Справа № 473/6392/25
РІШЕННЯ

іменем України

"18" лютого 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області у складі:

судді Ротар М.М.

за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Вознесенську Миколаївської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Санітарна очистка міста» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та моральної шкоди,

встановив:

позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача КП «СОМ» заборгованість по заробітній платі в сумі 49 153,91грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з липня 2025 року по листопад 2025 року в розмірі 64 250,04 грн, компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 1 258,30 грн, моральну шкоду 15000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що з 01.09.2022 року по 24.07.2025 рік він працював на посаді головного механіка КП «Санітарна очистка міста».

Наказом №104 від 07.07.2025 року він був звільнений з 24.07.2025 року за власним бажанням.

В порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, відповідачем розрахунок з позивачем в день звільнення останнього не проведений.

Крім того, позивачу не було видано письмове повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, зокрема, заробітну плату. В жовтні 2025 року позивачу було надано розрахунковий лист, відповідно до якого заборгованість відповідача станом на кінець вересня 2025 року складала 49153,91 грн.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду та просив стягнути з КП «СОМ» заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини доходу а також моральну шкоду, яка полягала в тому, що йому були спричинені душевні страждання, він перебував у постійному стресі, оскільки був позбавлений можливості належним чином утримувати свою родину.

Ухвалою суду від 11 грудня 2025 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, надано відповідачу строк для подання відзиву на позову заяву.

18 грудня 2025 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позовних вимог, при цьому зазначив, що на сьогоднішній день заборгованість по заробітній платі частково погашена та станом на 18 грудня 2025 року становить 22 193,91 грн.

22 грудня 2025 року позивачем ОСОБА_1 надана відповідь на відзив, в якій позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, заперечення відповідача, які викладені у відзиві не обґрунтовані.

27 січня 2026 року позивачем була подана заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач остаточно просив стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 22153,91 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з липня 2025 року по листопад 2025 року в розмірі 64250,04 грн, компенсацію втрати частини доходу у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 1258,30 грн, в рахунок відшкодування моральної шкоди 15000 грн.

В судове засідання позивач надав заяву, в якій позовні вимоги, які викладені в заяві про зменшення позовних вимог, підтримав у повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача не з`явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати у відсутності представника, проти задоволення позовних вимог заперечує.

Дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши всі обставини справи, суд приходить до наступного висновку.

Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, не визнання або оспорювання.

Відповідно до ст.16 ЦПК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

В судовому засіданні було встановлено, що позивач ОСОБА_1 на підставі наказу №109 від 31.08.2022 року був прийнятий на посаду головного механіка КП «Санітарна очистка міста».

На підставі наказу №104 від 07.07.2025 року позивач був звільнений з вказаної посади з 24.07.2025 року за власним бажанням.

Згідно ч.1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення.

В порушення вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, відповідачем розрахунок з позивачем в день звільнення останнього не проведений.

Відповідно до розрахункового листа за липень 2025 року (а.с.13) заборгованість КП «СОМ» перед позивачем ОСОБА_1 на кінець липня становила 57193,91 грн.

Враховуючи викладене, позивач звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 27 січня 2026 року, остаточно просив стягнути з КП «СОМ» заборгованість по заробітній платі в розмірі 22 153,91 грн., оскільки відповідачем була частково виплачена позивачу заборгованість по заробітній платі в сумі 27000.

Вказана заборгованість визнається відповідачем, про що свідчить особисті письмові пояснення директора КП «СОМ», що були надані у відзиві на позов.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати підлягають задоволенню в розмірі 22 153,91 гривень.

Щодо заявлених позовних вимог з виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд зазначає наступне:

Відповідно до ст.43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає і на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або не робочим днем, заробітна плата виплачується напередодні.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 116 КЗпП України, виплата роботодавцем КП «СОМ» звільненому працівнику ОСОБА_1 нарахованої заробітної плати в розмірі 57193,91 гривень повинна бути здійснена в день звільнення останнього, тобто 24 липня 2025 року.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Україною Законом від 17 липня 1997 року закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський Суд з прав людини зазначив, що право людини на мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, наприклад, виплати за трудовим договором та інші виплати. При цьому сама по собі відсутність коштів у роботодавця для виплати належних працівникові сум не є підставою для невиконання рішення суду (справа «Баландіна проти України» (заява № 16092/05), рішення від 06 грудня 2007 року; «Батрак проти України» (заява № 50740/06), рішення від 18 червня 1999 року; «Білецька проти України» (заява № 25003/06), рішення від 10 грудня 2009 року).

Позивачем заявлено вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 64 250,04 гривні.

Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

З аналізу зазначених законодавчих норм випливає, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17, зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.

В постанові від 08 жовтня 2025 року у справ № 489/6074/23 Велика палата Верховного Суду, сформулювала наступний правовий висновок:

«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців».

В постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц Велика Палата Верховного суду зазначила наступне:

«Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.

Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.

Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.

З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Велика Палата Верховного Суду доходить висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати:

розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;

період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;

ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;

інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково».

Згідно матеріалів справи, досліджених судом безпосередньо, на день звільнення позивача заборгованість відповідача становила 57193,91 гривні. В подальшому відповідачем частково здійснювалося погашення заборгованості по заробітній платі, що підтверджується платіжними інструкціями, які містяться в матеріалах справи. В наслідок чого позивачем були зменшенні позовні вимоги і станом на день розгляду справи заборгованість по заробітній платі становила 22 153,91 грн.

В позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 64 250 гривні 04 копійки; надав суду розрахунок середньоденної заробітної плати з урахуванням кількості робочих днів у двох останніх місяцях, фактично відпрацьованих позивачем.

Правильність вказаного нарахування відповідачем не оспорювалося.

Враховуючи викладене, справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення, та критеріям, визначеним в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, з урахуванням правового висновку Великої Палати Верховного Суду в постанові від 08 жовтня 2025 року у справі № 489/6074/23 буде визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 000 гривень.

Зазначена сума відображає дійсний розмір майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, та відповідає принципу співмірності, оскільки саме на роботодавця покладено обов`язок з нарахування та виплати працівникам всіх належних сум у день звільнення.

Згідно ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Позивачем ОСОБА_1 заявлено вимогу щодо стягнення компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків виплати, яка розрахована за період з серпня 2025 року по листопад 2025 року.

Проте, виплати з компенсації втрати частини доходів (заробітної плати) у зв`язку з порушенням строків виплати не підлягають стягненню в порядку, визначеному Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», оскільки до відповідача за результатами розгляду цієї справи застосовано спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В частині відшкодування моральної шкоди:

Положення ст. 237-1 КЗпП України передбачають обов`язок відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно п.п. 3, 5, 9, 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 р. № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити з засад розумності, виваженості та справедливості.

Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Суд вважає, що тривале непроведення розрахунку при звільненні призвело до моральних страждань позивача, оскільки останній розраховував на добросовісне та належне виконання роботодавцем умов трудового договору та законодавства про працю. Наявне порушення вплинуло на можливість здійснення ним матеріального утримання себе особисто та своєї сім`ї, призвело до необхідності здійснення додаткових заходів для отримання невиплаченого доходу.

За такого, з урахуванням характеру та тривалості моральних страждань, можливості відновлення, засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає достатнім відшкодування моральної шкоди у розмірі 3 000 грн.

В силу вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави.

Враховуючи положення ст.141 ЦПК України, Закону України Про судовий збір з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 2616 грн 19 коп.(1211,20 грн х 4 позовні вимоги майнового характеру = 4844,80 грн; розмір задоволених позовних вимог - 54%)

Керуючись ст.ст.12,13,76-83,141,259,263-265,280-282,289 ЦПК України, суд

ухвалив:

позовні вимоги ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Санітарна очистка міста» про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації втрати частини доходу в зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Комунального підприємства «Санітарна очистка міста», місцезнаходження: Миколаївська область, м. Вознесенськ, вул.. Михайлівська, 2, ідентифікаційний код 32313770, на користь ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , заборгованість із заробітної плати в розмірі 22153,91 грн (сума зазначена після утримання податків й інших обов`язкових платежів), середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 30 000 грн (сума зазначена без утримання податків й інших обов`язкових платежів), моральну шкоду в розмірі 3 000 грн, а всього в загальному розмірі 55153,91 грн.

Стягнути з Комунального підприємства «Санітарна очистка міста», місцезнаходження: Миколаївська область, м. Вознесенськ, вул.. Михайлівська, 2, ідентифікаційний код 32313770 на користь держави судовий збір у розмірі 2616,19 грн.

Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць.

Рішення може бути оскаржене до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення судового рішення.

Повний текст рішення складено 18 лютого 2026 року.

Суддя М.М. Ротар