Номер провадження: 22-ц/813/3998/26
Справа № 523/7963/25
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Комлевої О.С., Сегеди С.М.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Одеської міської ради на рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2025 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Одеська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш як п`ять років,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст заяви про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заявниця звернулась із заявою до Пересипського районного суду м. Одеси про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме просить встановити факт того, що з 20.10.2013 року по 17.03.2024 року вона, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і являється спадкоємцем 4 черги, згідно із ст. 1264 ЦК України.

Заяву вмотивована тим, що до жовтня 2013 року вона проживала зі своїми батьками в АДРЕСА_1 .

У АДРЕСА_2 проживала їх далека родичка - ОСОБА_2 . Сім`ї у неї не було, вона була одинока і проживала сама в квартирі, за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 постійно підтримувала зв`язок з ОСОБА_2 , приїздила до неї в гості, а тітка приїжджала до заявника в м. Ізмаїл.

У 2013 році ОСОБА_2 почала хворіти, стан здоров`я її погіршувався і вона запропонувала ОСОБА_1 переїхати проживати до неї. Так як ОСОБА_1 мала наміри переїхати з Ізмаїла до Одеси для працевлаштування і проживання, то остання прийняла пропозицію тітки і переїхала на постійне проживання в її квартиру.

З жовтня 2013 року ОСОБА_1 почала проживати постійно однією сім`єю з ОСОБА_2 в її квартирі.

ОСОБА_1 працевлаштувалася на постійну роботу в ТОВ «Ардекс» і коли працевлаштовувалася то вказала фактичне місце проживання за адресою тітки: АДРЕСА_2 .

У ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був один сімейний бюджет, вони разом вели спільне домашнє господарство. ОСОБА_2 являлась інвалідом 2 групи, у неї була мінімальна пенсія і основні матеріальні затрати сім`ї забезпечувала ОСОБА_1 .

В останні роки ОСОБА_2 постійно хворіла та ОСОБА_1 забезпечувала її ліками возила по необхідності в лікарню і до лікарів, доглядала її коли вона хворіла. ОСОБА_1 також постійно оплачувала комунальні платежі за квартиру і інші матеріальні затрати пов`язані з життєдіяльністю їх сім`ї.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_2 раптово померла. Після її смерті ОСОБА_1 залишилася проживати в її квартирі, розпорядилася її майном, тобто фактично прийняла спадщину.

ОСОБА_1 звернулася до нотаріуса для прийняття спадщини після смерті ОСОБА_2 , так як вважала, що має таке право, так як довгий час проживала з нею однією сім`єю і вона вважалася її родичкою.

Однак нотаріус відмовив в цьому, так як у заявника немає необхідних документів які б підтверджували родинні відносини з тіткою і рекомендував звернутися до суду для встановлення в судовому порядку факту того, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_2 однією сім`єю не менше п`яти років.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Пересипського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2025 року заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Одеська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш, як п`ять років задоволено. Встановлено факт того, що з 20.10.2013 року по 17.03.2024 року ОСОБА_1 проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , та являється спадкоємцем 4 черги, згідно з ст. 1264 ЦК України.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі Одеська міська рада просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким заяву ОСОБА_1 залишити без розгляду, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована, зокрема тим, що встановлення факту спільного проживання необхідне ОСОБА_1 для вирішення питання про прийняття спадщини, до складу якої входить нерухоме майно, право на яке відповідно до вимог ст. 1277 ЦК України зобов`язана заявити Одеська міська рада, оскільки будь-які спадкоємці за законом або за заповітом, або такі, що прийняли спадщину, у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України, після смерті ОСОБА_2 відсутні, що підтверджується матеріалами спадкової справи.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а заява ОСОБА_1 залишенню без розгляду з наступних підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення, суд першої інстанції виходив з того, що є доведеним факт того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживала однією сім`єю з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , більш ніж п`ять років до часу відкриття спадщини, а саме з ІНФОРМАЦІЯ_5 по день смерті останньої.

Однак судова колегія з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитись не може з огляду на наступне.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто право звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, § 36).

Європейський суд з людини (далі ЄСПЛ) також вказує на те, що такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станєв проти Болгарії», заява № 36760/06, § 230).

Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Частиною першою статті 55 Конституції України визначено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (частина перша статті 64 Конституції України).

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп/1997 у справі за конституційним зверненням громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України визначено, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Відмова суду у прийнятті позовних та інших заяв, скарг, оформлених відповідно до чинного законодавства, є порушенням права на судовий захист, яке згідно зі статтею 64 Конституції України не може бути обмежене.

Частиною сьомою статті 19 ЦПК України визначено, що окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до положень статті 293 ЦПК України окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

За частиною другою статті 315 ЦПК України в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Частиною першою статті 316 ЦПК України визначено, що заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Водночас у частині шостій статті 294 ЦПК України визначено, що суд залишає заяву про встановлення факту без розгляду, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, і роз`яснює заінтересованими особами особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції цивільного суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Отже, відповідно до статті 6 Конвенції судом, встановленим законом, який розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем п`ять років до дня смерті, є суд цивільної юрисдикції на підставі статті 19 ЦПК України та пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України.

Такий правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

В основі спадкування за законом знаходиться принцип черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення.

У відповідності до ст.1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживають зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, яким за змістом ч. 2 ст. 1220 ЦК України є день смерті особи.

За змістом ч.1 та ч.2 ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, після спливу одного року з часу відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Суд першої інстанції, розглядаючи заяву ОСОБА_1 про встановлення факту її проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 в період з 20.10.2013 року по 17.03.2024 рокув порядку окремого провадження, не звернув увагу на вказні норми права, а також на те, що в у поясненнях Одеської міської ради на рішення суду першої інстанції вказано про наявність спору про спадкове право на підставі статті 1277 ЦК України.

Таким чином, вимоги ОСОБА_1 повинні розглядатись саме в порядку позовного провадження з урахуванням спору про право і з використанням відповідних процесуальних інститутів позовного провадження.

Таким чином, виявивши спір про право, апеляційний суд відповідно до частини шостої статті 294 ЦПК України дійшов висновку про наявність підстав для залишення заяви без розгляду.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, не довів обставини, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, висновки районного суду не відповідають обставинам справи, у зв`язку з чим є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і залишення заяви ОСОБА_1 без розгляду.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Одеської міської ради задовольнити частково.

Рішення Пересипського районного суду м. Одеси від 13 серпня 2025 року скасувати.

Постановити нове судове рішення.

Заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Одеська міська рада про встановлення факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем не менш, як п`ять років, залишити без розгляду.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 16 лютого 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: О.С. Комлева

С.М. Сегеда