Номер апеляційного провадження 22-ц/824/4211/2026
Головуючий у суді першої інстанції О. В. Грегуль
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

28 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач Акціонерне товариство «СЕНС БАНК»

відповідач ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», подану представником Кізко Лесею Сергіївною, на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді О. В. Грегуль, в примішенні Деснянського районного суду м. Києва,

в с т а н о в и в :

У червні 2025 року до Деснянського районного суду м. Києва звернулось АТ «СЕНС БАНК» з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що 26.06.2020 підписанням оферти на укладення угоди про надання кредиту № 500834269 відповідач запропонував банку укласти угоду надання кредиту, яка є невід`ємною частиною договору про банківське обслуговування фізичних осіб.

Банк прийняв пропозицію відповідача та підписав акцепт пропозицію на укладення угоди про обслуговування кредитної карти та відкриття відновлювальної кредитної лінії. Акцепт пропозиції на укладення угоди отримано відповідачем, про що свідчить його власноручний підпис.

Позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, в зв`язку з чим виникла заборгованість в загальному розмірі 208 798,05 грн., яка складається з кредиту у розмірі 87193,35 грн. та процентів у розмірі 121604,70 грн., яку позивач просить стягнути. А також просив стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору та витрати понесені позивачем за надання правничої допомоги.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року АТ «СЕНС БАНК» відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із рішенням суду, АТ «СЕНС БАНК», через представника Кізко Л.С. подано апеляційну скаргу, у якій банк посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи при вирішенні спору, а також на невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, у зв`язку із чим рішення суду підлягає скасуванню.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою реструктуризації заборгованості підписав Анкету-заяву, оферту, паспорт споживчого кредиту та отримав від банку акцепт, а тому така форма договору сторонами була узгоджена, а у його тексті було погоджено всі істотні умови.

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що відповідачем не спростована презумпції правомірності кредитного договору, а тому всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, на думку апелянта, відповідно до ст.ст. 205, 207 ЦК України, правочин вчинено належним чином, оскільки сторонами вчинено дії, спрямовані на його виконання.

Позичальник кредит отримав, що підтверджується меморіальним ордером №7749516 від 30.06.2020 року, виписками по рахункам № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .

Разом з тим позичальник не довів відсутність заборгованості перед банком у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Зауважує, що відповідачем здійснювалось часткове погашення заборгованості за цим Договором, що свідчить про визнання відповідачем факту його укладення.

Відповідачем ОСОБА_1 через представника Яресько Т.В. подано до суду відзив на апеляційну скаргу позивача.

ОСОБА_1 не заперечує, що мав правовідносини з АТ «Альфа-Банк» до 26.06.2020 року.

Так, між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» було укладено кредитний договір у формі Оферта/Акцепт №501132924, за яким у ОСОБА_1 утворилася заборгованість через включення Позивачем в склад кредитної заборгованості незаконних платежів з комісій РКО (розрахунково-касове обслуговування).

Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що у клопотанні про укладення договору реструктуризації від 26.06.2020 року, наданому АТ «СЕНС БАНК», як «доказ» нібито укладення Кредитного договору №500834269, за яким відбувається стягнення, ОСОБА_1 не просить видавати йому новий кредит, а просить укласти з ним договір реструктуризації вже існуючої заборгованості. Тому, на думку відповідача, дане клопотання не може бути в принципі доказом укладення Кредитного договору №500834269, за яким відбувається стягнення.

Звертає увагу суду на ту обставину, що Паспорт споживчого кредиту не є та не може бути частиною кредитного договору. У Паспорті зазначено, що датою надання інформації є 26.06.2020 року і дана інформація зберігає чинність та актуальність до 26.06.2020 року, що лишній раз підтверджує виключно інформаційну складову даного Паспорту.

В матеріалах справи відсутні докази того, що Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк» від 26.06.2020 року було змінено і публічну пропозицію з сайту www.alfabank.ua було перенесено на сайт https://sensebank.ua/tarifi-ta-umovi, як це стверджує бездоказово Позивач.

Таким чином, дана Анкета-Заява не має жодного відношення до Кредитного договору № 500834269 від 26.06.2020 за яким відбувається стягнення, оскільки є рамковим Договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», а не кредитним договором.

Представник АТ «Сенс Банк», відповідач ОСОБА_1 у судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у відповідності до вимог закону. На час розгляду справи будь-яких заяв, клопотань від позивача до суду апеляційної інстанції не надходило.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник ОСОБА_1 - адвокат Яресько Т.В. проти доводів апеляційної скарги АТ «СЕНС БАНК» заперечила, рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08.10.2025 просила залишити без змін як законне та обгрунтоване.

Враховуючи те, позивач АТ «СЕНС БАНК», відповідач ОСОБА_1 повідомлялися про розгляд справи апеляційним судом, беручи до уваги ч. 2 ст. 372 ЦПК, відповідно до якої неявка сторін, або інших учасників справи належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, суд вважав за можливе розглянути дану справу за відсутності позивача, відповідача та за участі представника відповідача.

Право на доступ до правосуддя не є абсолютним, на цьому наголошує Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Вирішуючи спір у даній справі, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову за недоведеністю позовних вимог перебування сторін саме у кредитних правовідносинах.

Судом зазначено, що сам по собі зроблений позивачем розрахунок заборгованості не є беззаперечним доказом перебування у договірних правовідносинах.

На думку суду, конкретних правових доказів, які б свідчили, що 26.06.2020 між банком і відповідачем з дотриманням приписів чинного законодавства України було укладено саме договір № 500834269 від 26.06.2020 та за яким позивач просить стягнути кошти, як за кредитним договором суду не надано.

Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції і зазначає наступне.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи висновки суду по суті позовних вимог та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд керується наступним.

Так, основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.

Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.

Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.

Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 26.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-Банк» з метою отримання банківських послуг.

12.08.2022 загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «СЕНС БАНК»

В матеріалах справи міститься Анкета - Заява про акцепт Публічної пропозиції АТ «Альфа - Банк» на укладення Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (а.с. 10).

В Анкеті-Заяві зокрема зазначено, що в день підписання цього акцепту Позичальник отримав примірник Договору та всіх додатків до нього. 26.06.2020 року ОСОБА_1 підписанням оферти на укладання Угоди про надання кредиту №500834269 запропонував АТ «Альфа Банк» укласти Угоду про надання споживчого кредиту, яка є невід`ємною частиною Договору про банківське обслуговування фізичних осіб (далі - Угода). Підставою для Угоди є Договір про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Альфа-Банк», що укладений між ним та Банком, на наступних умовах:

- тип кредиту - «Кредит готівкою»;

- сума кредиту - 95 447,98 грн.;

- процентна ставка - 43 % річних, тип ставки - фіксована;

- строк кредиту -84 місяців;

- дата повернення кредиту - 30.06.2027 року;

- порядок повернення кредиту - графік платежів: до 19 числа кожного місяця з дати надання кредиту до повного погашення кредиту по 3 607,02 грн.,

- загальна кількість платежів 84;

- для повернення заборгованості за Угодою визначено використовувати рахунок

№ НОМЕР_2 , відкритий у Банку.

Кредит видався для повернення заборгованості за кредитним договором №501132924 від 17.04.2019 року - розмір 95 447,98 грн.

26.06.2020 ОСОБА_1 звернувся до банку з заявою про реструктуризацію заборгованості в сумі 95 447,98 грн. строком на 84 місяців, обравши термін кредиту, дату погашення та суму щомісячного платежу, зі свого боку Позичальник зобов`язувався, у термін та в розмірах, встановлених договором реструктуризації здійснювати погашення кредиту щомісяця (згідно графіку) (а.с 8 зворот).

У Додатку №1 до Угоди сторони узгодили графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супутніх послуг, а саме дата щомісячного платежу до 19 числа кожного місяця. Розмір мінімального щомісячного платежу 3 607,02 грн (а.с. 9).

Сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту, в розділі 3 якого вказані основні умови кредитування з урахуванням побажань споживача, розділ 5 порядок повернення кредиту (а.с. 7 зворот).

Отже, ОСОБА_1 своїм підписом у паспорті споживчого кредиту підтвердив, що отримав та ознайомилася з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи з умов кредитування.

Таким чином, вказані вище обставини свідчать, що з моменту підписання банком отриманого відповідачем акцепту, угода набула чинності, чим спростовуються посилання апеляційної скарги на відсутність між сторонами договірних правовідносин.

Стаття 9 ЗУ «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті.

Наявність паспорту споживчого кредиту свідчить про попереднє переддоговірне ознайомлення особи з необхідною інформацією перед укладенням правочину.

Банк прийняв пропозицію відповідача та підписав акцепт пропозиції на укладання Угоди.

Акцепт пропозиції на укладення Угоди отримано Відповідачем, про що свідчить його власноручний підпис.

Такий спосіб укладення кредитних договорів передбачений статтями 640-646 Цивільного кодексу України.

Відповідно до норм цих статей:

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору (частина 1 статті 641 ЦК України).

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною (частина 2 статті 642 ЦК України).

Тобто, одна із сторін договору (позичальник або фінансова установа) надає іншій стороні заяву (пропозицію, оферту), в якій пропонує укласти кредитний договір на певних умовах.

Така заява має містити істотні умови договору: ціль кредитування, суму кредиту, процентну ставку, порядок надання і т.д.

Інша сторона (отримувач пропозиції) має надати повну та безумовну відповідь. Це означає, що така відповідь (акцепт) має трактуватись без жодних сумнівів.

Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції (частина 1 статті 640 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 1056-1 ЦК України, процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором.

Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст.6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

ОСОБА_1 звернувся до Банку з метою реструктуризації заборгованості підписав Анкету- заяву, оферту, паспорт споживчого кредиту та отримав від банку акцепт, а тому така форма договору сторонами була узгоджена, а у його тексті було погоджено всі істотні умови.

Презумпція правомірності правочину закріплена у статті 204 ЦК України та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний відповідно до закону судом недійсним.

На думку колегії суддів, апелянтом не спростована презумпції правомірності кредитного договору, а тому всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, відповідно до ст. ст. 205, 207 ЦК України, правочин вчинено належним чином, оскільки сторонами вчинено дії, спрямовані на його виконання.

ОСОБА_1 кредит отримав, що підтверджується меморіальним ордером №7749516 від 30.06.2020 року, виписками по рахункам № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 .

Підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи (ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Згідно з п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, яке затверджено постановою Правління Національного банку України від 04.07.2018 року № 75, виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Тлумачення зазначених норм права дає підстави для висновку, що банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів за конкретним банківським рахунком, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Таких висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 30.01.2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 16.09.2020 року у справі № 200/5647/18, від 28.10.2020 року у справі № 760/7792/14-ц, від 17.12.2020 року у справі № 278/2177/15- ц від 25.05.2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 15.01.2025 року у справі №753/16762/15-ц.

Апеляційний суд зауважує, що позичальник не довів відсутність заборгованості у зв`язку з належним виконанням зобов`язання щодо повернення грошових коштів.

Загальна заборгованість ОСОБА_1 згідно з угодою №500834269 від 26.06.2020 року становить 208 798,05 грн., з яких заборгованість за кредитом складає 87 193,35 грн., заборгованість по відсотках складає 121 604,70 грн.

Окрім того, слід звернути увагу на ту обставину, що відповідачем здійснювалось часткове погашення заборгованості за цим Договором, що свідчить про визнання відповідачем факту його укладення.

Верховний Суд у постанові від 24.10.2019 року у справі № 904/3315/18 наголошував на тому, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 Цивільного кодексу України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення».

Верховний Суд у постанові від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 виснував, що не можна вважати неукладеним договір після його повного або часткового виконання сторонами. Якщо дії сторін свідчать про те, що договір фактично був укладений, суд має розглянути по суті питання щодо відповідності цього договору вимогам закону.

Відповідно до наявних в матеріалах справи виписок та розрахунку заборгованості ОСОБА_1 після отримання кредиту частково погашав заборгованість, що свідчить про укладення сторонами кредитного договору (а.с. 14-34).

Враховуючи вищевикладені обставини, а також факт акцептованого правочину, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог банку.

Оскільки ОСОБА_1 не виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, то у позивача є право вимагати повернення основної суми кредиту та процентів за користування в судовому порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 червня 2020 року відповідач за власної ініціативи звернулась до банку із анкетою-заявою про акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» та отримав на її підставі в кредит грошові кошти, а в подальшому відповідач частково погашав заборгованість, сплачуючи кошти на рахунок кредитора.

Матеріалами справи не спростовують факт отримання ОСОБА_1 кредиту за наведеним вище договором.

У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що «до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій».

Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 5 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17, провадження № 61-2417сво19).

Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.

Крім того, подаючи відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не було спростовано надані банком докази й розрахунок заборгованості, як і не надано свого розрахунку заборгованості.

Колегія суддів вважає, що факт отримання кредиту може бути доведено не лише бухгалтерськими документами, а й сукупністю інших доказів, зокрема: заявою про акцепт публічної пропозиції на укладання кредитного договору, кредитним договором з додатками до нього, розрахунком заборгованості, діями самого позичальника по внесенні коштів на визначений рахунок тощо.

При цьому у справах про стягнення кредитної заборгованості до предмета доказування включаються серед іншого обставини щодо розміру заборгованості, відповідно розрахунок заборгованості є належним доказом наявності та розміру заборгованості в розумінні положень статті 77 ЦПК України.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Застосування норм права, оцінка доказів є саме прерогативою суду. У цій категорії справ розмір кредитної заборгованості має визначатись відповідно до наданих доказів, вимог закону та умов договору.

Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 204/2217/16-ц (провадження 61-47244св18).

Колегія суддів вважає, що обставини наявності між сторонами правовідносин із кредитування і заборгованості відповідача доведено сукупністю документів, які наявні в матеріалах справи.

Суд на зазначене уваги не звернув та безпідставно відмовив у позові.

Неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушенням норм процесуального права у справі, яка переглядається, призвело до неправильного вирішення справи, а це, відповідно до статті 376 ЦПК України, є підставою для скасування судового рішення, ухваленого у цій справі, та прийняття нового судового рішення по суті заявлених вимог АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, які з установлених колегією суддів апеляційного суду обставин справи та наведених мотивів в редакції даної постанови підлягають задоволенню.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог - частина 2 статті 141 ЦПК України.

Таким чином, понесені позивачем та документально підтвердженні судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та апеляційної скарги, що складає суму 6 308, 94 грн (2 550,58 грн + 3 758, 36 грн) слід покласти на відповідача ОСОБА_1 .

Згідно з положеннями частин першої-п`ятої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

При цьому витрати на професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137, частина восьма статті 141 ЦПК України).

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, додатковій постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 727/463/19, постановах Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 02 червня 2022 року у справі № 15/8/203/20.

Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19) зауважила, що суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Отже, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та її адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Тобто, у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката, суд користується досить широким розсудом, який, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині четвертій статті 137 ЦПК України.

Із наданих та досліджених доказів на підтвердження витрат, понесених позивачем на оплату професійної правничої допомоги у суді першої інстанцій, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що звертаючись до суду представник позивача АТ «Сенс Банк» Кізло Л.С. просила суд, стягнути із відповідача на користь АТ «Сенс Банк» витрати на професійну допомогу у розмірі 16 000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу сторона позивача надала копію договору про надання правової допомоги від 28 січня 2025 року.

Апеляційний суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на корить АТ «Сенс Банк» понесені витрати на правничу допомогу в суді першої інстанції у розмірі 10 000 грн 00 коп. При цьому, колегія суддів враховує позицію відповідача щодо відшкодування ним позивачеві витрат на правничу допомогу (відповідач вважає, що відсутні підстави для такого стягнення), відповідач у відзиві на позовну заяву висловив свою незгоду із розміром заявлених витрат, що суд розцінює як його заяву про зменшення розміру витрат на правову допомогу. За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру судових витрат відповідача з 16 000 до 10 000 грн, вважаючи що така сума відшкодування буду законною та справедливою по відношенню до сторін по справі.

Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, п.2 ч.1 ст. 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «СЕНС БАНК», подану представником Кізко Лесею Сергіївною, задовольнити.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (ідентифікаційний код юридичної особи: 23494714, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) заборгованість за кредитним договором № 500834269 від 26.06.2020 в сумі 208 798,05 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (ідентифікаційний код юридичної особи: 23494714, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) витрати по сплаті судового збору у судах першої та апеляційної інстанцій в сумі 6 308,94 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Акціонерного товариства «СЕНС БАНК» (ідентифікаційний код юридичної особи: 23494714, адреса: 03150, м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) витрати на правничу допомогою у суді першої інстанції у розмірі 10 000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 13 лютого 2026 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна