ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

Іменем України

18 лютого 2026 року

м. Харків

справа № 629/6107/25

провадження № 22-ц/818/1030/26

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Тичкової О.Ю.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал спліт»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 вересня 2025 року в складі судді Харабадзе К.Ш.,-

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Глобал спліт» звернулось до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитними договорами та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що між АТ «Креді Агріколь Банк» та відповідачем було укладено кредитні договори: № 5/3093029 від 23.09.2025 , відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 26700,00 гривень строком на 60 місяців з 30.08.2021 до 29.08.2026, шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника; кредитний договір № 498993 від 13.11.2017 , відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 10000,00 гривень. 29.08.2023 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт», укладено договір № 4-2023 про відступлення прав вимог до відповідача. Відповідач знаходиться в Реєстрі до Договору про відступлення права вимоги, АТ «Креді Агріколь Банк» повідомив його про те, що відбулось відступлення прав вимоги за договором № 4-2023 від 29.08.2023 до ТОВ «Глобал Спліт» стало новим кредитором та має право вимагати від відповідача погашення кредитної заборгованості за кредитними договорами. На виконання умов Договору відступлення прав вимоги відповідач був повідомлений про необхідність перерахувати заборгованість. В зв`язку невиконанням взятих на себе зобов`язань станом на 08.08.2025 року у позичальника утворилась загальна сума заборгованості за Договором № 5/3093029 у розмірі 42509,14 грн., за договором № 498993 10868,82 грн.

Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 вересня 2025 року позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал спліт» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» заборгованість за кредитним договором № 5/3093029 від 30.08.2021 року у розмірі 29159 гривень 14 копійок, заборгованість за кредитним договором № 498993 від 13.11.2017 року у розмірі 10868 гривень 82 копійки, витрати по сплаті судового збору у розмірі 1816,55 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивачем позовні вимоги доведені та обґрунтовані в частині наявності заборгованості за кредитними договорами, проте вимога про стягнення комісії суперечить нормам закону.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив рішення суду першої інстанції - скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Зазначив, що позивач не надав належні та допустимі докази на підтвердження позовних вимог, не надано належного доказу, жодного первинного документа, який би підтвердив видачу та отримання кредиту відповідачем. Позивачем пропущено строки позовної давності. Вважає, що відсутні докази отримання права вимоги новим кредитором .

Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до частин 1-5 статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що 13.11.2017 року між Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 було укладено договір про відкриття поточного (карткового рахунку), видачу кредитної платіжної картки та їх обслуговування № НОМЕР_1 , відповідно до умов якого останньому було видано кредитну картку з встановленим кредитним лімітом у сумі 10000,00 грн. Строк користування 24 місяці, зі сплатою процентів 36% річних.

13.11.2017 між сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту, в якому обумовлено всі істотні умови кредитування.

Банк свої зобов`язання за кредитним договором виконав у повному обсязі, що підтверджується виписками по рахунку за період з 13.11.2017 по 06.10.2023.

30.08.2021 року між Акціонерним товариством «Креді Агріколь Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №5/3093029.

Відповідно до п. 1.1. Договору, Банк надає Позичальнику кредит в сумі 26700,00 грн., строком на 60 місяців - з 30.08.2021 року до 29.08.2026 року (включно). Позичальник сплачує платежі для погашення заборгованості за Договором щомісячно в число місяця, визначене Графіком платежів по кредиту (Додаток №1 до Договору, що є його невід`ємною частиною), як День повернення кредиту.

Відповідно до п.1.2 Кредитного договору, Кредит надається позичальнику на споживчі потреби шляхом зарахування кредитних коштів на рахунок позичальника № НОМЕР_2 .

Відповідно до п.п. 1.4 Договору, за користування кредитом Позичальник щомісячно сплачує процентну винагороду, в розмірі 11.00% річних (фіксована процентна ставка), починаючи з дня надання кредиту до моменту повного погашення заборгованості за Договором, комісійну винагороду за обслуговування кредитної заборгованості (комісія) щомісячно, в розмірі 2.50% у місяць від суми кредиту.

