провадження № 22-ц/824/2683/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Ярошенко Олесею Миколаївною на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року, про залишення без задоволення клопотання про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у вихованні дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав,

В С Т А Н О В И В:

у грудні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у вихованні дитини, у якому просив:

зобов`язати ОСОБА_1 не чинити ОСОБА_2 перешкод у спілкуванні та вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

визначити наступні способи участі ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - шість місяців на рік, місяць через місяць, за місцем проживання батька без присутності ОСОБА_1 з можливістю відвідувати заклади культури, здійснювати прогулянки та подорожі.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 подала зустрічний позов до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, у якому просила:

позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно його неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2023 року частково задоволено заяву первісного позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини. Визначено час спілкування ОСОБА_2 з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини.

10 липня 2025 року представник відповідача за первісним позовом, позивача за зустрічним позовом звернулась до суду із заявою про скасування заходів забезпечення позову, у якій просила:

скасувати заходи забезпечення позову застосовані ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2023 року у вигляді спілкування ОСОБА_2 з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожного понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини.

Вимоги заяви мотивовано тим, що забезпечення позову шляхом визначення часу спілкування батька з його неповнолітнім сином із застосуванням будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожного понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахуванням графіку та режиму дня дитини призвело до негативних наслідків, адже наразі неповнолітню дитину у віці 16 років змушують до спілкування з батьком, хоча він в дійсності такого спілкування не бажає через психологічний тиск, який на нього чинився зі сторони батька у минулому та продовжує чинитися на теперішній час. У квітні 2025 року ОСОБА_4 звернувся до психолога в Республіці Польща за психологічною допомогою у зв`язку зі стресом, який виник після телефонних розмов з батьком. Дитина також співпрацює з лікарем-психологом ОСОБА_5 онлайн. Лікар у своїй довідці від 08 липня 2025 року рекомендує припинити будь-яке спілкування з батьком на час проведення терапії протягом 6 місяців, оскільки спілкування з батьком може травмувати та призвести до незворотних процесів у психіці дитини. Отже, виконання ухвали про забезпечення позову несе негативні наслідки для психоемоційного стану ОСОБА_3

28 серпня 2025 року до суду надійшли письмові заперечення ОСОБА_2 на заяву про скасування заходів забезпечення позову, у яких позивач за первісним позовом просить відмовити у задоволенні відповідної заяви посилаючись на те, що ухвала суду про забезпечення позову не виконується і звернення дитини до психолога у зв`язку зі стресом через спілкування із батьком не відповідає дійсності, оскільки батько з дитиною не спілкується, номеру телефону сина не має. Саме матір дитини надає психологу відомості необхідні для висновку про негативні наслідки спілкування дитини з батьком, але у Польщі психолог не виявив негативних наслідків спілкування батька з сином. Суд вже розглядав заяву представника ОСОБА_1 про скасування заходів забезпечення позову та відмовив у її задоволенні. Боржниця жодного разу не виконувала ухвалу суду та не відповідала на телефонні виклики. Дитина боїться матір, а не батька та вимушена робити все, що вимагає від неї матір. Не виконуючи ухвалу суду про забезпечення позову мати дитини свідомо налаштовує дитину проти батька, руйнує психоемоційний контакт і родинні зв`язки між ними.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову відмовлено.

Не погодившись із вказаною ухвалою суду, представниця ОСОБА_1 - адвокатка Ярошенко Олеся Миколаївна, 17 вересня 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, незабезпечення балансу інтересів усіх учасників справи, просила скасувати ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року та задовольнити заяву про скасування забезпечення позову.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначила, що суд першої інстанції, не врахував, що саме винесення ухвали про забезпечення позову шляхом встановлення порядку спілкування батька з дитиною без врахування думки дитини призвело до того, що наразі відкрито виконавче провадження по виконанню ухвали, яка має негативний вплив на психіку дитини.

Матеріали справи містять докази того, що спілкування позивача та ОСОБА_3 відбувалося двічі. Окрім того, ОСОБА_6 отримує психологічну травму не тільки від спілкування з батьком, а і від нав`язливих телефонних дзвінків від позивача, які почали відбуватися у будь який час і день не вказаний в ухвалі Дніпровського районного суду м. Києва, та у кількості, яка суперечить здоровому глузду, що підтвердив позивач в судовому засіданні та підтверджуються роздруківкою телефонних дзвінків.

Нав`язливі телефонні дзвінки є формою психологічного насильства, називаються телефонним аб`юзом і вказують на те, що ОСОБА_6 потрапив в аб`юзивні (насильницькі) стосунки, де позивач постійно намагається, принижувати, шантажувати та підкорити своїй волі дитину.

Зауважила, що така поведінка позивача не є поодинокою, адже у 2018 та 2015 роках щодо ОСОБА_2 були порушені кримінальні провадження. За одним з них, 13 вересня 2021 року Бориспільським районним судом Київської області позивача звільнено від кримінальної відповідальності за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності та закрито кримінальне провадження.

