Єдиний унікальний номер 725/896/26
Номер провадження 2-н/725/266/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.02.2026 року м.Чернівці

Суддя Чернівецького районного суду м. Чернівців Федіна А.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Цуркан Д.Ю., до ОСОБА_2 про видачу судового наказу за вимогами про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2026 року заявник через свого представника звернувся до суду з вище вказаною заявою та просив видати судовий наказ про стягнення з боржниці на його користь аліменти на утримання їх спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до п.4 ч.1ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але небільше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.

Відповідно до ч.8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

У відповідності до вимог ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Як вбачається зі змісту заяви заявник просить стягнути з боржника аліменти, оскільки після розірвання шлюбу їх спільний син залишився проживати разом з батьком та знаходиться на його утримання, а мати проживає окремо та добровільно участі в утриманні дитини не приймає. На підтвердження вказаних обставин долучив до матеріалів заяви копію акту підтвердження місця проживання.

У відповідності до вимог ч. 5 ст. 165 ЦПК України, у разі якщо боржником у заяві про видачу судового наказу вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суддя не пізніше двох днів з дня надходження такої заяви, крім випадків подання заяви про видачу судового наказу в електронній формі до боржника, який має офіційну електронну адресу, звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи - боржника.

Згідно ч. 7 ст. 165 ЦПК України, суддя з метою визначення підсудності може користуватися даними Єдиного державного демографічного реєстру.

Так, згідно з довідками з Єдиного державного демографічного реєстру №2342213 від 16.02.2026 року, №2340770 від 16.02.2026 року, а також відповідно до витягу з реєстру територіальної громади про реєстрація місця проживання, заявник, боржник, а також їх спільний син зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 .

Європейський суд з прав людини у справі «Кобець проти України» зазначав, що відповідно до прецедентної практики при оцінці доказів суд керується критерієм «поза розумним сумнівом» та доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.

Відповідно до копії акту підтвердження місця проживання, що долучений до матеріалів заяви, такий акт складений 14.07.2025 року для подання до суду як підтвердження факту проживання дитини разом з батьком у справі про позбавлення батьківських прав.

З огляду на те, що вказаний акт датований 14.07.2025 року та був складений для подання до суду як підтвердження факту проживання дитини разом з батьком у справі про позбавлення батьківських прав, а заявник звернувся 29 січня 2026 року із заявою про видачу судового наказу за вимогами про стягнення аліментів, вказаний акт не може вважатись належним доказом того, що на момент звернення з даною заявою до суду не змінились обставини, що вказані у ньому, зокрема чи мати і на даний час не проживає за місцем своєї реєстрації та не приймає участі в утриманні дитини.

Частиною першою ст. 77 ЦПК України предбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Таким чином, судом обґрунтовано ставиться під сумнів належність вказаного акту, адже останній не містить актуальних даних на момент розгляду заяви щодо відсутності матері за адресою її зареєстрованого місця проживання та того, що остання не бере участі в утриманні дитини.

Частиною третьою ст. 19 ЦПК України передбачено, що наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Враховуючи те, що сторони та їх спільна дитина зареєстровані за однією адресою, а заява не містить актуальних відомостей про факт проживання дитини разом з батьком та ухилення матері від участі в утриманні дитини, вказані вище обставини, які є предметом доказування у даній справі, мають бути встановленні на засадах рівності та змагальності сторін, а тому заявлені ОСОБА_1 вимоги не можуть бути вирішені у наказному провадженні.

Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Домбо Бегеер Б. В. проти Нідерландів» зазначив, що рівність сторін передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу та докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента

У відповідності до вимог п. 8 ч. 1 ст. 165 ЦПК України суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо із поданої заяви не вбачається виникнення або порушення права грошової вимоги, за якою заявником подано заяву про видачу судового наказу.

На підставі викладеного, керуючись ст.4,19,27, 160-166, 186,258,260,353,354 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Відмовити ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Цуркан Д.Ю., у видачі судового наказу за вимогами про стягнення аліментів з до ОСОБА_2 на утримання сина ОСОБА_3 .

Роз`яснити заявнику, що відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 1,2,8,9, частини першої статті 165 ЦПК України, не є перешкодою для повторного звернення з такою самою заявою в порядку, встановленому розділом ІІ, після усунення її недоліків.

Відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 ЦПК України, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів до Чернівецького апеляційного суду.

Суддя Чернівецького районного

суду міста Чернівців Федіна А. В.