АТ «Креді Агріколь Банк» свої зобов`язання за договором виконав, надавши ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 26700,00 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №38566344-1 від 30.08.2021 року, а також випискою з рахунку.

Як вбачається із розписок долучених позивачем до матеріалів справи, ОСОБА_1 АТ «Креді Агріколь Банк» відповідно до умов кредитного договору було видано платіжні картки: 23.11.2017 року № НОМЕР_3 ; 19.11.2019 року № НОМЕР_4 ; 10.12.2021 № НОМЕР_5 .

29.08.2023 року між АТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ «Глобал Спліт» укладено договір про відступлення права вимоги № 4-2023, відповідно до п. 2.1 якого у відповідності до умов цього договору первісний кредитор передає (відступає) новому кредитору права вимоги до боржників, а новий кредитор набуває права вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та сплачує первісному кредитору за відступлення права вимоги грошові кошти у сумі, що дорівнює ціні договору у порядку та строки встановлені цим договором.

Згідно з п. 3.1 договору право вимоги переходить від первісного кредитора до нового кредитора з дати підписання ними відповідного реєстру прав вимоги за зразком, наведеним в додатку № 1 до договору, що становить його невід`ємну частину.

15.09.2023 АТ «Креді Агріколь Банк» та ТОВ «Глобал Спліт» підписали додаток № 5 до договору про відступлення права вимоги № 4-2023 від 29.08.2023 та Реєстр прав вимог № 1.

Таким чином, 15.09.2023 року відбулась передача права вимоги за кредитним договором №5/3093029 від 30.08.2021 року та кредитним договором №498993 від 13.11.2017 року до ТОВ «Глобал Спліт».

Відповідно до додатку №5 до договору про право відступлення права вимоги №4-2023 від 29.08.2023 року ТОВ «Глобал Спліт» отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором 5/3093029 від 30.08.2021 року в сумі 42509,14 грн. та за кредитним договором №498993 від 13.11.2017 року в сумі 10868,82 грн.

У зв`язку із невиконанням взятих на себе обов`язків ОСОБА_1 станом на 08.08.2025 року має непогашену заборгованість перед ТОВ «Глобал Спліт» за договором №5/1090493 від 30.08.2021 року у розмірі 42509,14 гривень, з яких: сума простроченої заборгованості за основним боргом 24725,39 гривень; прострочена заборгованість за відсотками 4433,75 гривень; прострочена заборгованість за комісією 13350,00 гривень; пеня та штрафи 0,00 гривень; за кредитним договором № 498993 від 13.11.2017 року у розмірі 10868,82 грн, з яких прострочена заборгованість за основним боргом 8097,50 грн, прострочена заборгованість за відсотками 2771,32 грн, пеня та штрафи 0,00 грн.

30.04.2025 ТОВ направило відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення повідомлення про відступлення права вимоги АТ «Креді Агріколь Банк» Товариству з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» та необхідність сплатити поточну заборгованість в сумі 42509,14 грн ( а.с. 59).

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом ст. ст. 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до частини першої статті 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення.

Таким чином, у ЦК України встановлена можливість замінити кредитора у зобов`язанні шляхом відступлення права вимоги новому кредитору, вчинивши відповідний правочин у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким відступається.

Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.

Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт.

Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. За змістом частини першої статті 4 Закону України 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»(далі - Закон № 2664-III) факторинг вважається фінансовою послугою.

У пункті 5 частини першої статті 1 Закону № 2664-IIIзазначено, що фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Вимоги до договору про надання фінансових послуг передбачені в статті 6 Закону № 2664-III.

Так, за змістом частини першої статті 6 Закону № 2664-III договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання - для фізичної особи, найменування та місцезнаходження - для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.

