Провадження № 2/712/1330/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року м. Черкаси

Соснівський районний суд м. Черкаси в складі:

головуючого - судді Пономаря В.О.,

за участю секретаря судового засідання Рясик Д.Д.,

представника відповідача Поліщука О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

І. Описова частина

1.1. Короткий виклад позиції позивача та відповідача

У грудні 2025 року до Соснівського районного суду м. Черкас надійшла позовна заява ТОВ «ФК Єврокредит» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позивач зазначає, що 16.04.2021 між Акціонерним товариством «МЕГАБАНК» та відповідачем укладено заяву-договір № TDB.2021.0007.10436 (картковий продукт todobank) про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування, за яким банком встановлено відновлювальну кредитну лінію, і відповідач користувався кредитними коштами.

За твердженням позивача, відповідач належним чином зобов`язання не виконав, унаслідок чого станом на 03.09.2024 утворилась заборгованість: 9 739,06 грн - за кредитом та 18 634,60 грн - за відсотками, усього 28 373,66 грн.

При цьому зазначено, що після 03.09.2024 додаткові нарахування не здійснювались, умови договору в односторонньому порядку не змінювалися.

Також позивач посилається на перехід права вимоги: спочатку від АТ «Мегабанк» до ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» за договором відступлення прав вимоги № GL1N426240 від 03.09.2024, а надалі - до ТОВ «ФК Єврокредит» за договором відступлення прав вимоги № 1/12 від 27.12.2024.

У позовних вимогах позивач просить розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження (за наявними матеріалами), а також стягнути з відповідача 28 373,66 грн заборгованості (кредит і відсотки) та судові витрати, зокрема судовий збір 2 422,40 грн і витрати на правничу допомогу 11 200,00 грн.

Відповідачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника Поліщука О.Ю., подала відзив на позовну заяву, у якомузаперечила проти задоволення позову. Зазначила, що сам факт посилання позивача на заяву-договір приєднання до комплексного обслуговування не підтверджує виникнення грошового зобов`язання у заявленому розмірі, оскільки у матеріалах відсутні первинні документи, які б безпосередньо підтверджували отримання кредитних коштів (платіжні доручення, чеки, деталізація транзакцій тощо), а надані виписки є внутрішніми обліковими документами кредитора й потребують критичної перевірки.

Також у відзиві наголошено на відсутності зрозумілого та перевірюваного розрахунку боргу: не розкрито механізм і періоди нарахування процентів, застосовані ставки, а також не надано покрокового розрахунку руху коштів та формування основної і процентної заборгованості, що позбавляє суд можливості перевірити правильність заявленої суми.

Окремо відповідач поставила під сумнів належність позивача як кредитора та доведеність переходу права вимоги: договори відступлення самі по собі, на її думку, не підтверджують реальність і розмір боргу, відсутні переконливі докази індивідуалізації зобов`язання в реєстрах боржників і належного повідомлення боржника про зміну кредитора, а також посилалась на вимоги ст. 1082 ЦК України щодо повідомлення боржника.

Крім того, відповідач вказала, що позивач не надав технічних та електронних доказів належного волевиявлення відповідача на укладення електронного договору (даних щодо використання одноразового ідентифікатора/смс-коду, лог-файлів, ІР-адрес, часу сесій тощо), а також не довів передачі відповідачу примірника договору з додатками у спосіб, що дозволяє встановити отримувача.

Відповідач також заперечила проти стягнення витрат на професійну правничу допомогу у сумі 11 200 грн як неспівмірних із ціною позову та характером спору й таких, що не обґрунтовані з огляду на вимоги ст. 137, 141 ЦПК України.

У прохальній частині відзиву відповідач просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, а у разі часткового задоволення відмовити у стягненні нарахованих відсотків, комісій, штрафних санкцій та інших додаткових платежів.

Представник позивача Журавльов С.Г. подав відповідь на відзив. Щодо доказів видачі кредиту та розміру боргу позивач зазначив, що виписки з рахунку позичальника є належними доказами, посилаючись на положення Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а також на Постанову Правління НБУ № 75, відповідно до якої виписка з клієнтського рахунку за наявності визначених реквізитів може слугувати первинним документом. Позивач навів розрахунок тіла кредиту за виписками: відповідачка користувалась кредитним лімітом з 22.04.2021, остання операція отримання кредитних коштів 07.03.2022; усього використано 18 547,98 грн, сплачено на погашення тіла 8 808,92 грн (остання оплата 21.01.2022), отже борг за тілом становить 9 739,06 грн. Також зазначено, що нарахування та сплата процентів зафіксовані у виписках із зазначенням періодів і сум, а ставки процентів визначені умовами заяви-згоди.

Щодо переходу права вимоги позивач зазначив, що 03.09.2024 між АТ «Мегабанк» та ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» укладено договір відступлення, а 27.12.2024 договір № 1/12 між ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» та ТОВ «ФК Єврокредит», при цьому зобов`язання відповідачки індивідуалізоване у реєстрах до договорів. До позову подано засвідчений витяг з реєстру щодо конкретного боржника. Позивач пояснив ненадання повного Додатку № 1 тим, що він містить 403 аркуші та 19 880 договорів і включає банківську таємницю, а подання витягу є раціональним і законним способом доказування. Також послався на ч. 2 ст. 95 ЦПК України щодо можливості подання засвідченого витягу, якщо значення має лише частина документа.

Стосовно повідомлення боржника про відступлення права вимоги позивач зазначив, що відповідний обов`язок покладається на первісного кредитора згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування», а навіть за умови неповідомлення боржника це не звільняє його від виконання грошового зобов`язання за невиконання його жодному з кредиторів.

1.2. Рух справи в суді та процесуальні рішення

Позовна заява «ФК Єврокредит» 04.12.2025 надійшла до Соснівського районного суду м. Черкаси.

Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.12.2025 позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження, вирішено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Відповідачка ОСОБА_1 , діючи через свого представника ОСОБА_2 , 15.01.2026 подала відзив на позовну заяву.

Представник позивача ОСОБА_3 20.01.2026 подав відповідь на відзив.

Суд 09.02.2026 перейшов до стадії ухвалення рішення.

1.3. Позиція сторін у судовому засіданні

Представник позивача в судове засідання не з`явився, подавши 05.02.2026 заяву щодо проведення судового засідання без участі представника позивача.

Представник відповідача Поліщук О.Ю. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав наведених у відзиві. Окремо просив застосувати наслідки пропуску строку для звернення до суду з позовною заявою.

ІІ. Мотивувальна частина рішення

2.1. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, оцінка суду

Щодо укладення кредитного договору

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори.

За змістом ч. 1 та 2 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами ч. 1 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом встановлено, що 16.04.2021 між Акціонерним товариством «Мегабанк» та ОСОБА_1 укладено заяву-договір № TDB.2021.0007.10436 про приєднання до договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank (далі Кредитний договір), який складається з публічної частини договору, яким є договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб щодо карткових продуктів todobank з додатками, розміщений у місці інформування клієнта та на сайті АТ «Мегабанк»: www.megabank.ua та в мережі інтернет www.todobank.com, та індивідуальної частини, якою є вказана заява - договір.

Індивідуальною частиною кредитного договору (заявою-договором) визначено істотні умови кредитування, зокрема: встановлення максимального ліміту кредитної лінії 20 000,00 грн, тип кредиту - кредитна лінія, мета кредиту - споживчі цілі, строк кредиту 12 місяців, пільговий період 62 дні, процентна ставка (фіксована) 56 % річних, процентна ставка у пільговий період - 0,0001 %, орієнтовна реальна річна процентна ставка 87,30 %, а також обов`язковий мінімальний платіж 5 % від використаного доступного ліміту та порядок й строки його сплати.

Крім того, у заяві-договорі відповідачка підтвердила приєднання до публічної частини договору комплексного банківського обслуговування та ознайомлення з її умовами, у тому числі тарифами, що свідчить про прийняття запропонованих банком умов договору приєднання. Такі умови узгоджуються з правовою природою договору приєднання (ст. 634 ЦК України) та способом його укладення шляхом приєднання до публічних правил обслуговування, зафіксованих у письмових документах.

Умовами заяви-договору також визначено строк дії договору - протягом 3 (трьох) років з моменту підписання заяви-договору, а за відсутності заяви сторін про розірвання - його продовження на той самий строк. Відповідачка підтвердила отримання примірника заяви-договору та додатків у день підписання.

Отже, надана позивачем заява-договір містить погоджені сторонами істотні умови кредитного договору (предмет, розмір кредиту, проценти, строк та порядок виконання), оформлена у письмовій формі та підписана відповідачкою, а тому суд доходить висновку, що кредитний договір № TDB.2021.0007.10436 від 16.04.2021 між АТ «Мегабанк» та ОСОБА_1 є укладеним у розумінні ст. 638, 1054 ЦК України.

Щодо факту видачі кредиту

Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов`язання як правового зв`язку між двома суб`єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов`язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов`язання надано право, що кореспондує обов`язку першої. Обов`язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов`язання (ст. 510 ЦК України).

Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.

Водночас характер спірних правовідносин свідчить, що надання кредиту у даному випадку здійснювалося не шляхом разового перерахування коштів позичальнику, а шляхом встановлення відновлювальної кредитної лінії (овердрафту) на поточному рахунку клієнта, тобто шляхом надання можливості здійснювати розрахункові операції та отримувати готівку понад фактичний залишок коштів на рахунку, але в межах доступного ліміту кредитної лінії.

Судом враховано, що відповідно до п. 2 розділу «Запевнення та умови» Кредитного договору банк на підставі заяви клієнта відкрив ОСОБА_1 поточний рахунок у гривні, що обслуговується за дебетово-кредитною схемою, поточні рахунки в іноземній валюті за дебетовою схемою, а також видав платіжну картку міжнародної платіжної системи. Факт отримання клієнтом картки та її номер зафіксовано у заключному розділі договору (реквізити та підписи сторін).

На поточний рахунок у гривні банк надав клієнту кредит шляхом встановлення доступного ліміту кредитної лінії у межах максимального ліміту, визначеного договором.

Факт користування відповідачкою кредитними коштами підтверджується виписками з рахунку, які містять записи про здійснення операцій за договором № TDB.2021.0007.10436, у тому числі про списання коштів у торговельній мережі (POS/e-com) та інші розрахункові операції.

Виписки також відображають нарахування відсотків за користування овердрафтом/простроченим овердрафтом із зазначенням періодів нарахування та операції з їх погашення.

Заперечення відповідачки про відсутність первинних документів на підтвердження видачі кредиту суд оцінює критично, оскільки, згідно з нормативним регулюванням НБУ, виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом за умови наявності встановлених реквізитів і підтверджує виконані за операційний день операції.

Крім того, у справі відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 зверталася до АТ «Мегабанк» зі скаргами або до суду з позовом щодо невиконання банком обов`язку з відкриття рахунку чи видачі картки або ненадання можливості користуватися кредитом. Відповідачкою таких доказів суду не подано.

Окремо суд враховує, що з виписок убачається не лише використання кредитного ліміту, а й здійснення платежів у рахунок погашення заборгованості, що узгоджується з фактом існування та виконання сторонами кредитних правовідносин.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що АТ «Мегабанк» виконав свій обов`язок щодо надання кредиту шляхом встановлення доступного ліміту кредитної лінії та забезпечення можливості проведення операцій понад залишок коштів на рахунку, а відповідачка фактично отримала (використала) кредитні кошти, що підтверджується виписками з рахунку.

Згідно з виписками по рахунку позичальника станом на 03.09.2024 сформувалася заборгованість у загальному розмірі 28 373,66 грн, яка складається із заборгованості за кредитом 9 739,06 грн та заборгованості зі сплати відсотків 18 634,60 грн.

Щодо стягнення заборгованості за відсотками

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит та сплатити проценти, а за змістом ст. 1048 ЦК України розмір і порядок сплати процентів визначаються договором.

Як установлено судом, індивідуальною частиною кредитного договору (заявою-договором) сторони погодили істотні умови кредитування, зокрема пільговий період 62 дні, фіксовану процентну ставку 56 % річних а у пільговий період 0,0001 %, а також порядок і строки внесення обов`язкового мінімального платежу.

З матеріалів справи вбачається, що станом на 03.09.2024 заборгованість відповідачки зі сплати відсотків, у тому числі прострочена, визначена банком у сумі 18 634,60 грн, що включена до загальної суми боргу та підтверджена довідкою-розрахунком і виписками з рахунку.

Оцінюючи доводи відповідача про відсутність зрозумілого та перевірюваного розрахунку відсотків, суд враховує, що надані виписки містять відомості про нарахування процентів із зазначенням періодів, їх віднесення до прострочених, а також операції з погашення відсотків за договором овердрафту. Зокрема, у виписці, сформованій у програмному комплексі АТ «Мегабанк», відображені операції «нарахування відсотків за користування овердрафтом … за період …», «прострочення кредитної заборгованості за відсотками», «погашення відсотків».

Аналогічні операції відображені й у виписці, сформованій у програмному комплексі НБУ (Єдина інформаційно-облікова система НБУ), зокрема «нарахування %% за період …» та «віднесення прострочених %%» за кредитним договором № TDB.2021.0007.10436.

При цьому позивач зазначив, що після 03.09.2024 жодних додаткових нарахувань, у тому числі процентів не здійснювалося, ані первісним кредитором після відступлення права вимоги, ані новими кредиторами. Відповідно заявлена до стягнення сума відсотків охоплює лише нарахування до дати визначення заборгованості станом на 03.09.2024.

Водночас суд враховує засади змагальності та диспозитивності цивільного процесу (ст. 12, 13 ЦПК України) і правило розподілу тягаря доказування (ст. 81 ЦПК України), відповідно до яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивач на підтвердження розміру процентної заборгованості надав виписки та розрахунок, які суд оцінив у сукупності з іншими доказами за правилами ст. 89 ЦПК України. Натомість відповідачка, заперечуючи проти стягнення відсотків і посилаючись на недостатню деталізацію нарахувань, не подала контррозрахунку, не надала доказів неправомірності застосованої процентної ставки чи неправильності періодів нарахування та не заявляла клопотань про витребування доказів у порядку ст. 84 ЦПК України (зокрема про витребування у позивача детальної довідки-розшифровки нарахування відсотків по датах, ставках та підставах нарахування). За таких обставин самі лише загальні посилання відповідача на неперевірюваність розрахунку без вчинення передбачених процесуальним законом дій для уточнення й перевірки цих нарахувань та без подання належних доказів на підтвердження заперечень не спростовують подані позивачем документи і не дають підстав для відмови у стягненні процентів.

Щодо правонаступництва

За нормою ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Згідно із ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Відповідно до ст. 1082 ЦК України боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Однак відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 23.09.2015 у справі № 6-979ц15, боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку щодо погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору. Неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Згідно зі ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Статтею 1078 ЦК України передбачено, що предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події.

Суд установив, що первісним кредитором за кредитним договором № TDB.2021.0007.10436 від 16.04.2021 було АТ «Мегабанк». Надалі право вимоги за вказаним зобов`язанням двічі відступалося.

Так, 03.09.2024 між АТ «Мегабанк» та ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» укладено договір № GL1N426240 про відступлення прав вимоги. Зі змісту матеріалів справи вбачається, що новий кредитор набуває права вимоги за основними договорами з моменту укладення договору, але не раніше отримання Банком у повному обсязі коштів за відступлені права вимоги. При цьому до нового кредитора переходять усі права кредитора за основними договорами (включно з правом вимагати сплати основного боргу, процентів, неустойки тощо).

Факт індивідуалізації зобов`язання ОСОБА_1 у складі портфеля, що відступався за договором № GL1N426240, підтверджується витягом із Додатку № 1 до цього договору (реєстру договорів), де зазначено боржника (ПІБ та РНОКПП), номер і дату кредитного договору, а також розмір заборгованості станом на 03.09.2024: 9 739,06 грн (основний борг) та 18 634,60 грн (відсотки), всього 28 373,66 грн. Також з витягу вбачається ідентифікація сторін відступлення (Банк та новий кредитор ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс»). Крім того, у матеріалах справи наявні відомості про оплату за лот GL1N426240 відповідно до протоколу аукціону, що узгоджується з умовами договору щодо моменту набуття прав вимоги.

Пунктом 2 договору № GL1N426240 передбачено право нового кредитора після набуття прав вимоги здійснювати подальше відступлення таких прав третім особам. Користуючись цим правом, 27.12.2024 ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» уклало з ТОВ «ФК Єврокредит» договір № 1/12 про відступлення прав вимоги.

Факт переходу права вимоги до ТОВ «ФК Єврокредит» підтверджується витягом із Додатку № 1 до договору № 1/12 (реєстру договорів), у якому також індивідуалізовано зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № TDB.2021.0007.10436 від 16.04.2021 та зазначено розмір заборгованості станом на 27.12.2024: 9 739,06 грн (основний борг), 18 634,60 грн (відсотки), всього 28 373,66 грн. Реквізити та підписи сторін у поданому витягу свідчать, що учасниками відступлення за договором № 1/12 є ТОВ «ФК «Мустанг Фінанс» та ТОВ «ФК Єврокредит».

Доводи відповідача про недоведеність переходу права вимоги через ненадання повного реєстру боржників суд оцінює критично. З урахуванням того, що для вирішення спору має значення лише частина документа, яка стосується конкретного боржника та конкретного договору, подання засвідченого витягу відповідає процесуальній можливості, передбаченій ч. 2 ст. 95 ЦПК України. Позивач обґрунтував неможливість і недоцільність подання повного додатку № 1 значним обсягом та наявністю відомостей, що охороняються законом.

Щодо посилань відповідача на ст. 1082 ЦК України та відсутність доказів повідомлення про відступлення права вимоги, суд виходить з того, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не припиняє самого грошового зобов`язання і не звільняє боржника від його виконання. Боржник у такому разі має право виконати зобов`язання первісному кредитору, однак відсутні дані про виконання ОСОБА_1 зобов`язання будь-кому з кредиторів після виникнення прострочення. Водночас позивач звернув увагу, що за правилами ч. 1 ст. 18 Закону України «Про споживче кредитування» обов`язок повідомлення споживача про відступлення права вимоги покладається на первісного кредитора (а при наступному відступленні - на відповідного попереднього кредитора).

За сукупністю наведених доказів суд доходить висновку, що ТОВ «ФК Єврокредит» належними та допустимими доказами підтвердило набуття права вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № TDB.2021.0007.10436 від 16.04.2021 у тому обсязі, який існував на момент переходу права вимоги, а отже є належним позивачем у справі.

Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу строків позовної давності суд дійшов такого висновку

Статтею 256 ЦК унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1 та 5 ст. 261 ЦК України).

За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст. 263 та 264 ЦК України.

Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12.03.2020 на всій території України було встановлено карантин.

Законом України від 30.03.2020 № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02.04.2020.

У зв`язку з цим, початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02.04.2020 Законом № 540-IX.

Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06.09.2023 у справі № 910/18489/20.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24.00 год 30.06.2023 відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02.04.2020 до 30.06.2023.

Поряд із цим Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 год 30 хв 24.02.2022 строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.

Законом України від 15.03.2022 № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17.03.2022.

Надалі Законом України від 08.11.2023 № 3450-ІХ «Про внесення змін до Цивільного кодексу України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30.01.2024.

Законом України «Про внесення зміни до розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо поновлення перебігу позовної давності від 14.05.2025 № 4434-IX, який набрав чинності 04.09.2025 пункт 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України виключено.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29.01.2024, а після 30.01.2024 перебіг такого строку зупинився до 04.09.2025.

З огляду на це, в разі якщо позовна давність не спливла станом на 02.04.2020, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30.06.2023 - на строк дії карантину, а надалі до 29.01.2024 - на строк дії воєнного стану), а з 30.01.2024 до 04.09.2025 перебіг строку звернення до суду зупинявся.

Зазначені висновки відповідають тим, що наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 903/602/24.

З урахуванням того, що право вимоги у кредитора виникло після настання строку виконання зобов`язання за кредитним договором (не пізніше 16.04.2022), а також беручи до уваги законодавчі зміни щодо продовження та зупинення перебігу позовної давності під час карантину і воєнного стану (зокрема продовження на час карантину та воєнного стану, а з 30.01.2024 до 04.09.2025 зупинення перебігу), суд дійшов висновку, що станом на день звернення з позовом 04.12.2025 трирічний строк позовної давності не сплив, у зв`язку з чим заява відповідача про застосування наслідків спливу строку позовної давності є необґрунтованою і задоволенню не підлягає.

2.2. Щодо розподілу судових витрат

Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Вирішуючи питання про відшкодування позивачеві судових витрат на професійну правничу допомогу під час розгляду цієї справи, суд враховує вимоги ч. 1, 2, 3 ст. 137 ЦПК України, якими передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

З аналізу цих положень процесуального права суд робить висновок, що на підтвердження понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу необхідно суду надати такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 зробила правовий висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Із досліджених судом матеріалів справи встановлено, що позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано копії таких документів: 1) договору про надання правничої допомоги №1/07 від 01.07.2025, укладений між ТОВ «ФК Єврокредит» та адвокатським об`єднанням «Альянс ДЛС»; 2) реєстру боржників від 21.07.2025, зі змісту якого суд встановив, що на виконання умов п. 2.1 договору № 1/07 ТОВ «ФК Єврокредит» передало, а АО «Альянс ДЛС» отримало в роботу заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором № TDB.2021.0007.10436; 3) акту приймання-передачі послуг з правничої допомоги №12119500 від 14.08.2025, в якому міститься перелік наданих правових послуг; 4) свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Журавльова С.Г.; 5) ордер на надання правничої допомоги.

Суд констатує, що позивачем надано належні та допустимі докази щодо наданої правничої допомоги та її вартості.

Разом із тим, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.08.2019 у справі № 915/237/18, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті ж самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Так, у рішеннях ЄСПЛ від 12.10.2006 у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10.12.2009 у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26.02.2015 у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28.11.2002 вказано, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження.

Отже, вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також, судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану сторін.

У постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Застосовуючи такий підхід в даній справі, суд не вважає заявлений до відшкодування позивачем розмір витрат на професійну правничу допомогу, відповідним критеріям реальності наданих адвокатських послуг, розумності їх розміру, конкретним обставинам справи з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони. Такий розмір витрат на правничу допомогу є очевидно неспівмірним, хоча і не суперечить умовам укладеного договору про надання правової допомоги, оскільки справа не належить до категорії складних, не потребує вчинення значної кількості процесуальних дій з боку представника, який не брав участі в судових засіданнях, а в даній категорії справ склалася усталена судова практика.

З урахуванням рівня складності вказаної справи, обсягу виконаних робіт (складання типової позовної заяви), враховуючи ціну позову, суд приходить до висновку про можливість стягнення витрат на правничу допомогу в сумі 4 000,00 грн, що відповідає наведеним вище обставинам.

Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача витрат по оплаті судового збору, то суд зазначає про таке.

Частиною 1 ст. 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Водночас ч. 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Із дослідженої платіжної інструкції кредитового переказу коштів № 4691 від 14.11.2025 суд установив, що позивачем понесені судові витрати зі сплати судового збору в сумі 2 422,40 грн, які згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

На підставі вищевикладеного і керуючись ст. 7, 9, 11-13, 81-82, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273, 280, 282 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Єврокредит» заборгованість за договором від 16.04.2021 № TDB.2021.0007.10436 в розмірі 28 373 (двадцять вісім тисяч триста сімдесят три) грн 66 (шістдесят шість) коп., судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2 422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 (сорок) коп. та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4 000 (чотири тисячі) грн.

Рішення може бути оскаржене в загальному порядку до Черкаського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повне судове рішення складено 13.02.2026.

Найменування учасників справи:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «ФК «Єврокредит», адреса місцезнаходження: вул. Ушинського, 1, оф. 105, м. Дніпро, .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Суддя В.О. Пономар