З 07 вересня 2018 року по 24 грудень 2018 року ОСОБА_1 разом з дітьми проживала в Київському міському центрі соціально-психологічної допомоги (з наданням тимчасового притулку), як особи, що потерпіли від домашнього насильства.

16 жовтня 2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області було частково задоволено заяву Позивача по зустрічному позову про видачу обмежувального припису і видано на строк два місяці обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 .

У зв`язку з тим, що ОСОБА_2 порушив дію обмежувального припису винесеного рішенням Бориспільського міськрайоного суду Київської області від 16 жовтня 2018 року, 20 грудня 2018 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області ухвалено рішення про продовження обмежувального припису від 16 жовтня 2018 року на строк два місяці обмежувальний припис щодо ОСОБА_2 .

Додатково вказала, що зазначена у двох довідках психолога інформація не суперечить, а доповнює зміст одна одної. Медичний психолог ОСОБА_5 за результатами роботи з дитиною ОСОБА_7 надала медичну рекомендацію з приводу подальшої терапії дитини, натомість суд першої інстанції не маючи фахової підготовки у галузі психології спростував такий висновок, спираючись виключно на категоричність такого судження.

Очевидним є факт того, що наразі дитина перебуває під психологічним натиском позивача і поки не будуть скасовані заходи забезпечення позову дитина не зможе уникнути психологічних тортур, тому що не виконувати ухвалу державний виконавець не має права, щодо уникнення психологічного тиску на дитину на стадії виконання ухвали, то Закон України «Про виконавче провадження в Україні» не передбачає контролю за психічним станом дитини, що унеможливлює закриття виконавчого провадження, або зупинення виконавчого провадження з таких підстав, а отже єдиним можливим способом захисту прав ОСОБА_8 , щодо збереження його психологічного благополуччя є скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 10 листопада 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представницею - адвокаткою Ярошенко Олесею Миколаївною на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року, про залишення без задоволення клопотання про скасування заходів забезпечення позову вжитих ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30 червня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у вихованні дитини, за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про позбавлення батьківських прав, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

18 листопада 2025 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представниця ОСОБА_1 - адвокатка Ярошенко Олеся Миколаївна доводи апеляційної скарги підтримала та просила її задовольнити.

У судовому засіданні ОСОБА_2 заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, вважаючи ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою.

У судове засідання інші учасники справи не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасників справи, які прибули в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви про скасування заходів забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт постановлення ухвали про забезпечення позову шляхом встановлення порядку спілкування батька з дитиною, не може мати негативних наслідків для психіки дитини, а досягнення нормального психологічного стану дитини під час виконання відповідної ухвали залежить від правильності виконання такої ухвали суду, як державним виконавцем, так і батьками хлопчика, що знаходиться поза межами компетенції суду, оскільки не суд здійснює виконання ухвали. Якщо виконання ухвали суду про забезпечення позову призводить до негативних наслідків для дитини, це вказує на невірне її виконання, що не є підставою для скасування самої ухвали про встановлення порядку спілкування дитини з батьком/матір`ю. В той же час, невиконання ухвали суду про забезпечення позову, або тимчасова неможливість її виконання також не є підставою для скасування вжитих судом заходів забезпечення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зважаючи на наступне.

Інститут вжиття заходів забезпечення позову є одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту.

Частиною 1 статті 158 ЦПК України передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

У пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в спорах про зняття арешту з майна» роз`яснено судам, що заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає цивільну справу.

Як передбачено ч. ч. 6-9 ст. 158 ЦПК України, у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення.

У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2022 року у справі №705/4132/19, забезпечення позову в цивільному процесі є одним з інститутів цивільного процесу, що сприяє реалізації конституційних прав завдання цивільного судочинства, яким, згідно зі статтею 3 ЦПК України, є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Регламентації інституту забезпечення позову в цивільному процесуальному праві присвячені статті 149-159 ЦПК України.

Забезпечення позову по суті - це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України).

Забезпечення позову є процесуальним засобом, спрямованим на запобігання можливим порушенням майнових прав чи охоронюваних законом інтересів юридичної або фізичної особи, що полягає у вжитті заходів, за допомогою яких у подальшому гарантується виконання судових рішень, прийнятих за результатами розгляду спору.

Порядок та підстави скасування заходів забезпечення позову встановлено статтею 158 ЦПК України, частинами першою, четвертою, дев`ятою якої передбачено, що суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи. За результатами розгляду клопотання про скасування заходів забезпечення позову, вжитих судом, постановляється ухвала. У випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Отже, забезпечувальні заходи застосовуються та скасовуються судом шляхом ухвалення процесуального рішення - ухвали.

Наслідком скасування заходів забезпечення позову є зняття всіх обмежень/зобов`язань, встановлених забезпеченням позову.

