АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Чернівці

справа № 727/13828/25

провадження 822/207/26

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кулянди М.І.,

суддів: Одинака О.О., Перепелюк І.Б.,

за участю секретаря судового засідання Скулеби А.І.,

учасники справи:

скаржник ОСОБА_1 ,

заінтересовані особи: Перший відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Івано-Франківськ), Буковинський державний медичний університет,

апеляційна скарга Буковинського державного медичного університету на ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2025 року,

головуючий в суді першої інстанції суддя Літвінова О.Г.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду із скаргою на дії державного виконавця.

Скарга мотивована тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Буковинського державного медичного університету за № 328-к від 09 жовтня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із систематичним невиконанням працівниками, без поважних причин обов`язку, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядження на підставі ч. 1 cm.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді провідного бухгалтера бухгалтерської служби у Буковинському державному університеті.

Стягнуто з Буковинського державного медичного університету на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату провідного бухгалтера матеріального відділу бухгалтерської служби Буковинського державного медичного університету за час вимушеного прогулу, за період з 09 жовтня 2023 року по 14 жовтня 2024 року в сумі 65 743 гривні 46 копійок.

Стягнуто з Буковинського державного медичного університету на користь ОСОБА_1 5000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позивачка пред`явила до виконання виконавчий лист. 01 квітня 2024 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Кучерко В.І. було відкрито виконавче провадження ВП №77522547.

На виконання даної постанови боржник частково виконав рішення суду. Даний факт підтверджується доказами того, що позивачка отримала кошти в сумі 52 923 гривні 49 копійок.

Однак, державний виконавець безпідставно не вжив заходів щодо виконання виконавчого провадження у повному обсязі та не стягнув кошти у сумі 65 743 гривні 46 коп. Тобто фактично рішення суду було виконано не у повній мірі, а саме не стягнуто з боржника 12 819 гривень 97 копійок.

Сума, яка вказана у рішенні суду - 65 743 гривні 46 копійок та є сума заробітної плати за час вимушеного прогулу вже з урахуванням стягнутих податків, тобто ця сума коштів, яку б позивачка отримала на руки, як заробітну плату у випадку якщо б продовжила працювати на своїй посаді, а тому вважає, що державний виконавець перевищив свої повноваження та у законному порядку не виконав в повному обсязі рішення суду щодо стягнення з боржника стягуваної суми у повному обсязі.

30 жовтня 2025 року позивачці стало відомо про те, що 16 жовтня 2025 року вищевказаним державним виконавцем було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження.

Просила суд поновити строк на оскарження постанови про закінчення виконавчого провадження від 16 жовтня 2025 року, винесену державним виконавцем Кучерко В.І.. Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України у виконавчому провадження ВП № 77522547 та визнати неправомірною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 16 жовтня 2025 року, винесену державним виконавцем Кучерко В.І. Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у виконавчому провадження ВП № 77522547.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Визнано неправомірною та скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження від 16 жовтня 2025 року, винесену державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Кучерко В. І. у виконавчому провадженні №77522547.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі Буковинський державний медичний університет просить скасувати ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні скарги.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Посилаються на те, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що Буковинський державний медичний університет, як податковим агентом, на виконання вимог державного виконавця було у повному обсязі сплачено заборгованість у виконавчому провадженні № 77522547, стягнуту рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2024 року у справі № 727/11991/23, а саме 65743 гривень 46 копійок, яка із вирахуванням встановлених законодавством України податків і зборів становила 52 923 грн 49 копійок, а тому суд першої інстанцій дійшов помилкового висновку про неправомірність дій державного виконавця щодо закінчення виконавчого провадження, у зв`язку з фактичним виконанням у повному обсязі судового рішення.

Мотивувальна частина

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано наказ Буковинського державного медичного університету за № 328-к від 09 жовтня 2023 року про звільнення ОСОБА_1 , у зв`язку із систематичним невиконанням працівником, без поважних причин, обов`язку покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього розпорядження, на підставі ч. 1 cm.40 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на займаній посаді провідного бухгалтера бухгалтерської служби у Буковинському державному університеті.

Стягнуто з Буковинського державного медичного університету на користь ОСОБА_1 середньомісячну заробітну плату провідного бухгалтера матеріального відділу бухгалтерської служби Буковинського державного медичного університету за час вимушеного прогулу, за період з 09 жовтня 2023 року по 14 жовтня 2024 року, в сумі 65 743 гривні 46 копійок.

Стягнуто з Буковинського державного медичного університету на користь ОСОБА_1 5000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Позивачкою було отримано виконавчий лист у даній цивільній справі, і вона пред`явила його до виконання.

01 квітня 2024 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Кучерко В.І. було відкрито виконавче провадження ВП №77522547.

Згідно із платіжною інструкцією № 2602 від 17 жовтня 2024 року БДМУ перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5000 гривень.

Згідно із платіжною інструкцією № 2924 від 26 листопада 2024 року БДМУ перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 48513 гривень 20 копійок.

Згідно із платіжною інструкцією № 2605 від 17 жовтня 2024 року БДМУ перерахувало ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 4410 гривень 29 копійок.

16 жовтня 2025 року державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у місті Чернівці Кучерко В.І. було винесено постанову про закінчення виконавчого провадження №77522547.

Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови

Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити.

Щодо строку звернення ОСОБА_1 до суду із скаргою на дії державного виконавця

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

У статті 449 ЦПК України передбачено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений з поважних причин строк для подання скарги може бути поновлено судом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 листопада 2020 року в справі № 466/948/19 (провадження № 61-16974св19) вказано, що «строки на подання скарги є процесуальними, можуть бути поновлені за наявності поважних для цього причин за заявою заявника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається у скарзі у вигляді клопотання. При вирішенні питання про поновлення строку на подання скарги на рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби суд має виходити з того, що у відповідному законодавстві не міститься перелік таких поважних причин, їх з`ясовують у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Якщо скаргу подано з пропуском строку, встановленого законом, та відсутнє клопотання про його поновлення, така скарга суддею одноособово залишається без розгляду при її прийнятті та повертається заявникові. При цьому заявникові може бути роз`яснено право на повторне звернення до суду на загальних підставах. З`ясування обставин дотримання заявником процесуального строку на звернення до суду зі скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, наявності клопотання про його поновлення зазначеного строку та поважних причин для його поновлення має першочергове значення, оскільки правовим наслідком недотримання встановленого законом строку звернення із скаргою на дії чи бездіяльність державного виконавця, відсутності клопотання про поновлення зазначеного строку та поважності причин для його поновлення, є залишення скарги без розгляду та повернення її заявникові».

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом (стаття 126 ЦПК України).

Згідно з матеріалами справи, зокрема, копії супровідного листа за №102301 від 16 жовтня 2025 року, рекомендованого повідомлення про вручення, 16 жовтня 2025 року державний виконавець Кучеренко В. направив копію постанови про закінчення виконавчого провадження на адресу ОСОБА_1 (а. с.65,66).Згідно довідки про причини повернення поштове повідомлення повернулося 07 листопада 2025 року за закінченням терміну зберігання (а.с.66).

За вказаних обставин, суд погоджується з доводами заявниці, що вона дізналася про існування вказаної постанови 30 жовтня 2025 року і цього ж дня звернулась до суду із скаргою на дії державного виконавця.

З огляду на викладене, клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на оскарження дій державного виконавця є безпідставним і задоволенню не підлягає, оскільки строк останньою не пропущено.

Щодо розгляду скарги по суті

Згідно зі ст.1Закону України від 02.06.2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За положеннями ст.3 цього Закону примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України.

Статтею 5 Закону №1404-VIIІ визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Частиною 1 статті 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

Відповідно до частин першої та другої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Зокрема виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

За змістом п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі, зокрема, фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.

Відповідно до ст.116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено ст.117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

При цьому, структура заробітної плати визначена ст.2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Крім того, на підставі ст.2 Закону України «Про оплату праці» структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за № 114/8713 (далі - Інструкція № 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-XII «Про державну статистику» та Закону України «Про оплату праці» з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції).

Відповідно до пункту 1.3 Інструкції № 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат.

Згідно з п.2.2.8 Інструкції № 114/8713 суми компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати входять до складу фонду додаткової заробітної плати.

При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції № 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні.

Отже, зі змісту вищевказаних норм права слідує, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати є додатковою заробітною платою, а середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні ст.2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100, при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.

Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

Таким чином, суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні зменшується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим агентом.

Водночас відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не погіршує становище працівника, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також підлягали відрахуванню податки і збори.

Захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати.

Водночас відповідно до підпункту 14.1.54 пункту 14.1 статті 14 Податкового України дохід з джерелом походження з України це будь-який дохід, отриманий резидентами або нерезидентами, у тому числі від будь-яких видів їх діяльності на території України (включаючи виплату (нарахування) винагороди іноземними роботодавцями), її континентальному шельфі, у виключній (морській) економічній зоні.

Фізична особа резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи, є платником податку з доходів фізичних осіб. Об`єктом оподаткування резидента є, зокрема, загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання)

Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

При цьому, відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України (за загальним правилом 18 відсотків).

За змістом підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV ПК України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV ПК України.

З наведених норм права вбачається, що юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням термінів її виплати, ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу.

Також суд при вирішенні даної скарги враховує, що відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року справляння та сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19.

Як убачається з матеріалів справи, Буковинським державним медичним університетом, як податковим агентом, було у повному обсязі сплачено заборгованість у виконавчому провадженні № 77522547, стягнуту за рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 14 жовтня 2024 року у справі № 727/13828/25, а саме, 65743 гривні 46 копійок, яка із вирахуванням встановлених законодавством України податків і зборів в сумі 12819 гривень 97 копійок (податок на доходи фізичних осіб в сумі 11 833 гривень 92 копійки та військовий збір в сумі 986 гривень 15 копійок) становила 52923 гривень 49 копійок.

Вказане підтверджується листом № 11556/6/24-13-24-07 Головного управління ДПС у Чернівецькій області від 11 червня 2025 року (а.с.63).

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням засад верховенства права, обов`язковості виконання рішень, законності, диспозитивності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, гласності та відкритості виконавчого провадження, розумності строків виконавчого провадження, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями, забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

Діючи у межах свої повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження», державний виконавець підставно урахував, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 14 жовтня 2024 року, на виконання якого видано виконавчий лист, що перебував у виконавчій службі на виконанні, з Буковинського державного медичного університету на користь ОСОБА_1 стягнуто компенсацію втрати частини заробітної плати та середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, з вирахуванням із цих сум обов`язкових платежів і зборів.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори (див. пункт 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі № 9901/407/19).

Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (ст.74 Закону України «Про виконавче провадження»).

За змістом ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч.3ст.451 ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги..

Враховуючи вказане, апеляційний суд вважає, що державний виконавець Кучерко В. І., діяв в межах своїх повноважень та відповідно до вимог закону, оскільки боржник виплатив стягувачу усю суму, відповідно до рішення суду.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ст. 376 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги скасовує судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з неповним встановленням обставин, які мають значення для справи, порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Буковинського державного медичного університету задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду м.Чернівці від 05 грудня 2025 року скасувати.

У задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Дата складання повного тексту постанови - 17 лютого 2026 року.

Головуючий М.І. Кулянда

Судді: І.Б. Перепелюк

О.О. Одинак