КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2026 року

м. Київ

єдиний унікальний номер судової справи 362/6806/24

номер провадження 22-ц/824/2553/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - суддіЛапчевської О.Ф.,
суддівБерезовенко Р.В., Мостової Г.І.,
за участю секретаря судового засідання Єфіменко І.О.,
учасники справи: представник позивача ОСОБА_1 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1

на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2025 року /суддя Марчук О.Л./

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_6 , ОСОБА_5 про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері - ОСОБА_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2025 року у задоволенні позовних вимог відмовлено. /а.с. 112-113/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, представник позивача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.

На підтвердження вимог, викладених в апеляційній скарзі, апелянт посилався на необґрунтованість висновків суду першої інстанції. Вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, зокрема те, що позивач не пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини за законом (ч. 1 ст. 1270 ЦК України), оскільки до 11 травня 2024 року діяв заповіт на користь ОСОБА_3 , яка мала переважне право спадкування. Позивач поважав волю матері та не вчиняв дій проти заповіту, що є поважною причиною неподачі заяви протягом перших шести місяців. Після спливу шестимісячного строку (12 травня 2024 року) виник тримісячний строк для позивача (ч. 2 ст. 1270 ЦК України), проте позивач не контролював дії сестри і не знав про її остаточну відмову від спадщини. Лише після розмови з ОСОБА_3 на початку вересня 2024 року, коли вона підтвердила неприйняття спадщини та зняла «моральну заборону», позивач звернувся до нотаріуса 11 вересня 2024 року. Зазначав, що вказана обставина є поважною причиною пропуску тримісячного строку, оскільки позивач вихований у повазі до волі матері та не міг діяти проти її рішення, доки сестра не відмовилася від спадщини. Суд першої інстанції звузив застосування ч. 2 ст. 1270 ЦК України, обмеживши аналіз лише формальними строками, не дослідивши поважність причини пропуску саме через морально-психологічні обставини та виховання позивача. Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 визнали позов і не заперечували проти його задоволення, що є підставою для задоволення позову відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Суд безпідставно проігнорував визнання позову відповідачами. Також суд не допитав свідка ОСОБА_4 (рідного племінника позивача та сина ОСОБА_3 ), який міг підтвердити обставини виховання, поваги до волі матері та розмови з сестрою. Отже, висновки суду не відповідають фактичним обставинам і нормам ст. 1272 ЦК України (встановлення додаткового строку за поважної причини пропуску), п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008. Поважність пропуску підтверджується моральними обставинами, а не лише формальними труднощами.

Відповідачі в судове засідання не з`явились, про час та дату судового розгляду повідомлені належним чином, направили заяви про розгляд справи за їх відсутності, визнаючи вимоги апеляційної скарги, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за їх відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а судове рішення скасуванню з відмовою у позові на підставі наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_7 . Позивач ОСОБА_2 є її сином та спадкоємцем першої черги за законом. За життя ОСОБА_7 склала заповіт від 31 січня 1996 року на користь ОСОБА_3 ОСОБА_3 не подала заяву про прийняття спадщини за заповітом у шестимісячний строк (до 11 травня 2024 року). Позивач звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом 11 вересня 2024 року, тобто після спливу тримісячного строку, що розпочався 12 травня 2024 року. Приватний нотаріус відмовив у оформленні спадщини через пропуск строку. Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 визнали позов і не заперечували проти його задоволення.

Постановляючи оскаржене судове рішення, суд першої інстанції керувався ст. 1261 ЦК України про те, що до спадкоємців першої черги за законом належать діти спадкодавця, ст. 1270 ЦК України про те, що спадщина приймається протягом шести місяців з дня відкриття спадщини шляхом подання заяви нотаріусу, ч. 2 ст. 1270 ЦК України про те, що тримісячний строк для прийняття спадщини застосовується лише у разі, коли спадкоємець не знав і не міг знати про відкриття спадщини або про своє право на спадщину, ст. 1272 ЦК України про те, що суд може встановити додатковий строк для прийняття спадщини лише за наявності поважних причин пропуску встановленого строку, п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 про те, що поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини визнаються об`єктивні, непереборні та істотні труднощі (тяжка хвороба, тривале перебування за кордоном, стихійне лихо тощо), які унеможливлювали своєчасне звернення до нотаріуса.

