що відсутні дані про визнання за відповідачем права власності на частину житлового будинку та земельної ділянки, кошти на придбання яких позивачка просить стягнути з нього. За таких обставин стягнення з відповідача частини коштів, витрачених на придбання цього майна, на думку суду, призвело б до покладення на нього обов`язку сплачувати за частку у майні, яке формально йому не належить.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають вимогам закону та обставинам справи.

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Майном як особливим об`єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина 1 статті 190 ЦК України).

Згідно із частиною 1 статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до частини 3 статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя (пункт 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 27 грудня 2007 року № 11).

У частині 4 статті 65 СК України встановлено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тлумачення частини 4 статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов:

1) договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї;

2) майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника).

Факт укладання правочину, з якого виникає боргове зобов`язання, в інтересах сім`ї та використання одержаного за таким правочином в інтересах сім`ї є предметом доказування по справі (стаття 77 ЦПК України).

Обов`язок доказування та подання доказів за змістом статей 12, 81 ЦПК України покладається на сторону, яка посилається на такі обставини, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Ураховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про укладення ОСОБА_1 договорів позики в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошових коштів для задоволення потреб сім`ї.

У матеріалах справи відсутні розписки, заборгованість за якими з ОСОБА_1 стягнуто судовим рішенням, тому суд позбавлений можливості дослідити їх та встановити справжню правову природу. У рішенні суду від 10 лютого 2025 року зазначених обставин також не встановлено. Проте зафіксовано, що під час розгляду справи ОСОБА_1 визнала позов, не заявивши про те, що її колишній чоловік є солідарним із нею боржником у вказаному грошовому зобов`язанні.

Разом із тим, колегія суддів вважає необхідним зауважити, що само по собі зазначення у розписці, на які цілі вона отримується та має бути спрямована, не є визначальною. Вказана обставина повинна оцінювати разом із іншими доказами, зокрема з наявністю чи відсутністю у розписці згоди другого з подружжя на укладення договору позики, доказів витрати отриманих за розпискою коштів тощо.

У зв`язку з цим відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Посилання апеляційної скарги на неврахуванням судом відповідних правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах є помилковими.

Зокрема у постанові від 18 липня 2018 року (справа № 308/13831/15-ц) під час розгляду справи встановлено, що у нотаріально посвідченій заяві дружина боржника вказала, що договір позики відповідає інтересам сім`ї; у постанові від 28 жовтня 2020 року (справа 280/705/17) вирішувався спір про виселення, встановлення факту проживання однією сім`єю без шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок; у постанові від 18 липня 2018 року (справа № 477/1891/14-ц) також встановлено, що кредитний договір укладався сторонами під час перебування у шлюбі, в інтересах сім`ї; у постанові від 25 квітня 2018 року (справа № 212/8891/15-ц) Верховний Суд вказав, що суд апеляційної інстанції не з`ясував та не встановив певні обставини, зокрема, залишив поза увагою те, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї.

Доводи позивача є безпідставними, суд першої інстанції надав їм правильну правову оцінку, на законність оскаржуваного судового рішення не впливають, зводяться до власного тлумачення норм права, необхідності переоцінки доказів.

Колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази, дав їм належну оцінку і ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанцій - без змін.

Понесені заявником витрати, пов`язані з апеляційним переглядом судового рішення, покласти на апелянта відповідно до статті 141 ЦПК України.

Керуючись статтями 367-369, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Роменського міськрайонного суду Сумської області від 01 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повна постанова складена «17» лютого 2026 року.

Головуючий (суддя-доповідач) Д.В. Сізов

Судді Я.Л. Петен

А.П. Сидоренко