Верховний Суд у своїй практиці виходить з того, що оскільки забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача, суд не повинен скасовувати вжиті заходи до виконання рішення або зміни способу його виконання, за винятком випадків, коли потреба у забезпеченні позову з тих чи інших причин відпала або змінились певні обставини, що спричинили застосування заходів забезпечення позову, або забезпечення позову перешкоджає належному виконанню судового рішення (правові висновки, викладені в постановах від 24 січня 2024 року в справі №552/5655/19, від 05 червня 2024 року в справі №727/3071/23, від 27 червня 2024 року в справі №522/2279/21).

Отже, ухвала суду про вжиття заходів забезпечення позову зумовлює конкретні обмеження щодо вчинення певних дій чи, навпаки, обов`язок вчинити дії учасниками справи або третіми особами, що мають строковий характер та діють до моменту скасування таких заходів судом, який їх вжив, чи судом вищої інстанції у разі скасування ухвали про вжиття спірних заходів забезпечення за їх безпідставністю.

У цій справі ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року частково задоволено заяву позивача ОСОБА_2 про забезпечення позову про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дитини, встановлення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини. Визначено час спілкування ОСОБА_2 з його неповнолітнім сином ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , шляхом застосування будь-яких доступних каналів телекомунікаційного зв`язку кожних понеділка, середи та суботи протягом однієї години з урахування графіку та режиму дня дитини.

Вказана ухвала залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 24 січня 2024 року.

У даній категорії справ позов забезпечується, зокрема, встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин (пункт 3 частини першої статті 150 ЦПК України).

Постановляючи оскаржувану ухвалу місцевий суд надав належну правову оцінку первісним позовним вимогам, за якими ОСОБА_2 просить усунути йому перешкоди у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_4 та встановити способи участі у вихованні дитини.

Відповідно, у даному випадку, обраний ОСОБА_2 вид забезпечення позову є доцільним та співмірним із заявленими вимогами, не є тотожними задоволенню позовних вимог, а невжиття таких заходів може призвести до істотного порушення прав та охоронюваних законом інтересів заявника та утруднити виконання рішення суду в майбутньому.

Для ОСОБА_2 , як того з батьків, хто не проживає з сином, відповідно до усталеної практики Верховного Суду, встановлення графіку спілкування слугує забезпеченню найкращих інтересів дитини, зокрема на підтримання соціального контакту з батьком, а мати не має права перешкоджати матері спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини і таке спілкування відбувається саме в інтересах дитини.

Ухвала Дніпровського районного суду міста Києва від 30 червня 2023 року про забезпечення первісного позову покликана не допустити розрив психологічного зв`язку між батьком і сином з плином часу, з урахуванням їх проживання у різних країнах та неможливості забезпечити фізичні зустрічі під час судового спору між сторонами.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо негативного впливу на психіку неповнолітнього ОСОБА_4 спілкування з батьком колегія суддів сприймає критично.

Інформаційна довідка лікаря-психолога ОСОБА_5 від 08 липня 2025 року, у якій надано рекомендації на час проведення терапії виключити зустрічі та спілкування ОСОБА_4 з батьком, не може бути єдиним належним та допустимим доказом негативного впливу спілкування ОСОБА_2 з сином та, відповідно, безумовною підставою для скасування заходів забезпечення позову. В той час як у висновку Міського психолого-педагогічного консультаційного центру в Ополі при Міському центрі підтримки освіти в Ополі від 25 червня 2025 року психолог не надав жодних висновків щодо впливу спілкування ОСОБА_4 з батьком на його психо-емоційний стан. Припущення щодо причинно-наслідкового зв`язку емоційного стану сина з відновленням його спілкування з батьком зробила мати, ОСОБА_1 , під час попередньої бесіди з психологом. Будь-яких інших доказів негативного впливу спілкування ОСОБА_4 з батьком на його психологічний стан матеріали справи не містять.

Також апеляційний суд критично оцінює посилання апелянтки на порушені у 2015 та 2018 роках кримінальні провадження щодо ОСОБА_9 та застосовані до нього обмежувальні приписи, адже на час постановлення Дніпровським районним судом міста Києва ухвали про забезпечення позову, 30 червня 2023 року, минуло близько 5 років від тих подій, а після постановлення цієї ухвали відсутня інформація про вжиття до ОСОБА_2 будь-яких обмежувальних заходів, що не свідчить про реальний чи потенційно негативний вплив спілкування батька з неповнолітнім ОСОБА_4 .

Крім того, апеляційний суд приймає до уваги, що за поясненнями як позивача за первісним позовом так і представника заявника, з часу постановлення оскаржуваної ухвали щодо забезпечення позову до даного часу (2,5 роки) спілкування сина з батьком фактично відбулося лише два рази, а отже негативний вплив на психологічний стан дитини (17 років) саме цих спілкувань з батьком є досить сумнівним.

Інших доводів на спростування висновків місцевого суду апеляційна скарга не містить, а зводиться до незгоди з судовим рішенням та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, що також не може бути підставою для скасування ухвали суду.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи і спростовуються наявними у справі доказами.

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду першої інстанції не підлягає скасуванню, як така, що постановлена з додержанням вимог закону.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представницею - адвокаткою Ярошенко Олесею Миколаївною - залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 01 вересня 2025 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29 січня 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова