Житомирський апеляційний суд
Справа №283/402/25 Головуючий у 1-й інст. Хомич В. М.
Категорія 11 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.,

за участю секретаря судового засідання Смоляра А.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в м. Житомирі цивільну справу №283/402/25 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні власністю, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малинського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Хомич В.М. у м. Малині,

в с т а н о в и в :

У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив усунути перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати самовільно добудовану стіну з дверима у коридорі загального користування.

Позовні вимоги мотивовані тим, що квартира АДРЕСА_2 має чотири кімнати та перебуває у спільній частковій власності позивача, відповідача та інших осіб. Вказує, що він є власником 26/100 частин квартири, ОСОБА_2 є власником двох кімнат квартири. Відповідач здійснила будівельні роботи з реконструкції квартири: за рахунок приєднання приміщення коридору загального користування розміром 1,26 м х 2,30 м у свою власність. Добудована стіна з металевими дверима в коридорі загального користування здійснює перешкоди позивачу. У зв`язку з цим позивачу, як співвласнику квартири, чиняться перешкоди шляхом самовільного зайняття відповідачем частини коридору загального користування, оскільки фактичне зменшення відповідачем площі місць загального користування обмежує позивача як співвласника багатоквартирного будинку у можливості користування спільним майном.

Рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено. Зобов`язано ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом демонтажу (знесення) за власний рахунок самовільно добудованої стіни (перегородки) з дверима у коридорі даної квартири. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що оскаржуване судове рішення ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи, неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що позивачем не доведено, що саме відповідач ОСОБА_2 звела перегородку, щодо якої ніби то виник спір, чи є вона тимчасовою чи капітальною спорудою, та чи створює вона будь-які перешкоди для позивача. У матеріалах справи відсутній висновок спеціаліста щодо характеристики перегородки, як об`єкта будівництва, рік її побудови. Судом не було спростовано пояснення відповідача щодо того, що ніяких перешкод іншим власникам квартири не створено, так як до позову не додано розрахунків щодо віддаленості перегородки від входу в інші кімнати квартири. Крім того, позов заявлено адвокатом без підтвердження його повноважень.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Встановлено, що ОСОБА_1 є власником 26/100 частин квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується договором дарування частки квартири від 31.10.2024 та витягом з державного реєстру речових прав.

ОСОБА_2 на підставі договору дарування частини квартири від 08.11.2020 є власником 46/100 частин квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 72,3 кв.м., житловою площею 53,6 кв.м., що підтверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно та договором дарування частини квартири.

До складу квартири входить: кімната - 12,8 кв. м.; кімната - 10,1 кв.м.; кімната - 16,8 кв.м.; кімната - 13,9 кв.м.; кухня - 6,5 кв.м.; ванна кімната - 2,6 кв.м.; коридор - 9,6 кв.м. Загальна площа квартири 72,3 кв.м.; житлова площа квартири - 53,6 кв.м.

Відповідно до плану квартири АДРЕСА_2 , що зазначений в технічному паспорті від 14.08.2006 та договору дарування від 31.10.2024 у квартирі зазначений лише один суцільний коридор спільного користування площею 9,6 кв.м.

20 листопада 2020 року ТОВ «Агентство нерухомості «Аннастейшен» на замовлення ОСОБА_2 було виготовлено технічний паспорт на 46/100 частин квартири АДРЕСА_1 . На плані квартири зображено 4 кімнати, при цьому лише у двох з них визначена площа, а також зображено, що коридор складається з двох частин, відокремлених перегородкою з дверима: одна частина 9,6 кв.м. та інша частина з параметрами 2,3 м*1,21 м, що згідно з експлікацією становить 3,2 кв. м.

Відповідно до плану квартири, що зазначений в технічному паспорті від 06.02.2025, виготовленого на замовлення ОСОБА_1 , коридор спільного користування поділений на два окремих коридори площами 6,4 кв. м та 3,3 кв. м.

Допитані у суді першої інстанції свідки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 пояснили, що ОСОБА_2 відгородила частину коридору та зробила собі окремий коридор. Раніше була тимчасова дерев`яна перегородка, а потім ОСОБА_2 зробила капітальну перегородку. Перегородка позивачу заважає, бо навіть не має куди взуття поставити, а двері в кімнату позивача і двері в перегородці при відкритті заважають одне одному.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що встановленням перегородки та дверей в спільному коридорі, позивачу, як співвласнику квартири, чиняться перешкоди у користуванні коридором за його функціональним призначенням, оскільки відбулося фактичне зменшення площі місця загального користування, що обмежує позивача у можливості користування спільним майном.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

У відповідності до ч. 2, 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав, особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб чи завдати шкоди довкіллю. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживанням права в інших формах.

Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі (ч. 1-5 ст. 319 ЦК України).

Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Право власності особи може бути захищено лише у випадку його існування та у разі його порушення, оспорювання чи невизнання.

Згідно із положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб у спосіб, який власник вважає прийнятним та ефективним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності.

Матеріалами справи підтверджено, що квартира АДРЕСА_1 перебуває у спільній частковій власності позивача (26/100), відповідача (46/100), ОСОБА_5 (28/200) та ОСОБА_6 (28/200).

Між співвласниками склався фактичний порядок користування житловими кімнатами в квартирі, зокрема ОСОБА_2 займає дві кімнати: площею 10,1 кв.м та 16,8 кв.м, входи до яких розділяє коридор та які розташовані одна напроти одної. У користуванні позивача перебуває кімната площею 12,8 кв.м.

Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Системний аналіз норм ЦК України визначає, що право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. При цьому кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні.

Матеріалами справи підтверджено, що до складу квартири АДРЕСА_2 належать нежитлові приміщення: кухня 6,5 кв. м; ванна кімната 2,6 кв. м; коридор 9,6 кв. м. Зазначені приміщення, не можуть бути поділені (виділені) між власниками, оскільки належать до приміщень спільного користування.

Разом з тим встановлено, що станом на 20.11.2020 коридор загальною площею 9,6 кв.м. було розділено на дві частини шляхом встановлення перегородки та дверей, зокрема від загальної площі коридору була відділена частина площею 3,2 кв.м, яка знаходиться між кімнатами, які перебувають у фактичному користуванні відповідача.

Згідно з абз. 2 п. 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року, відсутність заперечень попереднього власника майна проти порушення права власності, не пов`язаних із позбавленням володіння, не може бути підставою для відмови в задоволенні позову нового власника про усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Верховний Суд у постанові від 05.02.2025 у справі №523/6665/22 вказав, що новий власник набуває усі права та обов`язки щодо придбаного майна, які мав первісний його власник, а тому є належним відповідачем за заявленими вимогами про знесення самочинного будівництва.

Таким чином, відповідачка несе відповідальність за порушення прав позивача на користування власністю та незалежно від того, чи вона особисто, чи попередній власник її частки у квартирі звів спірну перегородку, зобов`язана усунути зазначені перешкоди.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, встановленням перегородки та дверей в спільному коридорі, позивачу, як співвласнику квартири, чиняться перешкоди у користуванні коридором за його функціональним призначенням, оскільки відбулося фактичне зменшення площі місця загального користування, що обмежує позивача у можливості користування спільним майном.

Тому суд першої інстанції обгрутовано задовольнив позов ОСОБА_1 .

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться в ній є власним трактуванням норм законодавства, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується колегія суддів.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Малинського районного суду Житомирської області від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 23 січня 2026 року.

Головуючий

Судді