КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/3000/2026
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.

при секретарі Ганжалі С.К.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Пономарьова Дар`я Володимирівна, приватний виконавець Ляпін Дмитро Валентинович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року, ухваленого під головуванням судді Головко Ю.Г.,-

встановив:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із названим позовом.

ОСОБА_1 просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири,яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пономарьовою Д.В., зареєстрований у реєстрі за № 3223; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 грудня 2021 року за індексним номером 62417106 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ; стягнути з відповідачів сплачений судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року у справі № 755/11414/16 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість з урахуванням 3 % річних від суми боргу у розмірі 809 739 грн 80 коп.

20 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість квартири - 300 000 грн 00 коп.

ОСОБА_1 вважає, що ОСОБА_2 відчужив квартиру АДРЕСА_2 з метою приховування нерухомого майна від звернення стягнення на нього для погашення заборгованості за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року названий позов задоволено.

Визнанонедійсним договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського округу Пономарьовою Д.В., зареєстрований в реєстрі за номером 3223, укладений 20 грудня 2021 року між ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ,зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ).

Скасованорішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 20 грудня 2021 року за індексним номером 62417106 про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_3 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , вчиненуприватним нотаріусом Київського міського округу Пономарьовою Д.В., номер запису про право власності 45777408;

Стягнутоз ОСОБА_2 (ідентифікаційний код: НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ) та ОСОБА_3 (ідентифікаційний код: НОМЕР_2 ,зареєстрована за адресою: АДРЕСА_4 ) солідарно судовий збір у розмірі 2 147 грн 20 коп.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В судовому засіданні ОСОБА_2 підтримав доводи апеляційної скарги.

Представник ОСОБА_1 заперечив щодо задоволення вимог апеляційної скарги.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із доведеності посилання ОСОБА_1 на те, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладено між відповідачами з метою уникнення ОСОБА_2 від виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року у справі № 755/11414/16.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року у справі № 755/11414/16 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість із урахуванням 3 % річних від суми боргу у розмірі 809 739 грн 80 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 рокурішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року залишено без змін. Ухвалою Касаційного цивільного суду від 19 січня 2022 року касаційну скаргу на рішення суду від 29 травня 2020 року та постанову суду від 22 листопада 2021 року повернуто ОСОБА_2

20 грудня 2021 року міжОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Вартість квартири становить 300 000 грн 00 коп.

Приватним виконавцем Ляпіним Д.В. відкрито виконавче провадження № НОМЕР_3 про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 у розмірі 809 739 грн 80 коп. на підставі рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020року у справі № 755/11414/16.

Під час перевіркимайнового стану ОСОБА_2 встановлено відсутність у боржника грошових коштів, цінностей, наявного рухомого та нерухомого майна на яке можливо звернути стягнення.

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 зазначає, що договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з метою уникнення від виконання своїх зобов`язань щодо погашення заборгованості, оскільки іншого майна у боржника немає.

За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Згідно до ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

За ч. 1 - 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Так, договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (постановаВерховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 квітня 2023 року в справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року у справі № 755/11414/16 стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість із урахуванням 3 % річних від суми боргу у розмірі 809 739 грн 80 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року залишено без змін.

Відтак, саме з 22 листопада 2021 року у ОСОБА_2 виникло зобов`язання щодо сплати ОСОБА_1 грошових коштів у розмірі 809 739 грн 80 коп.

ОСОБА_2 був достеменно обізнаний про наявність у нього такого зобов`язання перед позивачем, оскільки його представник звертався із апеляційною скаргою до Київського апеляційного суду та до Верхового Суду із касаційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 29 травня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 22 листопада 2021 року.

20 грудня 2021 року, через місяць після набрання рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року законної сили - між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договіркупівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до акту приватного виконавця від 20 вересня 2022 року у рамках виконавчого провадження № НОМЕР_3, у боржника відсутні грошові кошти, цінності, рухоме та нерухоме майна на яке можливо звернути стягнення. Заборгованість ОСОБА_2 не сплачена.

Згідно копії декларації про доходи та майно боржника фізичної особи від 17 серпня 2022 року у ОСОБА_2 відсутні грошові кошти чи будь-яке інше майно, майна на яке можливо звернути стягнення.

До матеріалів справи долучено копію договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 .

За п. 3 та п. 4 договору продаж квартири вчинено за погоджену сторонами суму: 300 000 грн 00 коп. Розрахунок між сторонами проведено до нотаріального посвідчення цього договору сам на сам. Своїми підписами на договорів сторони свідчать, що повний і своєчасний розрахунок проведено.

Матеріали справи не містять доказів здійснення ОСОБА_3 оплати квартири АДРЕСА_2 на користь ОСОБА_2 .

Відповідно до копії виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, через шість місяців після укладення договору-купівлі продажу квартири АДРЕСА_2 ОСОБА_2 створив благодійну організацію «Благодійний фонд медичної допомоги та реабілітації» та зареєстрував її саме за адресою спірної квартири: АДРЕСА_1 .

Заперечуючи щодо позовних вимог, відповідачем долучено до матеріалів справи копію договору позички від 28 лютого 2022 року, за яким ОСОБА_3 передала у користування ОСОБА_2 спірну квартиру АДРЕСА_2 . Договір діє безстроково.

Дослідивши зміст укладеного договору позички, колегія суддів вважає, що право власності на квартиру АДРЕСА_2 фактично не переходило від ОСОБА_2 до ОСОБА_3 .

Враховуючи встановлені фактичні обставини, колегія суддів вважає доведеним посилання позивача на те, що укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 вчинений на шкоду ОСОБА_1 .

Укладаючи договір купівлі-продажу, ОСОБА_2 вчинено дії, які спрямовані на ухилення від виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року щодо сплати заборгованості, яка могла бути стягнута шляхом звернення стягнення на належну відповідачу спірну квартиру. Актом приватного виконавця від 20 вересня 2022 року підтверджено відсутність у ОСОБА_2 іншого майна, на яке можливо звернути стягнення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що важливим для кваліфікації фраудаторного правочину є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна.

Дії ОСОБА_2 свідчать про його недобросовісну поведінку, оскільки відповідачем відчужено єдине належне йому майно після того, як він дізнався про стягнення з нього на користь позивача заборгованості у розмірі 809 739 грн 80 коп.

Встановивши фактичні обставини справи, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо доведеності ознак фраудаторності укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2021 року та обґрунтованості підстав для визнання його недійсним.

Враховуючи, що недійсний правочин не породжує правових наслідків, крім тих, що випливають із його недійсності, відтак, судом першої інстанції обгрунтовано задоволено позовну вимогу про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за ОСОБА_3 , яка проведена на підставі договору купівлі-продажу квартири від 20 грудня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що проведена державна реєстрація права власності за ОСОБА_3 є законною, колегія суддів відхиляє, оскільки її проведено на підставі недійсного договору купівлі-продажу від 20 грудня 2021 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_2 не ухилявся від виконання рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2020 року у справі № 755/11414/16, колегія суддів оцінює критично, оскільки будучи обізнаним про наявність не сплаченого грошового зобов`язання перед позивачем, відповідач відчужив єдине належне йому нерухоме майно.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про те, що при розгляді справи судом першої інстанції допущено порушення норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 27 травня 2025 рокуухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

Керуючись ст. 367, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 27 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 16 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л.П. Сушко