Справа № 139/902/25
Провадження № 2/139/576/25
РІШЕННЯ

іменем України

16 лютого 2026 року Мурованокуриловецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючої - судді Тучинської Н.В.,

з участю:

представника відповідача адвоката Волошенюк О.В.,

секретаря судових засідань Хонькович Л.І.,

розглянувши в селищі Муровані Курилівці у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

10 квітня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 178614 на суму 18750 гривні. Кредитор свої зобов`язання надати грошові кошти виконав у повному обсязі. Відповідач взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту та процентів належним чином не виконав.

16 квітня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено Договір факторингу № 16042025, відповідно до умов якого Позивач набув право грошової вимоги до Відповідача за Кредитним договором № 178614.

Від позивача 29 грудня 2025 року через підсистему "Електронний суд" надійшов цей позов про стягнення заборгованості за кредитним договором, укладеним ОСОБА_1 із ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» 10 квітня 2025 року за № 178614, у сумі 34251 гривня 39 копійок.

30 грудня 2025 року на підставі ч. 6 ст. 187 ЦПК України було отримано підтвердження про зареєстроване місце проживання відповідача в АДРЕСА_1 (а.с. 12).

Ухвалою судді від 30 грудня 2025 року (а.с. 14-15) позовну заяву прийнято до розгляду Мурованокуриловецького районного суду, відкрито провадження у справі та ухвалено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Цією ж ухвалою було задоволено клопотання позивача (а.с. 6-7) про витребування доказів.

20 січня 2026 року до суду надійшли витребувані докази (а.с. 22).

Про час і місце проведення судового засідання на 27 січня 2026 року сторони повідомлені належним чином: позивачу судова повістка-повідомлення направлена до електронного кабінету, а відповідач таку повістку отримав особисто 08 січня 2026 року (а.с. 20).

Відзиву чи будь-яких інших заяв по суті відповідач не подав.

Перше судове засідання на 27 січня 2026 року було відкладено за клопотанням (а.с. 23-24) представника відповідача адвоката Волошенюк О.В. (повноваження на а.с. 25-26, 27) на підставі ч. 4 ст. 279 ЦПК України.

Судові повістки-повідомлення про судове засідання на 03 лютого 226 року були направлені представникам сторін до їх електронних кабінетів.

Представник відповідача адвокат Волошенюк О.В. клопотала про її участь у цьому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку (а.с. 30-31). Таке клопотання було задоволено (а.с. 33).

02 лютого 2026 року представник відповідача адвокат Волошенюк О.В. через підсистему «Електронний суд» подала заяву (а.с. 36-37) про відкладення розгляду справи у зв`язку з її хворобою, хоча належних доказів про таке суду не надала. Будь-яких заяв по суті чи доказів сторона відповідача суду не надала.

В судове засідання 03 лютого 2026 року сторони не з`явилися. Суд визнав неявку відповідача та його представника безпричинною, однак задовольнив клопотання представника відповідача (а.с. 36-37) та відклав розгляд справи 16 лютого 2026 року (а.с. 39).

В судове засідання представник позивача та відповідач не з`явилися.

Позивач в п. 4 позовних вимог просив розгляд позовної заяви здійснювати за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (зворот а.с. 4-5).

На підставі відповідного клопотання (а.с. 43) та ухвали (а.с. 45) представник відповідача адвокат Волошенюк О.В. приймає участь в засіданні в режимі відоеокнференцзв`язку з Вінницького міського суду.

13 лютого 2026 року поза межами робочого часу в суді представник відповідача через підсистему «Електронний суд» подала клопотання (а.с. 46-48) про відкладення судового засідання, поновлення пропущеного на подання відзиву строку та надання доступу до матеріалів справи в електронному вигляді.

За приписами ч. 1 ст. 279 ЦПК України, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими ЦПК України для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 ЦПК України.

Враховуючи обставину, що відповідач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у цій справі 08 січня 2026 року (а.с. 20), що договір про надання правової допомоги між відповідачем та адвокатом Волошенюк Оксаною Валеріївною підписано 26 січня 2026 року (а.с. 26-27), що відповідно до інформації, яка міститься в програмному забезпеченні D-3, адвоката Волошенюк О.В. 26 січня 2026 року внесено як учасника справи і з 28 січня 2026 року вона має доступ до всіх матеріалів електронної справи, що ухвалою суду від 27 січня 2026 року розгляд справи було відкладено для забезпечення подання відзиву, що до суду не надано доказів поважності причин пропуску строку подання відзиву, судом відмовлено представнику відповідача у поновленні процесуального строку та у відкладенні судового засідання.

З урахуванням положень ч. 3 ст. 211, п. 4 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, суд ухвалив про розгляд справи без участі представника позивача та відповідача.

Представник відповідача адвокат Волошенюк Оксана Валеріївна суду пояснила: Її довіритель ОСОБА_1 не заперечує факту укладення кредитного договору із ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» 10.04.2025, однак він не визнає позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з тим, що поданими позивачем документами доведено отримання відповідачем кредиту лише у розмірі 8358 гривень 18 копійок, а не 18750 гривень, крім того, позивач не довів належними та допустимими доказам, що отримав право вимоги саме за кредитним договором з ОСОБА_1 .

Розглянувши справу в судовому засіданні, зокрема, заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши подані позивачем і витребувані за його клопотанням судом докази, суд прийшов до висновку, що позовна вимога підлягає до задоволення, виходячи з такого:

За правилами статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов`язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов`язаний повернути кредит і сплатити відсотки.

Частина 2 ст. 1056-1 ЦК України визначає, що розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

Судом встановлено:

10 квітня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 було укладено Кредитний договір № 178614, відповідно до умов Індивідуальної частини якого Кредитодавець зобов`язується на умовах, визначених цим Договором, надати Позичальнику грошові кошти у сумі 18750 гривень, а Позичальник зобов`язується повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості (п. 2.1.); сума кредиту становить 18750 гривень надається не пізніше наступного дня після укладення Договору в наступному порядку: у розмірі 6641 гривня 82 копійки для погашення заборгованості Позичальника за договором про споживчий кредит №172594 від 24.02.2025 укладеним з Кредитодавцем; у розмірі 8358 гривень копійок на № рахунку/картки Позичальника № НОМЕР_1 , у національній валюті (далі - рахунок Позичальника); у розмірі 3750 гривень шляхом погашення заборгованості Позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 індивідуальної частини (пп. 2.1.1.); проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 350% річних. Тип процентної ставки фіксована. Проценти за користування кредитом нараховуються з дня наступного за днем отримання кредиту Позичальником протягом строку кредитування, зазначений в п. 2.6. цієї індивідуальної частини та/або графіком платежів. Розмір процентної ставки незмінний (п. 2.3.); знижений тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 1 гривня, стандартний (базовий) тариф комісії за управління та обслуговування кредиту складає 100 гривень (п. 2.4.); комісія за надання кредиту складає 3750 гривень, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього Договору за ставкою 20% від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів Позичальника (п. 2.5.); загальний строк кредитування за цим Договором складає 126 днів з 10.04.2025 (дата надання кредиту) до 14.08.2025 (п. 2.6.); періодичність виплат кредиту, процентів та комісії за кредитом становить 1 раз на два тижні. Конкретні дати вказані в графіку платежів (пп. 2.6.1.); орієнтовна реальна річна процентна ставка складає 11424,07% річних (п. 2.8.); орієнтовна загальна вартість кредиту 37209 гривень 39 копійок (п. 2.9.); договір про споживчий кредит, який складається з публічної та індивідуальної частини, а також графіку(ів) платежів набирає чинності з моменту його укладення в електронній формі Сторонами індивідуальної частини і діє до повного виконання Позичальником зобов`язань по цьому Договору (п. 3.1.); приймаючи пропозицію Кредитодавця про укладання кредитного Договору Позичальник також погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, Паспортом споживчого кредиту та Графіком платежів) Договору в цілому та підтверджує, що він до моменту підписання цієї індивідуальної частини/акцепту ознайомився з Публічною частиною, Правилами, паспортом споживчого кредиту, графіком платежів за кредитом, усіма визначеннями, умовами та змістом, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись їх умов (п. 5.3.).

Пунктом (п. 1.2. публічної частини) визначено, що Позичальник підтверджує, що до укладення Договору, Кредитодавець/кредитний посередник заздалегідь у письмовому (паперовому або електронному) вигляді ознайомив його, зокрема, з інформацією, що необхідна була для отримання споживчого кредиту Позичальником, яка містила наявні та можливі схеми кредитування у Кредитодавця, інформацією наведеною в Паспорті споживчого кредиту (Інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма)) форма якої передбачена Законом України «Про споживче кредитування», інформацією зазначеною в ч.ч. 1 та 2 ст. 12 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», у т.ч. надав проект кредитного договору.

Частиною першою ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Загальні правила щодо форми договору визначені ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлена письмова форма, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами.

Отже, ОСОБА_1 приєднався до публічної частини, прийняв умови індивідуальної частини та графіку платежів, що разом становлять єдиний Кредитний договір, шляхом підписання індивідуальної частини електронним підписом 6808fa0f.

На запитання головуючої в судовому засіданні представник відповідача заявила, що ОСОБА_1 визнає факт укладення 10 квітня 2025 року з Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» Кредитного договору № 178614.

Крім того, суд враховує такі положення законодавства:

У п.п. 5, 6 ст. 3 Закону України "Про електронну комерцію" зазначено, електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі; електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) або електронний договір повинні містити інформацію щодо можливості отримання стороною такої пропозиції або договору у формі, що унеможливлює зміну змісту. Якщо покупець (споживач, замовник) укладає електронний договір шляхом розміщення замовлення за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, продавець (виконавець, постачальник) зобов`язаний оперативно підтвердити отримання такого замовлення. Замовлення або підтвердження розміщення замовлення вважається отриманим у момент, коли сторона електронного договору отримала доступ до нього.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію", якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Як зазначив Верховний Суд у постанові від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Заява в судовому засіданні представника відповідача про те, що позивач не довів факту видачі ОСОБА_1 первісним кредитором кредиту в розмірі 18750 гривень, а лише в розмірі 8358 гривень 18 копійок, не ґрунтується на умовах Кредитного договору.

Так, у п. 2.2.1. Кредитного договору № 178614 від 10 квітня 2025 року сторони узгодили суму (загальний розмір) кредиту, що становить 18750 гривень, і надається не пізніше наступного дня після укладення Договору в наступному порядку: у розмірі 6641.82 грн для погашення заборгованості Позичальника за договором про споживчий кредит № 172594 від 24.02.2025 укладеним з Кредитодавцем; у розмірі 8358.18 грн на № рахунку/картки Позичальника № НОМЕР_1 , у національній валюті; у розмірі 3750.00 грн шляхом погашення заборгованості Позичальника за комісією, нарахованою згідно п. 2.5 індивідуальної частини.

Тобто, за умовами договору, з 18750 гривень отриманого ОСОБА_1 кредиту лише 8358 гривень 18 копійок мали бути перераховані на картковий рахунок Позичальника, а решта отриманого кредиту одразу мали бути звернені на погашення заборгованості ОСОБА_1 за іншим кредитним договором та на сплату комісії, передбаченої умовами Кредитного договору № 178614 від 10 квітня 2025 року.

Статтями 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином, в установлений строк і відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

За змістом ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання наступають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Факт виконання первісним кредитором свого кредитного зобов`язання з видачі ОСОБА_1 кредиту перед судом доведено:

1)умовами договору, зокрема, п. 2.9., відповідно до якого на № рахунку/картки Позичальника № НОМЕР_1 , у національній валюті мало бути зараховано лише 8358 гривень18 копійок;

2)довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КРЕДІПЛЮС»від 30.10.2025 № 3886/30-10 (додаток 7 до позовної заяви);

3)довідкою Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «КРЕДІПЛЮС» від 03.11.2025 № 3944/03-12 про проведення взаємозаліку (додаток 22 до позовної заяви), якою доведено, що частина отриманого ОСОБА_1 за кредитним договором № 178614 від 10.04.2025 кредиту в розмірі 6641 гривня 82 копійки у день видачі кредиту звернуто для погашення заборгованості Позичальника за договором про споживчий кредит № 172594 від 24.02.2025;

4)інформацією ПАТ «УКРГАЗБАНК» № БТ-332 від 12.01.2026 ( а.с. 22), в якій зазначено, що в Банку платіжну карту № НОМЕР_2 емітовано на прізвище ОСОБА_1 , і на цей рахунок 10 квітня 2025 року зараховано кошти в сумі 8358 гривень 18 копійок.

Із Картки обліку виконання договору № 178614, сформованої і підписаної первісним кредитором (додаток 13 до позовної заяви), а також з Виписка з особового рахунку за Кредитним договором № 178614 від 10.04.2025, вчиненої позивачем (додаток 14 до позовної заяви), слідує, що ОСОБА_1 взагалі не виконував свого зобов`язання з повернення кредиту та відсотків.

Щодо права ТОВ "ЮНІТ КАПІТАЛ"заявляти вимогу до ОСОБА_1 за Кредитним договором № 178614 від 10 квітня 2025 року:

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 512, ст. 514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Статтею 516 ЦК України визначено порядок заміни кредитора у зобов`язанні. За змістом цієї норми заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

16 квітня 2025 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та Товариством з обмеженою відповідальністю «ЮНІТ КАПІТАЛ» укладено Договір факторингу № 16042025, відповідно до умов якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим Договором.

Пунктом 4.1. договору визначено, що право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимог та Акту приймання-передачі Реєстру, по формі встановленій у відповідних Додатках.

У Витязі з Додатку № 1 до Договору факторингу № 16042025 від 16 квітня 2025 року Реєстр прав вимог № 6 як боржник за кредитним договором № 178614 від 10 квітня 2025 року зазначений ОСОБА_1 , загальна сума заборгованості 37851 гривня 39 копійок, яка складається з: 18750 гривень - заборгованість по основному боргу, 14700 гривень 39 копійок - заборгованість за відсотками, 801 гривня заборгованість по комісії, 3600 гривень заборгованість за штрафними санкціями/пені.

Отже, цими документами спростовується твердження в судовому засіданні представника відповідача про те, що позивач не довів свого права вимоги саме за кредитним договором № 178614 від 10 квітня 2025 року, укладеним між ТОВ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 .

Щодо наявності підстав для задоволення заявленого розміру вимог, суд враховує таке:

Позивач заявив вимогу про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за Кредитним договором № 178614 від 10 квітня 2025 року в сумі 34251 гривня 39 копійок, яка складається з 18750 гривень - заборгованості за тілом кредиту, 14700 гривень - заборгованості за відсотками та заборгованість за комісією 801 гривню.

Таку позовну вимогу позивач обґрунтовує, зокрема, умовами кредитного договору, детальним розрахунком заборгованості, вчиненим первісним кредитором, випискою з особового рахунку за Кредитним договором № 178614 від 10.04.2025. Розмір заявлених до стягнення коштів заявлено у межах загальної вартості кредиту, визначеної п. 2.9 Кредитного договору.

Із наданих до суду позивачем та наведених вище розрахунків заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 жодного погашення заборгованості за період користування кредитом не здійснив.

Відповідач відзиву на позов чи будь-яких пояснень, доказів на спростування заяви позивача про існування заборгованості за кредитним договором, який є предметом цього позову, суду не подав.

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18).

Процесуальні обов`язки відповідача полягають, зокрема, у здійсненні ним активних процесуальних дій, наданні доводів та доказів, що стосуються існування цивільних прав позивача як кредитора у зобов`язанні. Така правова позиція міститься у п. 6.8. постанови ВП ВС від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19.

Одним із загальних принципів цивільного процесу є змагальність сторін, відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

За таких обставин суд вважає обґрунтованим та доведеним розмір заборгованості ОСОБА_1 за Кредитним договором № 178614 від 10.04.2025 в сумі 34251 гривня 39 копійок.

За приписами п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру заявлених позовних вимог.

При зверненні до суду з цим позовом позивачем було сплачено 2422 гривні 40 копійок судового збору (а.с. 8). Суд у цьому рішенні прийшов до висновку про повне задоволення позовних вимог. Таким чином, судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору підлягають компенсації позивачу у повному розмірі.

Статтею 59 Конституції України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з п. 9 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

У цій справі між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» та адвокатським бюро «СОЛОМКО ТА ПАРТНЕРИ» 10 вересня 2025 року було укладено Договір про надання правничої допомоги № 10/09/25-02. Предметом цього Договору є надання правничої допомоги Клієнту в обсязі на умовах передбачених договором (п. 1.1.). За надання правничої допомоги передбачено отримання винагороди у формі гонорару (п. 3.1.). Гонорар складається з суми вартості послуг, тарифи яких узгоджені Сторонами у Протоколі погодження вартості послуг (Додаток 1 до Договору) (п. 3.3). Після належного виконання доручення АБ надає Клієнту Акт прийому передачі наданих послуг (п. 3.4.). Крім того, 11 вересня 2025 року між ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» та адвокатським бюро «СОЛОМКО ТА ПАРТНЕРИ» було укладено Додаткову угоду № 5 до Договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10.09.2025, відповідно до якої Клієнт доручає, а Адвокатське бюро приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу по захисту його прав та інтересів з питань, що відносяться до всіх інстанцій судів загальної юрисдикції, господарських судів та адміністративних судів по справах про стягнення кредитної заборгованості за кредитними договорами, зокрема, з ОСОБА_1 за Кредитним договором № 178614 від 10.14.2025.

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Так, відповідно до Акту прийому-передачі наданих послуг (даний акт є невід`ємною частиною до Договору про надання правничої допомоги № 10/09/25-02 від 10.09.2025) послуги надано на загальну суму 7000 гривень, зокрема, складання позовної заяви ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 178614 від 10.04.2025 - 5000 гривень; вивчення матеріалів справи про стягнення про стягнення заборгованості за Кредитним договором № 178614 від 10.04.2025 1000 гривень; підготовка адвокатського запиту щодо отримання інформації про зарахування коштів за Кредитним договором № 178614 від 10.04.2025 на рахунок позичальника 500 гривень; підготовка клопотання щодо отримання інформації про зарахування коштів за Кредитним договором № 178614 від 10.04.2025 на рахунок позичальника 500 гривень.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, оскільки цивільно-процесуальне законодавство встановлює критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Таким чином, під час вирішення питання визначення суми відшкодування витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку суд має керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з фінансового стану обох сторін, поведінкою сторін під час судового процесу тощо.

Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, пункт 268).

У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (COLIC v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними, а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).

ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).

Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:

- має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);

- з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третій-п`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23, 23 січня 2025 року у справі № 369/849/18.

Отже, у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у ч. 3 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23).

Суд при вирішенні питання відшкодування позивачу судових витрат на професійну правничу допомогу керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Суд вважає, що заявлені до відшкодування витрати в сумі 7000 гривень не повною мірою відповідають критеріям реальності, неминучості, розумності, пропорційності, визначеним положеннями ст. 141 ЦПК України.

Так, заявлені витрати в частині вивчення матеріалів справи в сумі 1000 гривень, а також витрати на складання адвокатського запиту та клопотання про витребування доказів у загальній сумі 1000 гривень, не відповідають критерію неминучості витрат сторони у судовій справі, оскільки не належать до представництва та захисту прав клієнта у суді та охоплюються (є складовою) етапом складання позовної заяви до суду, витрати на що заявлені як окремі послуги. Крім того, адвокат мав розуміти, що адвокатський запит на інформацію з обмеженим доступом буде залишено без задоволення; а клопотання про витребування доказів може міститися у тексті позову, а не оформлятися окремим документом. Тому, на переконання суду, такі витрати не можуть вважатися фактично понесеними як окремий вид робіт, виконаних адвокатом, вони не були неминучими.

Суд зазначає, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (постанова Верховного Суду від 24 січня 2022 року у справі № 911/2737/17).

Водночас суд погоджується, що ТОВ «ЮНІТ КАПІТАЛ» понесло витрати на професійну правничу допомогу у вигляді підготовки тексту позовної заяви, що відповідає критеріям дійсності та потрібності. Заявлені витрати на складання позовної заяви у сумі 5000 гривень, суд вважає такими, що відповідають критерію розумності їхнього розміру.

Керуючись: ст.ст. 42 і 61 Конституції України, Кредитним договором № 178614 від 10 квітня 2025 року , ст.ст. 6, 11, 509, 512, 514, 516, 526, 527, 530, 536, 610-612, 626-629, 638, 639, 641, 644, 1054, 1056-1 ЦК України, ст.ст. 3, 11, 12 Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст. 7, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268, 280, 282, 354 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити. Стягнути із ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮНІТ КАПІТАЛ" заборгованість за Кредитним договором № 178614 від 10 квітня 2025 року, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 , у розмірі 34251 гривня 39 копійок, а також судові витрати у вигляді сплаченого при зверненні до суду судового збору в сумі 2422 гривні 40 копійок та у вигляді витрат на правову допомогу в сумі 5000 гривень, а всього 41673 (сорок одну тисячу шістсот сімдесят три) гривні 79 копійок.

Рішення може бути оскаржено сторонами протягом тридцяти днів з моменту проголошення до Вінницького апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю "ЮНІТ КАПІТАЛ", місцезнаходження: 01133, м. Київ, вул. Лесі Українки, будинок 34, офіс 333, .

Відповідач: ОСОБА_1 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Суддя: _________________