Судом першої інстанції зроблено висновок про те, що позивач пропустив тримісячний строк з 12 травня по 12 серпня 2024 року без поважних причин; поважними можуть бути лише об`єктивні, непереборні труднощі; очікування прийняття спадщини сестрою є поважним лише до 11 травня 2024 року; після цієї дати позивач мав можливість звернутися до нотаріуса; підстав для встановлення додаткового строку немає.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України спадкоємцями першої черги за законом є діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємці наступних черг закликаються до спадкування лише за відсутності спадкоємців попередньої черги або за умови їх відмови від спадщини чи неприйняття спадщини.

Дітьми спадкодавця є ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - це перша черга спадкування.

У даній справі ОСОБА_3 не подала заяву про прийняття спадщини за заповітом у шестимісячний строк (до 11 травня 2024 року), а тому не набула статусу спадкоємця, який прийняв спадщину.

Після цього ОСОБА_2 , як спадкоємець першої черги за законом мав трьохмісячний строк для звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, який він пропустив.

Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 взагалі не є спадкоємцями за законом чи за заповітом і не мають жодного права на спадкове майно ОСОБА_7 , оскільки є спадкоємець першої черги.

Звертаючись з позовом, позивачем було визначено відповідачем орган місцевого самоврядування, оскільки спадщина, за відсутності спадкоємців є відумерлим майном - це спадщина, яка не перейшла до спадкоємців за законом чи заповітом, або від якої вони відмовилися. За рішенням суду таке майно переходить у власність територіальної громади (комунальна власність) за місцем його знаходження, якщо спадкоємців не виявлено протягом року після смерті особи.

У процесі розгляду справи, позивачем було замінено відповідачів на ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , які не мають жодного відношення до спадкового майна і ОСОБА_3 , яка спадщину не прийняла.

Відповідно до ст. 1272 ЦК України суд може встановити додатковий строк для прийняття спадщини лише за наявності поважних причин пропуску строку, і таке рішення приймається з обов`язковою участю спадкоємців, які вже прийняли спадщину, оскільки воно безпосередньо впливає на їхні майнові права щодо спадкового майна. Якщо спадкоємців, які прийняли спадщину, немає, або позов пред`явлено до осіб, які не мають статусу спадкоємців, ці особи є неналежними відповідачами.

Згідно зі ст. 42 ЦПК України належними сторонами у справі є особи, права та обов`язки яких безпосередньо зачіпаються рішенням суду. У справах про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини належними відповідачами є саме спадкоємці, які прийняли спадщину або мають право на спадщину, а не особи, які не входять до кола спадкоємців.

Верховний Суд неодноразово вказував, що пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки порушує принцип належності сторін і унеможливлює правильне вирішення спору по суті. Зокрема, у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 22 січня 2025 року у справі №760/18179/23 (провадження № 61-7732св24) зазначено: «Пред`явлення позову до неналежного відповідача або неналежного складу відповідачів є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки суд не має права розглядати справу по суті за участю осіб, які не є учасниками спірних правовідносин»; у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2024 року у справі №457/969/20 вказано: «Неналежний відповідач є самостійною підставою для відмови в позові, оскільки суд не може замінити неналежного відповідача без згоди позивача, а розгляд справи за участю неналежних осіб призводить до порушення прав належних учасників».

У справах про встановлення додаткового строку для прийняття спадщини відповідачами мають бути саме спадкоємці, які прийняли спадщину або мають право на спадщину. В даному випадку спадщина може стати відумерлим майном, а тому, пред`явлення позову до інших осіб, окрім органу місцевого самоврядування є підставою для відмови в позові як до неналежних відповідачів.

Вирішуючи спір, суд залежно від характеру правовідносин зобов`язаний визначити суб`єктний склад спору і норми матеріального права, які підлягають застосуванню.

Отже, апеляційний суд дійшов висновків про відмову у позові саме з указаних підстав, що не позбавляє позивача на звернення до суду до належного відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 376, 381, 382 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2025 року - задовольнити частково.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2025 року - скасувати, відмовивши у задоволенні позову з підстав, викладених у постанові.

Постанову суду апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Головуючий: Судді: