ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 216/5141/23

провадження № 61-17621св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (далі - Верховний Суд):головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. (суддя-доповідач),

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1

на заочне рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року у складі судді

Онопченка Ю. В.та постанову Дніпровського апеляційного суду

від 21 листопада 2024 рокуу складі колегії суддів: Остапенко В. О.,

Бондар Я. М., Зубакової В. П.,

у справі

за позовом ОСОБА_1 (далі - позивачка)

до

відповідача російської федерації (далі - відповідач, рф)

про відшкодування шкоди,

ухвалив постанову про таке:

I. Вступ

1. У серпні 2023 рокупозивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про відшкодування шкоди.

2. Суд першої інстанції відмовив у позові.

3. Суд апеляційної інстанції скасував заочне рішення районного суду

в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, ухвалив в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. В іншій частині рішення районного суду залишив без змін.

4. Позивачка оскаржила судові рішення в касаційному порядку. Підставою касаційного оскарження вказала те, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перелік яких навела

у касаційній скарзі. Також посилається на порушення судами норм процесуального права.

5. Оскаржувані судові рішення переглядаються в межах, передбачених статтею 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК), у зв`язку із чим Верховний Суд вирішує питання права, а не факту.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються у частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , в іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому касаційним судом в касаційному порядку не переглядаються.

ІІ. Короткий зміст позовних вимог

6. Позов обґрунтований так:

- 20 лютого 2014 року розпочалася військова збройна агресія рф проти України, що призвело до окупації рф частини території України, а саме: Автономної Республіки Крим і міста Севастополя та включення цієї території до складу рф на правах суб`єктів федерації - Республіки Крим та міста федерального значення Севастополь, про що було проголошено рф 18 березня 2014 року нібито внаслідок проведення

16 березня 2014 року так званого референдуму про статус Криму. З цього моменту фактично розпочалася перша фаза військової збройної агресії рф проти України;

- у квітні 2014 року розпочалася друга фаза збройної агресії рф проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужби рф проголосили створення Донецької народної республіки (07 квітня 2014 року) та Луганської народної республіки (27 квітня 2014 року);

- 27 серпня 2014 року рф розпочала масове вторгнення регулярних підрозділів Збройних Сил рф на територію Донецької та Луганської областей;

- 21 лютого 2022 року президент рф Путін підписав укази про визнання Донецької народної республіки та Луганської народної республіки самостійними республіками, а також підписав з республіками договори про дружбу, співпрацю та допомогу;

- 24 лютого 2022 року розпочалася збройна агресія рф проти України - повномасштабне вторгнення агресора рф на суверенну територію України, обстрілявши крилатими ракетами великої дальності з території Білорусі майже всі міста України. У даний час Україна залишається об`єктом збройної військової агресії з боку рф яку остання здійснює;

- рф своїми протиправним діями заподіяла як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, порушуючи їхні права, у тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами, як на території АРК, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України. Таким чином, рф несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території;

- з інформації, розміщеної The Washington Post і Нафтогаз України в мережі Інтернет встановлено, що за час незаконної окупації Криму та Донецької області рф присвоїла 41 родовище вугілля, 27 родовищ природного газу, 14 родовищ пропану, 9 родовищ нафти, 6 родовищ залізної руди, 2 родовища титанової руди, 2 родовища цирконієвої руди, а також по одному - урану, золота та великий кар`єр з видобутку вапняку, який раніше використовувався для виробництва сталі в Україні. За підрахунками експертів Нафтогаз України, Україна втратила 63 відсотки покладів вугілля, 11 відсотків родовищ нафти, 20 відсотків родовищ природного газу, 42 відсотки родовищ металів і 33 відсотки родовищ рідкісноземельних корисних копалин, у тому числі літію, які є об`єктами права власності Українського народу;

- рф взяла під контроль чимало українських родовищ корисних копалин, вартість яких оцінюється в 12,4 трильйона доларів США, і це лише половина доларової вартості 2209 родовищ, повідомила газета The Washington Post (WP) із посиланням на аналіз, проведений на замовлення канадською аналітичною компанією SecDev. Також, рф захопила 63 % вугільних родовищ, 11 % родовищ нафти, 20 % родовищ природного газу, 42 % покладів металів та 33 % рідкісноземельних та інших важливих корисних копалин, включаючи літій;

- «Акціонери» України, якими є Український народ, тобто громадяни України понесли збитків у сумі 36 трильйона 700 мільярдів доларів США, що на кожного громадянина України припадає 1 990 149,79 доларів США, якщо брати за розрахунок чисельність громадян України в загальній кількості 18 440 823 людини, враховуючи динаміку виробництва споживання хліба населенням України за 2020 рік, без врахування населення та тимчасово окупованих територіях, які за час окупації в добровільному порядку набули громадянства рф;

- як зазначає Державна служба статистики України за 1 півріччя 2020 року виробництво хліба та хлібобулочних виробів становило 373 тисячі тонн хліба, що за весь 2020 рік становитиме 746 000 тонн, середньостатистична кількість споживання хліба (кг) на одну людину на рік становить 88,38 кг/рік (2020) без врахування населення на тимчасово окупованих територіях. Так, 746 000 тонн/людино/рік: 88,38 кг/людино/рік, що 8 440 823 людини, добавимо до цієї кількості 10 мільйонів людей, які виїхали з України за кордон - отримаємо 18 440 823 людини;

- незаконна експропріація рф зазначених вище природних ресурсів України під час незаконної окупації території АРК, Луганської та Донецької областей рф порушила низку прав і основоположних свобод, визначених

у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод

(далі - Конвенція) і Протоколів до неї, що призвело до нанесення їй шкоди.

7. Враховуючи викладене, позивачка просила:

? визнати повномасштабну збройну агресію рф проти України геноцидом Українського народу;

? стягнути з рф на свою корись майнову шкоду в розмірі

1 990 149,79 дол. США та 5 200 000 грн моральної шкоди.

ІII. Короткий зміст рішення суду першої інстанції

8. Заочним рішеннм Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року у позові відмовлено.

9. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з такого:

- позовні вимоги про визнання повномасштабну збройну агресію рф проти України геноцидом Українського народу є безпідставними, оскільки позивачкою при зверненні до суду та під час розгляду справи не надано суду будь-яких доказів завдання їй матеріальної шкоди та завдання збитків відповідно до статей 22, 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК);

- позивачка не надала суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження факту завдання їй неправомірними діями рф моральної шкоди.

IV. Короткий зміст постанови апеляційної інстанції

10. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада

2024 рокуапеляційну скаргу представника позивачки задоволено частково.

Заочне рішення районного суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди скасовано, ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову.

Стягнено з рф на користь позивачки моральну шкоду у розмірі 100 000 грн.

У решті позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відмовлено.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

11. Задовольняючи частково позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд виходив з таких підстав:

- у зв`язку зі збройною агресією рф проти України позивачка зазнала душевних страждань і приниження, перенесла стрес і побоювання за свою безпеку, були порушені її нормальні життєві зв`язки, що потребує вчинення додаткових зусиль для організації свого життя та захисту порушеного права;

- визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів врахувала характер допущеного рф правопорушення, глибину душевних страждань позивачки, позбавлення її можливості реалізації своїх прав, а також вимоги розумності та справедливості.

12. Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача майнової шкоди та завданих збитків, виходячи з такого:

? матеріали справи не містять належних і допустимих доказів про те, що внаслідок військової агресії рф та тимчасової окупації суверенної території України позивачці завдано майнової шкоди;

? позивачка не довела розмір цієї шкоди;

? позивачка не надала належні та допустимі докази на підтвердження точності приведених розрахунків кількісних та вартісних еквівалентів українських родовищ, корисних копалин, зазначені в публікації, а також точну чисельність населення громадян України, осіб, які в добровільному порядку набули громадянства рф на тимчасово окупованих територіях на час вирішення спору тощо;

? доводи позивачки є абстрактними, не містять жодного обґрунтування негативного впливу окупації рф природних ресурсів України, саме на її конкретні реальні індивідуально виражені права, свободи чи інтереси, при цьому покликається на порушення інтересу українського народу, частиною якого вона є, і для якого цей інтерес має значення, що свідчить про відсутність предмета захисту у суді, адже позивачкою не визначено права, свободи чи інтересу, які мають бути захищені (поновлені) у судовому порядку, що фактично вказує на безпредметність заявленого позову.