Крім того, відповідно до пункту 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, від 06 лютого 2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03 квітня 2009 року № 231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів-суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.

Відповідно до абзацу 1 частини першої статті 1077 ЦК України договір факторингу передбачає, зокрема те, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника).

Отже, за договором факторингу фактором має надаватися фінансова послуга, яка полягає в наданні коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту (пункт 6 частини першої статті 4 Закону № 2664-III), тобто грошові кошти мають передаватися клієнту у розпорядження, і клієнт має сплатити фактору за відповідну послуги з фінансування (надання позики або кредиту).

При цьому, така плата за надану фактором послугу може бути, як зазначила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18, пункт 61), встановлена у твердій сумі, у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається, у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної в договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю. Сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатися як плата за надану фактором фінансову послугу. Натомість грошова вимога, що передається клієнтом фактору, може відступатися клієнтом фактору у зв`язку з її продажем останньому (частина першої статті 1084 ЦК України) або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, оскільки за змістом частини другої статті 1084 ЦК України фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок заставленої грошової вимоги до боржника. Таким чином, договір факторингу є змішаним договором, який обов`язково поєднує у собі елементи договору позики або кредитного договору та елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

За змістом ст. 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Особливості регулювання правовідносин за договорами споживчого кредиту передбачені також Законом України «Про захист прав споживачів».

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Якщо кредитодавець згідно з договором про надання споживчого кредиту одержує внаслідок порушення споживачем умов договору право на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, або на вилучення продукції чи застосування іншої санкції, він може використати таке право лише у разі: 1) затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла щонайменше - на три календарні місяці; або 2) перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; або 3) несплати споживачем більше однієї виплати, яка перевищує п`ять відсотків суми кредиту; або 4) іншого істотного порушення умов договору про надання споживчого кредиту. Якщо кредитодавець на основі умов договору про надання споживчого кредиту вимагає здійснення внесків, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі внески або повернення споживчого кредиту можуть бути здійснені споживачем протягом тридцяти календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла-шістдесяти календарних днів з дня одержання повідомлення про таку вимогу від кредитодавця. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про надання споживчого кредиту, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Наведені приписи дають підстави виснувати, що ч. 4ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» встановила обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту.

Отже, звернення до суду з позовом про дострокове повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту не замінює визначений вказаним Законом порядок. Якщо кредитодавець звертається до суду з таким позовом, не виконавши вимоги ч. 4ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування», не дотримавши передбачений зазначеним договором порядок, то в останнього як у позичальника відсутній обов`язок достроково повернути кошти за договором про надання споживчого кредиту, а у суду відсутня підстава для задоволення відповідного позову у частині, яка стосується дострокового стягнення коштів за таким договором.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 41 Закону України «Про Національний банк України» та частинами першою, другою статті 68 Закону України «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), Національний банк України встановлює обов`язкові для банківської системи стандарти та Правила ведення бухгалтерського обліку і фінансової звітності, що відповідають вимогам законів України та міжнародним стандартам фінансової звітності. Банки організовують бухгалтерський облік відповідно до внутрішньої облікової політики, розробленої на підставі Правил, встановлених Національним банком України відповідно до міжнародних стандартів бухгалтерського обліку. Бухгалтерський облік має забезпечувати своєчасне та повне відображення всіх банківських операцій та надання користувачам достовірної інформації про стан активів і зобов`язань, результати фінансової діяльності та їх зміни.

Підставою для бухгалтерського обліку операцій банку відповідно до підпункту 2.1.1 Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30 грудня 1998 року № 566, чинного на час виникнення спірних правовідносин, зі змінами та доповненнями, є первинні документи, які фіксують факти здійснення цих операцій. У разі складання їх у вигляді електронних записів при потребі повинно бути забезпечене отримання інформації на паперовому носії.

Пунктом 5.1 глави 5 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), визначено, що інформація, яка міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа.

Згідно з пунктом 5.4 цього Положення, особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня.

Пунктом 5.6 вказаного Положення визначено, що виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Отже, виписки з особових рахунків клієнтів є регістрами аналітичного обліку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій.

Матеріали справи містять належні докази на підтвердження того, що взяті на себе зобов`язання за кредитними договорами первісний кредитор виконав своєчасно і повністю, надавши ОСОБА_1 кредитні кошти, однак в порушення зазначених умов договору останній зобов`язання за договором належним чином не виконав та позичені грошові кошти не повернув.

Позивачем в підтвердження боргу надано виписки по рахункам боржника, які є первинними документами та підтверджують здійснені по банківському рахунку операції.

З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що сума простроченої заборгованості за основним боргом 24725,39 гривень з яких, прострочена заборгованість за відсотками 4433,75 гривень; прострочена заборгованість за комісією 13350,00 гривень; пеня та штрафи 0,00 гривень; за кредитним договором № 498993 від 13.11.2017 року у розмірі 10868,82 грн, з яких прострочена заборгованість за основним боргом 8097,50 грн, прострочена заборгованість за відсотками 2771,32 грн, пеня та штрафи 0,00 грн.

Доводи відповідача про не надання позивачем первинних бухгалтерських документі у відповідності до ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», спростовуються платіжною інструкцією № 38566344-1 від 30.08.2021, згідно якої на рах. НОМЕР_2 , який було відкрито позичальнику ОСОБА_1 АТ «Креді Агріколь Банк», відповідно до кредитного договору, перераховано кошти у розмірі 26700,00 грн, призначення платежу: надання кредиту згідно кредитного договору №5/3093029 від 30.08.2021, виписками по рахунку.

15.09.2023 року відбулась передача права вимоги за кредитним договором №5/3093029 від 30.08.2021 року до ТОВ «Глобал Спліт». Відповідно до додатку №1 до договору про право відступлення права вимоги №4-2023 від 29.08.2023 року ТОВ «Глобал Спліт» отримало право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором 5/3093029 від 30.08.2021 року в сумі 42509,14 грн. та за кредитним договором №498993 від 13.11.2017 року в сумі 10868,82 грн.

На підтвердження передачі права вимоги позивачем до суду надано копію договору відступлення права вимоги №4-2023 від 29.08.2023 року з додатками, копію реєстру боржників від 15.09.2023 до Договору про відступлення права вимоги № 4-2023 від 29.08.2023, копію платіжного доручення про придбання актива.

Надані докази підтверджують перехід права вимоги, тому є належними та допустимими, що спростовує доводи апеляційної скарги.

Також надано докази направлення на адресу відповідача листа - пропозиції щодо повернення кредитних коштів, що є вимогою про дострокове повернення кредиту ( а.с. 59).

Оскільки позивачем було дотримано процедуру досудового врегулювання спору, позовні вимоги на дострокове повернення кредиту є обгрунтованими.

Враховуючи те, що заявлена позивачем до стягнення заборгованість за нарахованими комісіями є несправедливою, суперечить принципу добросовісності, є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків на погіршення становища споживача, за своєю природою є дискримінаційним та таким, що суперечить моральним засадам суспільства, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» заборгованості за комісією, простроченою комісією задоволенню не підлягають.

Також, судом першої інстанції вірно зазначено, щопозивачем не пропущено строк позовної давності, що підстави для застосування наслідків спливу строків позовної давності у даній справі відсутні , оскільки починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності продовжився на строк дії карантину, який тривав до 30 червня 2023 року, а починаючи з 24 лютого 2022 року строк позовної давності продовжився на строк дії в Україні воєнного стану та таке продовження діяло на час звернення позивача до суду з позовом ( 28.08.2025).

Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Виходячи з вищевикладеного, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Оскільки судове рішення перевіряється в межах доводів та вимог апеляційної скарги, судова колегія вважає, що рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, ст.375, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 23 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.Ю. Тичкова

Судді: Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина