ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 554/1247/24 Номер провадження 22-ц/814/401/26Головуючий у 1-й інстанції Материнко М. О. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Карпушина Г.Л., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря: Дороженка Р.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кіндяка Олександра Ігоровича на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 30 липня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Рой Тетяни Володимирівни, Друга полтавська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Матвеєнко Вікторія Олексіївна, Приватний нотаріус Шимка Ольга Миколаївна про визнання недійсним свідоцтва та визнання права власності,-

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину, видане на ім`я ОСОБА_3 , яким підтверджено його право на спадкове майно квартиру АДРЕСА_1 , визнати недійсною угоду «Про розподіл спадкового майна» укладену 31.01.2001 між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в частині розподілу та переходу права власності ОСОБА_3 на вищевказану квартиру, визнати та відповідно скасувати державну реєстрацію нерухомого майна за цим свідоцтвом.

Вимоги обґрунтовані тим, що 21 серпня 1968 року на підставі Ордера № 1795 Октябрської районної Ради депутатів трудящих м. Полтави ОСОБА_4 та членам його сім`ї, дружині ОСОБА_5 , сину ОСОБА_1 , мати ОСОБА_6 , надано право на заселення і на прописку за адресою АДРЕСА_2 , наразі має адресу: АДРЕСА_3 .

В 1992 році ОСОБА_5 оформила право власності на вказану квартиру.

Після смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 , відкрилася спадщина, спадковим майном якої була квартира АДРЕСА_1 , житловий будинок та земельна ділянка в АДРЕСА_4 , автомобіль марки ГАЗ-24.

За життя, ОСОБА_5 повторно одружилася з ОСОБА_3 , змінивши прізвище з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », а тому спадкоємцями першої черги після її смерті були він як син та ОСОБА_3 як чоловік.

31.01.2001 між ними як спадкоємцями першої черги було укладено нотаріально завірену угоду «Про розподіл спадкового майна», відповідно до умов якої, ОСОБА_3 успадкував квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки ГАЗ 24, а він як син отримав у спадщину жилий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_4 та приватизовану земельну ділянку площею 0,254 га, що знаходиться на території Кліщинської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області.

Згідно свідоцтва про смерть НОМЕР_1 виданого Виконавчим комітетом Градизької селищної ради Кременчуцького району Полтавської області, ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_3 помер.

Після смерті ОСОБА_3 , прибираючи у спірній квартирі він знайшов два заповіти, що були складені його матір`ю ОСОБА_9 за життя на його ім`я.

Так, заповітом від 14.03.2000 мати ОСОБА_9 заповіла йому частину жилого будинку з частиною надвірних будівель в с. Кліщенці Чорнобаївського району Черкаської області, а також належні їй акції та цінні папери, а вже 17.03.2000 вона заповіла йому все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті і на що вона матиме право.

Після звернення 05 серпня 2023 року до приватного нотаріуса Рой Т.В. із заявою про вступ в спадщину, останній відкрив спадкову справу № 119/2023 та повідомив, що заповіт котрим спадкодавець ОСОБА_3 заповідав в 2018 році квартиру та автомобіль ним скасований, а тому все майно котре належить йому переходить спадкоємцям першої черги, якою є його рідна донька ОСОБА_2 .

Вважає, що угода «Про розподіл спадкового майна» була вчинена внаслідок помилки, оскільки якби він знав про наявність заповітів матері, то не укладав би її, а для реалізації волевиявлення його матері є приведення в дію складеного нею заповіту на його ім`я, шляхом визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.01.2001 та визнання недійсним угоди про розподіл спадкового майна від 31.01.2001 в частині переходу права власності на квартиру за ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 червня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі.

Ухвалюючи рішення суд встановив, що укладаючи спірний правочин позивач мав необхідний обсяг дієздатності, його волевиявлення було вільним, впродовж тривалого часу його повністю задовольняли умови узгодженого між спадкоємцями поділу спадкового майна, при цьому будь-яких належних та допустимих доказів на доведення обставин, якими обґрунтовані заявлені вимоги щодо існування помилки, позивачем надано не було.

Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 30 липня 2025 року у задоволенні клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кіндяка Олександра Ігоровича щодо поновлення строків позовної давності по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Рой Тетяни Володимирівни, Друга Полтавська державна нотаріальна контора, Приватний нотаріус Матвеєнко Вікторія Олексіївна, Приватний нотаріус Шимка Ольга Миколаївна про визнання недійсним свідоцтва та визнання права власності - відмовлено.

Не погодившись з даними судовими рішеннями, представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Кіндяк О.І. оскаржив їх в апеляційному порядку, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити по справі нове рішення про повне задоволення заявлених вимог.

Вказує, що суд спочатку мав розглянути вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на підставі якого було укладено угоду про розподіл спадкового майна, оскільки ОСОБА_3 вступив в спадщину не маючи права на спадкове майно, з огляду на заповідання його іншій особі - позивачу.

Вважає, що неправильний порядок вирішення позовних вимог судом призвів до помилкових висновків та безпідставної відмови в їх задоволенні.

Обґрунтовуючи незгоду з додатковим рішенням, яким було відмовлено в поновленні строку позовної давності, вказував, що позивач вважав строк не пропущеним з огляду на те, що він дізнався про складний на його ім`я заповіт лише в 2023 році, і саме з цього часу необхідно обраховувати перебіг позовної давності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів, приходить висновку, що останні не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, в 1992 року мати позивача ОСОБА_5 оформила право власності на квартиру АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з Виконкомом Полтавської міської ради, посвідченого Першою полтавською державною нотаріальною конторою 29.09.1992, реєстровий № 3-6862, зареєстрованого в Полтавському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі 113 під реєстровим № 15680.

Після розірвання шлюбу з батьком позивача, ОСОБА_5 повтором одружилась з з ОСОБА_3 , змінивши своє прізвище на « ОСОБА_8 ».

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 видане 15 травня 2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Полтавського міськвиконкому ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Спадкоємцями першої черги після її смерті були - син ОСОБА_1 та чоловік ОСОБА_3 .

Після смерті матері відкрилась спадщина, до складу якої увійшла квартира АДРЕСА_1 , житловий будинок та земельна ділянка в АДРЕСА_4 , а також автомобіль марки ГАЗ-24.

Обидва спадкоємці оформили свої спадкові права та відповідно отримали свідоцтва про право на спадщину за законом.

Так, згідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.01.2001, посвідченого державним нотаріусом Шимка О.М. спадкоємцями в рівних частках після померлої ОСОБА_9 є чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 . Спадковим майном, на яке було видано вказане свідоцтво була квартира АДРЕСА_1 .

Оскільки спадкоємцями 1 черги були син ОСОБА_1 та чоловік ОСОБА_3 , між ними 31.01.2001, (від імені ОСОБА_1 діяв по дорученню ОСОБА_10 ) укладено угоду «Про розподіл спадкового майна», відповідно до якої ОСОБА_3 успадкував квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки ГАЗ 24, а ОСОБА_1 отримав у спадщину жилий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_4 та приватизовану земельну ділянку площею 0,254 га, що знаходиться на території Кліщинської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області.

Угода про розподіл спадкового майна нотаріально посвідчена 31 січня 2001 року державним нотаріусом Четвертої полтавської державної нотаріальної контори та зареєстрована в реєстрі за № 2-171.

При цьому, в угоді про розподіл спадкового майна нотаріусом було зазначено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 як спадкоємцям в рівних частках належить спадкове майно на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 4-ю Полтавською державною нотаріальною конторою в той же день, 31.01.2001, за №2-165, №2-167, №2-169, №2-170.

В подальшому, 16.08.2018 ОСОБА_3 складено нотаріально посвідчений заповіт, яким він заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 повністю ОСОБА_1 , а належний йому автомобіль Geely, 2007 року випуску, ОСОБА_11 .

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 помер ( актовий запис№ 141 від 07 серпня 2023 року).

На звернення ОСОБА_1 як спадкоємця по заповіту, 15 серпня 2023 року до приватного нотаріуса Рой Т.В. із заявою про вступ у спадщину була заведена спадкова справа № 119/2023.

Проте, нотаріусом на адресу ОСОБА_1 була направлена відповідь, що все майно, котре належало ОСОБА_3 переходить до його спадкоємця першої черги, якою є донька спадкодавця ОСОБА_2 , оскільки спадкодавцем попередньо складений заповіт на його ім`я був скасований.

Зазначені обставини стали підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з вимогами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 31.01.2001 та про визнання недійсною угоду про розподіл спадкового майна між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 як спадкоємцями першої черги після померлої ОСОБА_9 .

Ухвалюючи рішення суд не знайшов достатніх правових з підстав для визнання угоди про розподіл спадкового майна недійсною, оскільки укладаючи вказану угоду сторони усвідомлювали значення своїх дій та жодної помилки при її укладанні з боку позивача не було встановлено. Також суд вказав про відсутність підстав для визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, оскільки свідоцтво не є правочином, а отже воно не може визнаватися недійсним з посиланням на норми ст. 203, 215-236 ЦК України, якими обґрунтовані позовні вимоги.

Колегія суддів погоджується з вказаними висновками суду.

Так, до вказаних правовідносин підлягають застосуванню норм матеріального права, чинні на момент укладання оспорюваної угоди та відповідно видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 31.01.2001.

Згідно до ст.56 ЦК УРСР угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Якщо така угода визнана недійсною, то кожна з сторін зобов`язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернення одержаного в натурі відшкодувати його вартість. Крім того, сторона, за позовом якої угода визнана недійсною, вправі вимагати від другої сторони відшкодування витрат, втрати або пошкодження свого майна, якщо доведе, що помилка виникла з вини другої сторони. Якщо це не буде доведено, особа, за позовом якої угода визнана недійсною, зобов`язана відшкодувати другій стороні понесені нею витрати, втрату або пошкодження її майна.

Аналогічні за змістом положення містить і діюча ст. 229 ЦК України, згідно якої якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Як було роз`яснено в п. 9 Постанові Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28.04.1978, відповідно до ст. 56 ЦК угода може бути визнана судом недійсною, як укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, тільки за позовом сторони (громадянина чи організації), що діяла під впливом помилки.

Під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб`єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена.

Правила ст. 56 ЦК не поширюються на випадки, коли помилка стосується до мотивів укладення угоди.

Відповідно до п.19 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправи

Обґрунтовуючи підстави для визнання угоди про поділ спадкового майна недійсним як укладеного під впливом помилки, позивач стверджував, шо не був обізнаний про існування складеного матір`ю на його ім`я заповіту стосовно всього належного їй майна.

Саме зазначена необізнаність в існуванні такого заповіту, який він випадково знайшов вже після смерті в 2023 році чоловіка матері ОСОБА_3 , коли прибирався в спірній квартирі, стала підставою для - спочатку отримання ним свідоцтва про право на спадщину за законом та для укладання угоди про поділ спадкового майна з іншим спадкоємцем ОСОБА_3 .

Так, позивачем було надано суду складений ОСОБА_9 заповіт, нотаріально посвідчений 17.03.2000, яким вона заповіла все своє майно сину ОСОБА_1 .

Разом з цим, твердження позивача про свою необізнаність щодо існування нотаріально посвідченого заповіту, про існування якого він дізнався лише після 23 років після смерті спадкодавця та який зберігався в спадковій квартирі, викликає критичне ставлення і не може за вказаних обставин розцінюватись як помилка під впливом якої він погодився на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом і потім на підставі такого свідоцтва уклав з іншим спадкоємцем угоду про добровільний поділ між ними спадкового майна.

Як вбачається з матеріалів спадкової справи, 18.12.2000 ОСОБА_1 видав на ім`я ОСОБА_10 доручення на представлення його інтересів, посвідчене Четвертою державною нотаріальною конторою м. Полтави.

Сама спадкова справа була відкрита на підставі одночасно поданих спадкоємцями 31.01.2000 заяв про оформлення спадкових прав, в яких вони зазначили про своє спільне бажання щодо одночасного отримання свідоцтва про спадщину по закону та укладання між ними угоди про розподіл спадкового майна.

На підставі зазначених заяв спадкоємців померлої ОСОБА_9 нотаріусом в той же день були видані свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно за №2-165, №2-167, №2-169, №2-170, що доводиться довідками про внесення запису до Єдиного реєстру заповітів та спадкових справ.

В зазначених свідоцтвах містилась вказівка, що спадкоємцями майна померлої ОСОБА_9 в рівних частках є чоловік ОСОБА_3 та син ОСОБА_1 .

Після чого, виходячи з побажань спадкоємців та досягнутої між ними домовленості, 31.01.2001, нотаріусом посвідчено угоду про розподіл спадкового майна, згідно якої ОСОБА_3 успадкував квартиру АДРЕСА_1 та легковий автомобіль марки ГАЗ 24, а ОСОБА_1 отримав у спадщину жилий будинок з надвірними будівлями в АДРЕСА_4 , та приватизовану земельну ділянку площею 0,254 га, що знаходиться на території Кліщинської сільської ради Чорнобаївського району Черкаської області.

Встановивши, що позивачем не було доведено об`єктивного існування помилки, під впливом якої він отримав свідоцтва про право на спадщину по закону та уклав угоду про розподіл спадкового майна, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необґрунтованість заявлених вимог, у зв`язку з чим правомірно відмовив в їх задоволенні.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відсутності підстав для ухвалення по справі додаткового рішення в частині вирішення клопотання позивача про визнання строку позовної давності пропущеного з поважних причин.

Апеляційна скарга висновків суду першої інстанції не спростовує, та не містить посилання на обставини, з якими процесуальне законодавство пов`язує скасування чи зміну судового рішення.

Так, не заслуговують на увагу твердження позивача про безпідставність висновків суду щодо недоведеності ним факту помилки, під впливом якої він перебував при укладанні оспорюваної угоди.

В своєму позові останній вказував, що укладаючи спірну угоду про розподіл спадкового майна він помилився, оскільки якби знав про наявність на його ім`я заповіту матері, то ніколи б не укладав вказану угоду, а успадкував би все належне йому як спадкоємцю по заповіту майно.

Відхиляючи зазначені твердження апелянта, колегія суддів звертає увагу на те, що впродовж 23 років вказана угода про поділ спадкового майна сторонами не оспорювалась, кожний з її учасників розпоряджався своєю часткою в спадковому майні на власний розсуд і не висловлював один одному претензій з цього приводу.

Більше того, позивач був достовірно обізнаний про складання ОСОБА_3 на його ім`я заповіту щодо успадкованої на підставі зазначеної угоди після смерті матері квартири АДРЕСА_1 .

І лише після того, як він дізнався про скасування аповідачем ОСОБА_3 заповіту на його ім`я та прийняття спадщини, в тому числі і спірної квартири, його донькою як спадкоємцем першої черги по закону, останній звернувся до суду з вимогами про визнання недійсними як свідоцтва про право на спадщину по закону, так і угоди про розподіл спадкового майна.

При цьому, заслуговує на увагу сама ступінь спорідненості між заповідачем та спадкоємцем, які є сином та матір`ю, а доказів існування між ними будь-яких неприязних відносин, які б унеможливили повідомлення нею про своє рішення скласти на ім`я сина заповіт, матеріалам справи не містять.

Поряд з цим, не може розглядатись в діях іншого спадкоємця ОСОБА_3 недобросовісність по відношенню до позивача, за словами якого останній приховав від нього факт складання матір`ю заповіту на його ім`я.

Про існування між ними доброзичливих відносин свідчить і сам факт укладання угоди про погоджений розподіл спадкового майна, і подана ОСОБА_3 до нотаріуса заява про відсутність в нього претензій на подружню частку в майні померлої дружини згідно до ст. 22 КпШС України, а також подальше складання останнім заповіту на ім`я позивача в частині спірної квартири.

Вказані доводи відхиляються колегією суддів, оскільки жодним чином не свідчать про наявність помилки в його діях під час укладання угоди та є сумнівним незнання ним про наявність заповіту складеного близькою людиною матір`ю. При цьому, звертаючись після смерті вітчима до нотаріальної контори про прийняття спадщини він знав про наявність заповіту від останнього на своє ім`я, який було укладено за 5 років до смерті, а в подальшому скасовано.

Суд вірно прийняв до уваги, що під час укладання угоди сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов та своїми підписами виразили волю на її укладення.

Що стосується відмови в задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину колегія суддів приходить наступного висновку.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

У пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року N 7 судам роз`яснено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачою свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним лише за рішенням суду.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду та не вбачає підстав для скасування свідоцтва, оскільки ОСОБА_3 , будучи чоловіком спадкодавця ОСОБА_9 , набув право на спадщину за законом, після її смерті в розмірі частки, тобто на законних підставах, враховуючи наявність іншого спадкоємця ОСОБА_1 .

Також колегія суддів звертає увагу, що позивач з чотирьох виданих державним нотаріусом свідоцтв про право на спадщину за законом, просить визнати лише одне, що стосується квартири, таким чином погоджуючись з правомірністю видачі інших трьох свідоцтв, на підставі яких в подальшому було укладено угоду про розподіл спадкового майна.

Доводи апеляційної скарги щодо порушення порядку розгляду позовних вимог, яке призвело на думу адвоката до невірного вирішення спору є безпідставними.

Апелянтом зазначається про необхідність розгляду місцевим судом спочатку вимоги про визнання недійсним свідоцтва, а потім угоди про розподіл спадкового майна.

Колегія суддів вважає, що порядок розгляду вимог жодним чином не впливає на суть ухваленого рішення з огляду на відсутність правових підстави для визнання свідоцтва недійсним та недоведеність укладання угоди про розподіл спадкового майна під впливом помилки.

Також колегія суддів погоджується з додатковим рішенням суду, яким було відмовлено в задоволенні клопотання представнику позивача про поновлення строку позовної давності.

Так, матеріали справи не містять письмової вимоги про поновлення строку позовної давності, ані при подачі позову, ані під час розгляду справи.

З додаткового рішення суду вбачається, що клопотання про поновлення строку було заявлено в судовому засіданні усно, без конкретизації які саме заявлені вимоги потребують поновлення строку позовної давності.

При цьому, колегія судів звертає увагу, що по даній справі судом прийнято рішення про відмову в задоволенні позовних вимог з підстав їх необґрунтованості, тоді як пропуск позовної давності як самостійна підстава для відмови в задоволені заявлених вимог може бути застосована в разі їх обґрунтованості.

Оскільки ухвалене по справі рішення вмотивоване необґрунтованістю позову, вирішення питання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності не має правового значення.

За вказаних обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування судового рішення, як постановленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. 367, ч.1 п. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Кіндяка Олександра Ігоровича залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 12 червня 2025 року та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 30 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 16 лютого 2026 року.

Судді: О.І. Обідіна Г.Л. Карпушин Л.І. Пилипчук