13. Також апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України геноцидом Українського народу з огляду на те, що юридичне визнання подій в Україні геноцидом можливе лише компетентним судом після проведення відповідного розслідування.

V. Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

14. У касаційній скарзі позивачка просить оскаржувані судові рішення скасувати, справу направити на новий розгляд до іншого районного суду.

15. Касаційна скарга обґрунтована таким:

- ухвала про відкриття провадження не направлялася заінтересованим особам;

- судпершої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про залучення до участі у справі представника та клопотання про врегулювання спору за участю судді;

- суддя Онопченко Ю. В. порушив порядок розгляду заяви про його відвід;

- суд першої інстанції належним чином не повідомив позивачку про судове засідання, яке відбулося 10 липня 2024 року;

- суддяОнопченко Ю. В. порушив порядокрозміщень в ЄДРСР судових рішень;

- апеляційний суд, порушені судом першої інстанції норми процесуального права, не усунув;

- суди обох інстанції видали їїпредставнику оскаржувані судові рішення, які не містять підписів суддів, що розглядали справу;

- відмовляючи у задоволенні вимоги про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації державою-агресором природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської, Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу, суди не взяли до уваги, що постановою від 14 квітня 2022 року № 2188-ІХ Верховна Рада України вже визнала збройну агресію рф проти України геноцидом Українського народу, яку мали застосувати при вирішенні спору;

- вимога про визнання повномасштабної збройної агресії рф проти України, захоплення військовим шляхом значної частини території суверенної держави - України та експропріації природних родовищ корисних копалин, які знаходяться на тимчасово окупованих територіях Луганської та Донецької областях і АР Крим, геноцидом Українського народу не є безпідставною, оскільки ця обставина відома широкому колу осіб, в тому числі і суду, а тому є загальновідомою в силу частини третьої статті 82 ЦПК та не потребує додаткового доказування;

- вказує, що у рішеннях, які набрали законної сили, суд з рф на користь громадянина України стягнув моральну (немайнову) шкоду в розмірі 5 200 000 грн, а також матеріальну шкоду у розмірі 1 990 149,79 дол. США, встановивши таким чином обставини стосовно рф, які дозволили суду стягнути на користь позивача з рф моральну шкоду та матеріальну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії рф проти України;

- суди в порушення частин четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК не досліджували обставини, встановлені судовими рішеннями в аналогічних справах, перелік яких навела в касаційній скарзі;

- суд апеляційної інстанцій застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 490/9551/19, від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19, від 18 травня 2022 року у справі № 760/17232/20.

VІ. Рух справи у суді касаційної інстанції

16. У грудні 2024 року позивачка звернулася до Верховного Суду

із касаційною скаргою на заочне рішення суду першої інстанції та постанову апеляційної інстанції.

17. Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху.

18. Ухвалою Верховного Суду від 19 березня 2025 року відкрито касаційне провадження.

19. Матеріали справи надійшли до Верховного Суду 05 грудня 2025 року.

20. Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

21. Відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву на касаційну скаргу.

VIІ. Позиція Верховного Суду

22. Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах розгляду справи судом касаційної інстанції (див. пункт 5), Верховний Суд зазначає таке.

23. У касаційній скарзі позивачка, зокрема, посилається на те, що суд першої інстанції належним чином не повідомив її про судове засідання, яке відбулося 10 липня 2024 року (див. пункт 15).

24. В такому випадку Верховний Суд враховує, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд

і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі

(частини перша та друга статті 2 ЦПК).

25. Ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час

і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи (частина перша статті 8 ЦПК).

26. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (стаття 211 ЦПК).

27. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно (частини третя та п`ята статті 128 ЦПК).

28. Днем вручення судової повістки є, зокрема, день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи (пункт 2 частини восьмої статті 128 ЦПК).

29. За змістом наведених приписів право на інформацію про дату, час і місце розгляду справи, а також на отримання судового виклику з такою інформацією учасник справи та його представник мають саме у тих справах, які призначені до розгляду у судовому засіданні. Відповідного обов`язку повідомляти інформацію про дату, час і місце розгляду справи у суду немає, якщо судове засідання не проводиться, тобто коли розгляд справи відбувається у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами (частина тринадцята статті 7 ЦПК).

30. Обов`язок суду повідомити учасників справи про дату, час і місце судового засідання є реалізацією однієї з основних засад цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку зумовлює порушення не лише права учасника справи на таке повідомлення, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства. Розгляд справи у суді першої інстанції за відсутності учасника справи, якого не було повідомлено про місце, дату і час судового засідання, є обов`язковою, безумовною підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення апеляційним судом, якщо такий учасник справи обґрунтував його апеляційну скаргу такою підставою (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, Верховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 461/2716/20).

31. Якщо, відхиляючи доводи скаржника, апеляційний суд не звернув увагу, що той не був належним чином повідомлений про судове засідання, тоді як пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК за такої ситуації передбачає обов`язкову підставу для скасування судового рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення, висновок апеляційного суду про залишення без змін рішення суду першої інстанції є помилковим (див. mutatis mutandis постанову Верховного Суду від 14 січня 2026 року у справі № 201/6242/21).

32. У матеріалах справи немає жодних доказів належного повідомлення ОСОБА_1 чи її представника про дату, час і місце судового засідання, призначеного на 10 липня 2024 року, у якому суд першої інстанції ухвалив заочне рішення, зокрема, доказів направлення їм судових повісток та, як наслідок, їх отримання (вручення).

33. Такі обставини вказують на те, що позивачка та її представник не були належним чином повідомлені судом першої інстанції про дату, час та місце розгляду справи 10 липня 2024 року (див. пункти 31-32).

34. Подання представником позивачки заявипро розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки не виключає необхідності повідомляти позивачку про дату, час і місце судового засідання (див. постанову Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 360/375/18).

35. Суд першої інстанції вказаного не врахував та розглянув справу за відсутності ОСОБА_1 та її представника, щодо яких немає відомостей про належне повідомлення про дату, час та місце розгляду справи.

36. ОСОБА_1 в апеляційній скарзі звертала увагу на такі порушення судом першої інстанції норм процесуального права (а. с. 97 зворот).

37. Проте апеляційний суд на ці доводи належної відповіді (з урахуванням матеріалів справи) не дав, виснував про залишення рішення суду першої інстанції без змін, не звернувши увагу, що пункт 3 частини третьої статті 376 ЦПК України передбачає обов`язкову підставу для скасування рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення за відсутності у матеріалах справи підтвердження належності повідомлення учасника справи про дату, час і місце засідання суду, якщо такий учасник обґрунтував апеляційну скаргу такою підставою.

38. Інші аргументи касаційної скарги колегія суддів не аналізує через наявність підстави для скасування постанови апеляційного суду.

VIII. Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

39. Доводи касаційної скарги щодо неповідомлення судом першої інстанції позивачки про розгляд справи підтвердилися.

40. У ситуації, коли суд першої інстанції розглянув справу за відсутності сторони, яка не була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи, а суд апеляційної інстанції, повідомивши відповідну сторону належним чином, залишив таке рішення суду першої інстанції без змін, якщо такий учасник справи обґрунтував апеляційну скаргу вказаною підставою, суд касаційної інстанції не може застосувати припис частини другої статті 410 ЦПК (див. mutatis mutandis постанови Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18, Верховного Суду від 18 квітня 2025 року 2025 року у справі № 446/2980/23, від 14 січня 2026 року у справі № 201/6242/21 тощо).

41. Наведене є підставою для направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

42. Оскільки Верховний Суд направляє справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, відповідно до статті 141 ЦПК розподіл судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Із цих підстав,

керуючись статтями 400, 402, 409, 411, 415, 416, 419 ЦПК, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

3. З моменту ухвалення постанови судом касаційної інстанції постанова Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року втрачає законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: В. І. Крат Д. А. Гудима І. О. Дундар Є. В. Краснощоков П. І. Пархоменко