ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 522/5095/21

провадження № 61-3822св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.,

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Головне управління Національної поліції в Одеській області, прокуратура Одеської області, Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року, ухвалене у складі судді Домусчі Л. В., та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Сєвєрової Є. С., Погорєлової С. О., касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року, постановлену у складі колегії суддів: Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Комлевої О. С.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Одеській області (далі - ГУ НП в Одеській області), прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області (далі - ГУ ДКСУ в Одеській області) про відшкодування майнової та моральної шкоди.

Позовну заяву ОСОБА_1 мотивувала тим, що її визнано потерпілою у кримінальному провадженні № 0001056, внесеному в Єдиний реєстр досудового розслідування (далі - ЄРДР) 12 квітня 2014 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною другою статті 289 та частиною третьою статті 185 КК України, за фактом того, що невстановлена особа заволоділа автомобілем марки Hyundai Getz, державний номер НОМЕР_1 , червоного кольору, що належить її дочці ОСОБА_2 . Крім того, у період з 09 квітня 2014 року до 11 квітня 2014 року невстановлена особа, таємно, навмисно з корисних намірів проникла до будинку АДРЕСА_1 , який належав її дочці, звідки викрала її майно. Досудове розслідування здійснюється Одеським районним управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області, однак станом на час звернення до суду з цим позовом підозра нікому не пред`явлена.

Позивач уважала, що бездіяльність слідчого полягає у своєчасному непроведенні слідчих (розшукових) дій, у зв`язку з чим злочинці перебувають на свободі та уникають покарання. Посадовими особами не дотримано розумних строків під час досудового розслідування, про що вона направила численні скарги. Крім того, вона декілька разів їздила до м. Києва на прийом до посадових осіб ГУ НП України та Офісу Генерального прокурора за захистом своїх прав, а тому понесла майнові витрати у розмірі 4 200,00 грн.

Позивач указувала, що їй завдана моральна шкода, яку вона оцінила у розмірі 1 000 000,00 грн. Моральна шкода полягала у нескінченному пошуку захисту порушеного права та моральних стражданнях за весь цей час.

ОСОБА_1 просила суд стягнути на її користь майнову шкоду у розмірі 4 200,00 грн та відшкодування моральної шкоди у розмірі 1 000 000,00 грн.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 компенсацію моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн. У задоволенні решти позову відмовлено.

Частково задовольняючи позов про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням надмірної тривалості кримінального розслідування, характеру, глибини та тривалості заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, тривалості та неефективності здійснення кримінального провадження, в якому позивач є потерпілою, а також засад розумності та справедливості, суд уважав розумним стягнути на користь позивача відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн, яка підлягає стягненню з Державного бюджету України.

Суд керувався статтями 2, 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвекція), практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та Верховного Суду.

Відмовляючи у задоволенні позову у частині відшкодуванням майнової шкоди, суд першої інстанції зазначив, що витрачені при реалізації прав позивача власні кошти на поїздку до м. Києва на прийом до посадових осіб НПУ України та Офісу Генерального прокурора, не можна вважати збитками та майновою шкодою, оскільки стягнення суми вартості проїзних документів не є шкодою у розумінні положень статті 1167 ЦК України.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Гайса А. М. про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Одеській області, прокуратури Одеської області, ГУ ДКСУ в Одеській області про відшкодування майнової та моральної шкоди, суд першої інстанції встановив, що позивач ні під час звернення до суду, ні під час розгляду справи в суді до закінчення судових дебатів не зробила заяву щодо судових витрат. Урахувавши доводи сторони відповідача, суд першої інстанції відмовив у задоволенні заяви, оскільки порушено вимоги статті 134 ЦПК України.

Постановою Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_1 , заступника керівника Одеської обласної прокуратури, ГУ НП в Одеській області залишено без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції та вважав доведеним факт завдання позивачу моральної шкоди тривалим (понад розумні строки) і неефективним (безрезультатним) досудовим розслідуванням, в якому позивачка є потерпілою.

Уважав, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для покладення на державу обов`язку відшкодувати позивачу завдану їй моральну шкоду у зв`язку з неефективністю і надмірною тривалістю досудового розслідування у кримінальному провадженні, розпочатому за її заявою.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ГУ НП в Одеській області, прокуратури Одеської області, ГУ ДКСУ в Одеській області про відшкодування майнової (матеріальної) та моральної шкоди.

Відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції, розглянувши клопотання заявника про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Приморського районного суду Одеської області від 09 квітня 2024 року, подане на виконання вимог ухвали про залишення апеляційної скарги без руху, дійшов висновку, що заявник не довела наявності особливих та непереборних обставин, що перешкоджали їй у встановлений процесуальним законом строк подати апеляційну скаргу, а отже, не довела поважних причин пропуску такого строку.

Надходження касаційних скарг до суду касаційної інстанції

У березні 2025 року керівник Одеської обласної прокуратури подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, в якій просить їх скасувати в частині задоволення позову та ухвалити нове судове рішення в цій частині про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 .

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями справу призначено судді-доповідачеві Білоконь О. В., судді, які входять до складу колегії: Сакара Н. Ю., Осіян О. М.

31 березня 2025 року ухвалою Верховного Суду касаційну скаргу керівника Одеської обласної прокуратури залишено без руху з наданням строку для усунення її недоліків.

17 квітня 2025 року ухвалою Верховного Суду відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою керівника Одеської обласної прокуратури, витребувано її матеріали із Приморського районного суду м. Одеси, іншим учасникам надіслано копії касаційної скарги.

19 травня 2025 року ухвалою Верховного Суду задоволено клопотання керівника Одеської обласної прокуратури, зупинено виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року до закінчення касаційного провадження.

У травні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2025 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року (подану до Верховного Суду 20 травня 2025 року).

Ухвалою Верховного Суду від 05 червня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 02 вересня 2025 року визнано неподаною та повернуто ОСОБА_1 касаційну скаргу на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 повторно подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року та ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року, у якій просила їх скасувати та передати справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

23 жовтня 2025 року ухвалою Верховного Суду прийнято до провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 у частині оскарження ухвали Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року.

На підставі розпорядження керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду, в зв`язку з обранням судді Білоконь О. В. до Великої Палати Верховного Суду, 14 листопада 2025 року сформовано протокол повторного автоматизованого розподілу судової справ, визначено склад суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Луспеник Д. Д., Черняк Ю. В.

12 січня 2026 року ухвалою Верховного Суду справу призначено до розгляду у складі колегії із п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині відмови у задоволенні позову про відшкодування майнової шкоди сторони не оскаржили, тому у силу вимог статті 400 ЦПК України рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в цій частині в касаційному порядку не переглядається.

Аргументи учасників справи

Доводи осіб, які подали касаційні скарги

Касаційна скарга керівника Одеської обласної прокуратури мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18), від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18), у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 362/15/16-ц (провадження № 61-5526св21), від 01 березня 2023 року у справі № 757/62500/16-ц (провадження № 61-8547св22), від 07 лютого 2024 року у справі № 202/5089/21 (провадження № 61-1018св23) та інші.

Заявник стверджує, що судами не встановлено та не наведено в оскаржуваних судових рішеннях факти невиконання слідчим всіх необхідних слідчих дій для всебічного, повного досудового розслідування кримінального провадження та якнайшвидшого прийняття процесуального рішення за результатами розслідування, а також протиправної бездіяльності прокурора.

Позивач не виконав свого обов`язку щодо доведення факту надмірної тривалості досудового розслідування, а саме сукупність умов, які є підставою для прокладення відповідальності на державу.

У разі доведення позивачем факту надмірної тривалості досудового розслідування і того, що тим самим йому завдано матеріальну чи моральну шкоду, позивач обґрунтовує її розмір.

Вважає, що судами невірно застосовано статті 1173, 1174 ЦК України, статті 2, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивованатим, що вона тривалий час перебувала за межами України у зв`язку збройною агресією російської федерації, не мала зв`язку ні з представником, ні з судом, по приїзду була змушена лікуватися у м. Одесі та не мала фізичної можливості отримати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції, бо вона направлена на поштову адресу за місцем її реєстрації: АДРЕСА_1 . Указує, що не мала жодної фізичної можливості своєчасно подати апеляційну скаргу, отже, є всі підстави поновити строк на апеляційне оскарження, бо цей строк пропущено з поважних причин.

Доводи осіб, які подали відзиви на касаційну скаргу

У травні 2025 року ГУ ДКСУ в Одеській області подало до Верховного Суду відзив, у якому просило касаційну скаргу задовольнити, скасувати рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у частині задоволення позову, та ухвалити судове рішення про відмову у задоволенні позову.

Ураховуючи, що вказаний відзив фактично є заявою про приєднання до касаційної скарги, викладеною у вигляді відзиву, що не відповідає вимогам частини третьої статті 397 ЦПК України, то цю заяву (відзив) слід залишити без розгляду.

У травні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просила закрити касаційне провадження за касаційною скаргою керівника Одеської обласної прокуратури на рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року.

У травні 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Гайса А. М. подав до Верховного Суду відзив, у якому просив закрити касаційне провадження за касаційною скаргою керівника Одеської обласної прокуратури на рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

12 квітня 2014 року о 02:50 год до чергової частини Білгород-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області надійшло повідомлення від ОСОБА_1 про те, що у період з 23:00 год 11 квітня 2014 року до 12 квітня 2014 року невстановлена особа незаконно заволоділа автомобілем «Hyundai Getz», державний номер НОМЕР_1 , 2005 року випуску, що знаходився на території її будинку АДРЕСА_1 та належить її доньці ОСОБА_2

12 квітня 2014 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 286 КК України, частиною третьою статті 185 КК України до ЄРДР внесено кримінального провадження № 0001056, яке перебуває у провадженні слідчого відділу ОРУП № 1 ГУНП в Одеській області.

Крім того, у період з 09 квітня 2014 року до 11 квітня 2014 року невстановлена особа, таємно, з корисних намірів, проникла до будинку АДРЕСА_1 , звідки викрала майно (речі, прикраси), що належать ОСОБА_1 .

За даним фактом 27 жовтня 2014 року Слідчий відділ Білгород-Дністровського МВ вніс відповідні відомості до ЄРДР № 0003533 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 185 КК України.

31 січня 2015 року на підставі статті 217 КПК України матеріали кримінальних проваджень № 0001056 та № 0003533 об`єднано в одне кримінальне провадження за № 0001056, яке знаходилось у провадженні Білгород-Дністровського міського відділу ГУМВС України в Одеській області.

Постановою від 11 квітня 2019 року матеріали кримінального провадження № 0001056, внесені до ЄРДР 31 січня 2015 року направлені до Київського відділу поліції в м. Одесі ГУНП в Одеській області.

09 вересня 2019 року начальник Слідчого відділу Київського відділу поліції в м. Одесі доручив проведення досудового розслідування старшому слідчому Слідчого відділу Київського відділу поліції в м. Одесі Цішенко Л. М.

10 лютого 2020 року начальник Слідчого відділу Київського відділу поліції в м. Одесі доручив проведення досудового розслідування старшому слідчому Слідчого відділу Київського відділу поліції в м. Одесі Побережник Н. А.

25 серпня 2020 року начальник Слідчого відділу Київського відділу поліції в м. Одесі доручив проведення досудового розслідування старшому слідчому Слідчого відділу Київського відділу поліції в м. Одесі Ясинецькому Б. П.

12 березня 2021 року доручено проведення досудового розслідування ОРУП № 1 ОСОБА_3 .

У вказаному кримінальному провадженні проведено низку процесуальних дій та рішень, відповідно до чинного законодавства, зокрема:

- ОСОБА_1 та ОСОБА_2 допитано як потерпілих; ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 допитано як свідків; проведено одночасний допит між ОСОБА_1 та ОСОБА_11 та між ОСОБА_1 та ОСОБА_13 ;

- призначення судово-трасологічну експертизу, дактилоскопічну експертизу;

- у порядку статті 40 КПК України оперативному підрозділу направлено доручення про проведення слідчих та розшукових дій,

- 13 червня 2014 року, 19 червня 2014 року та 20 червня 2014 року проведено виїмку згідно з ухвалами слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 28 травня 2014 року;

- складено та погоджено план слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій у кримінальному провадженні № 0001056;

- до оперативного підрозділу направлено доручення у порядку статті 40 КПК України; направлено запит до управління державної автоінспекції ГУМВС України в Одеській області та отримано відповідь; надано доручення до управління контролю за підрозділами ГУНП в Одеській області у порядку статті 40 КПК України про проведення слідчих (розшукових) дій, отримано відповідь;

- на підставі пункту 6 статті 218 КПК України до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області направлено постанову про проведення процесуальних дій на іншій території з метою отримання фототаблиці до протоколу огляду місця;

- призначено авто-товарознавчу експертизу;

- направлено запит до територіального сервісного центру № 5141;

- проведено слідчий експеримент за участю потерпілої ОСОБА_1 .

Крім того, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звертались із заявами до Білгород-Дністровської міськрайонної прокуратури щодо застосування до ОСОБА_14 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, про стан та хід досудового розслідування, щодо об`єднання двох проваджень в одне, щодо направлення кримінальних проваджень, щодо відводу прокурору, заміни процесуального керівника, щодо ознайомлення, щодо незгоди з рішенням суду, на які було надано відповіді: від 20 квітня 2014 року № 19р-14; від 14 травня 2014 року № 7 168-14; від 20 травня 2014 року № 7 153-14; від 15 жовтня 2014 року № 7-168-14; від 18 листопада 2014 року № 7-168-14; від 16 грудня 2014 року № 7-168-14; від 26 січня 2015 року № 7-168-14; від 31 січня 2015 року № 7-168-14; від 30 березня 2015 року № 7-168-14; від 22 лютого 2016 року № 7-168-14; від 24 лютого 2016 року № 7-168-14; від 15 березня 2016 року № 7-168-14; від 15 березня 2016 року № 7-168-14; від 31 березня 2016 року № 7-168-14; від 31 березня 2016 року № 7-168-14; від 23 червня 2016 року № 7-168-14; від 11 липня 2016 року № 7-168-14; від 09 вересня 2016 року № 7-168-14; від 14 вересня 2016 року № 7-168-14; від 27 лютого 2017 року № (16-92) 1237 вих.17; від 09 березня 2017 року № (16-92) 1237 вих.17; відповідь від 16 березня 2017 року № 7-168-14); від 11 жовтня 2017 року № 7-168-14; від 27 жовтня 2017 року № 7-168-14; відповідь від 24 листопада 2017 року № 7-168-14; від 13 грудня 2017 року № 16-13060-17 вих.; від 04 вересня 2018 року № 7-168-14; від 04 вересня 2018 року № 7-168-14); від 11 вересня 2018 року № 7-168-14; від 31 жовтня 2018 року № 7-168-14; від 09 листопада 2018 року № 16-168-14; відповідь від 02 серпня 2019 року № 7-168-14; відповідь від 02 вересня 2019 року № 7-168-14; від 10 вересня 2019 року № 7-168-14; від 02 жовтня 2019 року № 10/1-1335-19; від 10 жовтня 2019 року № 16.49-52-13027ВИХ-19; від 27 березня 2020 року № 16.49-52-3777ВИХ-20.

ОСОБА_1 зверталась із заявами до прокуратури Одеської області: щодо неналежного здійснення досудового розслідування; стан та хід досудового розслідування; щодо об`єднання проваджень; щодо передачі кримінальних проваджень; щодо ознайомлення; щодо неправомірних дій окремих працівників; щодо скасування постанови про закриття кримінального провадження, на які надано відповіді: від 24 березня 2015 року № 04/2/2-р-15; від 17 квітня 2015 року № 04/2/2-5520-15; від 22 червня 2015 року № 04/2/2-5520-15; від 05 серпня 2015 року № 04/2/2-5520-15; від 25 серпня 2015 року № 04/2/2-5520-15; від 22 вересня 2015 року № 04/2/2-5520-15; від 03 листопада 2015 року № 04/2/2-5520-15; від 24 грудня 2015 року № 04/2/5-5520-15; від 13 січня 2016 року № 04/2/5-5520-15; від 18 лютого 2016 року № 04/2/2-р-16; від 04 березня 2016 року № 15-3163-16; від 21 березня 2016 року № 04/2/2-р-16; від 22 березня 2016 року № 15-3163-16; від 24 березня 2016 року № 04/2/2-р-16; від 19 квітня 2016 року № 04/2/2-р-16; від 26 квітня 2016 року № 15-3163-16; від 16 травня 2016 року № 17/1/2-3163-16; від 25 травня 2016 року № 04/2/2-5520-15; від 24 червня 2016 року № 04/2/2-р-16; від 12 липня 2016 року № 15-3163-16; від 19 липня 2016 року № 04/2/2-5520-15; від 19 серпня 2016 року № 04/2/2-5520-15; від 25 січня 2017 року № 04/2/2-р-17; від 07 лютого 2017 року № 04/2/2-р-17; від 13 лютого 2017 року № 15-3163-16; від 13 березня 2017 року № 15-3163-16; від 24 травня 2017 року № 17/1/р-1484-17вих; від 25 травня 2017 року № 15/1-3163-16; від 29 травня 2017 року № 04/2/2-5520-15; від 12 липня 2017 року № 04/2/2-5520-15; від 02 серпня 2017 року № 15-3163-16; від 25 жовтня 2017 року № 15-5520-15; від 27 листопада 2017 року № 04/2/2-5520-15; від 12 грудня 2017 року № 04/2/2-5520-15; від 18 грудня 2017 року № 04/2/2-5520-15; від 05 січня 2018 року № 04/2/2-5520-15; від 28 серпня 2018 року № 04/2/2-р-18; від 28 серпня 2018 року № 04/2/2-5520-15; від 29 серпня 2018 року № 17-3163-16; від 20 вересня 2018 року № 15-3163-16; від 16 жовтня 2018 року № 15/1-3163-16; від 16 жовтня 2018 року № 15/1-3163-16; від 18 жовтня 2018 року № 04/2/2-5520-15; від 30 жовтня 2018 року № 15/1-3163-16; від 30 жовтня 2018 року № 15/1-3163-16; від 07 листопада 2018 року № 15/1-3163-16; від 19 листопада 2018 року № 04/2/2-5520-15; від 30 листопада 2018 року № 04/2/2-5520-15; від 12 грудня 2018 року № 04/2/2-5520-15; від 25 лютого 2019 року № 04/2/2-5520-15; від 12 квітня 2019 року № 04/2/2-5520-15; від 12 квітня 2019 року № 04/2/2-3232-19; від 07 травня 2019 року № 04/2/2-р-19; від 14 серпня 2019 року № 04/2/2-5520-15; від 19 вересня 2019 року № 04/2/2-5520-15; від 27 вересня 2019 року № 04/2/2-5520-15; від 30 вересня 2019 року № 04/2/2-5520-15; від 02 жовтня 2019 року № 04/2/2-р-19; від 04 жовтня 2019 року № 04/2/2-5520-15; від 18 листопада 2019 року № 04/2/2-5520-15; від 04 грудня 2019 року № 04/2/2-5520-15; від 18 грудня 2019 року № 04/2/2-5520-15; від 11 березня 2020 року № 04/2/2-5520-15; від 12 січня 2021 року № 09/1/1-р-21.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звертались із заявами до ГУ НП в Одеській області, Головного управління МВС України в Одеській області, Регіонального сервісного центру в Одеські області МВС, що підтверджується відповідями від 20 червня 2014 року до 27 серпня 2020 року.

Слідче управління ГУ МВС України в Одеській області, Слідчий відділ Біло-Дністровського МВ ГУМВС України в Одеській області, ГУ НП в Одеській області, НП України щодо стану провадження на звернення ОСОБА_1 надавало відповіді у період з 12 травня 2014 року до 29 січня 2021 року.

Із висновку судово-психіатричних експертів № 497, складеного 29 листопада 2017 року Комунальною установою «Одеський обласний медичний центр психічного здоров`я» на виконання постанови слідчого слідчого відділу Білгород-Дністровського ВП ГУ НП в Одеській області від 20 листопада 2017 року, встановлено, що неможливо надати відповіді на питання слідства при одноразовому амбулаторному огляді, а тому зазначено, що ОСОБА_1 потребує проведення стаціонарної судово-психіатричної експертизи.

Із висновку судово-психіатричних експертів № 109/18, складеного 17 травня 2018 року Комунальним закладом «Рівненський обласний центр психічного здоров`я населення» Рівненської обласної ради на виконання постанови слідчого слідчого відділу Білгород-Дністровського ВП ГУ НП в Одеській області, встановлено, що досліджувана ОСОБА_1 характеризується активністю, наполегливістю в досягненні мети, ригідністю установок, схильністю до пошуків правди та боротьби справедливість, баченням своїх цілей суспільно-корисними та необхідними. Орієнтація на власний досвід поєднується з підкресленням своєї соціальної нормативності та дотриманням позитивних стереотипів поведінки. Існує схильність до систематизації та раціоналізації своїх думок та почуттів. Відчуття нерозуміння своєї позиції може збільшувати підозрілість, недовіру до оточуючих. Застрягання на емоційно насичених переживаннях може посилювати їх суб`єктивну значущість та зумовлювати необхідність дій, спрямованих як на їх відреагування, так і на пошуки «винуватців» даних переживань. Відмічаються риси демонстративності, емоційна лабільність, самолюбство, образливість, статусні переживання, неможливість досягнути бажаного на фоні високого рівня домагань поєднується з практичністю та прагненням до конкретних видів діяльності. Рівень інтелектуального розвитку - у межах норми. Такі індивідуально-психологічні особливості свідка ОСОБА_1 наполегливість у досягненні мети, ригідність установок, схильність до пошуків правди та боротьби за справедливість, бачення своїх цілей суспільно-корисними та необхідними, схильність до застрягання на емоційно насичених переживаннях, яка може посилювати їх суб`єктивну значущість та зумовлювати необхідність дій, спрямованих як на їх відреагування, так і на пошуки «винуватців» цих переживань, - мають яскраво виражений характер та можуть впливати на її поведінку.

Із висновку судово-психіатричних експертів № 527, складеного 06 лютого 2019 року Миколаївською обласною психіатричною лікарнею № 1 на виконання постанови слідчого слідчого відділу Білгород-Дністровського ВП ГУ НП в Одеській області від 01 листопада 2018 року про призначення повторної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи, встановлено, що ОСОБА_1 психічним захворюванням не страждає.

У матеріалах кримінального провадження наявні характеристики на ОСОБА_1 , довідки щодо її стану здоров`я, довідка про результати опитування з використанням поліграфа.

Із копії медичної документації (виписки із медичної карти амбулаторно хворого від 14 листопада 2022 року), комп`ютерної томографії та довідок про знаходження на обліках встановлено, що ОСОБА_1 скаржилася на погіршення здоров`я, пам`яті, на слабкість, порушення сну, частий головний біль через психотравми протягом п`яти років.

Відповідно до диплома спеціаліста, виданого 18 червня 1994 року, ОСОБА_1 присвоєно кваліфікацію інженер-економіст, має трудовий стаж з червня 1983 року.

Відповідно до висновку судового експерта Рудакової В. Ю. № 22-4923, складеного 26 квітня 2023 року за результатами проведеної судової психологічної експертизи, за заявою ОСОБА_1 , у ОСОБА_1 є негативні зміни в емоційному стані, індивідуально-психологічних проявах, які негативно впливають на активне соціальне функціонування її як особистості та виникли внаслідок тривалого досудового розслідування кримінального провадження (у зв`язку з викраденням її автомобілю). Ситуація, що досліджувалась за справою (викрадення автомобілю та подальші тривалі слідчі дії), є психотравмувальною для ОСОБА_1 . Підекспертній завдані страждання (моральна шкода) за умов відповідної ситуації. Орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 відповідає заявленим вимогам та становить 1 000 000 (один мільйон) гривень.

Відповідно до висновку судового експерта Рудакової В. Ю. № 23-2195, складеного 08 листопада 2023 року за результатами проведеної додаткової судової психологічної експертизи, на підстави ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 12 квітня 2023 року, ситуація, що досліджується за матеріалами справи (викрадення автомобілю та подальша значна тривалість досудового розслідування кримінального провадження № 0001056) є психотравмувальною для ОСОБА_1 , ОСОБА_1 завдані страждання (моральна шкода) за умов ситуації, що досліджувалось за матеріалами справи. Орієнтовний розмір грошового еквіваленту моральних страждань, спричинених ОСОБА_1 , відповідає заявленим вимогам та становить 1 000 000 (один мільйон) гривень.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Гайса А.М. про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області, Прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Копію ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року у суді першої інстанції 17 квітня 2024 року отримав адвокат Гайса А. М., що підтверджується розпискою.

16 травня 2024 року заявник вперше подала апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції.

Про наявність повноважень адвоката Гайса А. М. представляти інтереси ОСОБА_1 у Одеському апеляційному суді свідчить його участь у розгляді апеляційної скарги ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року, а саме подання ним апеляційної скарги (01 квітня 2024 року), подання заяви на виконання ухвали суду (05 квітня 2024 року), участь у судовому засіданні (11 лютого 2025 року).

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року (вперше подану) повернуто скаржнику.

Копію ухвали Одеського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року отримав адвокат Гайса А. М., який діє в інтересах ОСОБА_1 , 03 січня 2025 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу.

Копію ухвали Одеського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року отримала сама ОСОБА_1 у приміщенні суду 12 лютого 2025 року, що підтверджується розпискою про вручення документа.

17 лютого 2025 року ОСОБА_1 вдруге подала апеляційну скаргу до Одеського апеляційного суду на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року.

На підтвердження поважності причин пропуску строку подання апеляційної скарги, ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала:

- копію 1 та 32 сторінки її закордонного паспорту;

- копію записів медичного закладу про стану здоров`я;

- лист адміністрації Державної прикордонної служби України, відповідно до якого ОСОБА_1 20 червня 2024 року виїхала із території України та 01 вересня 2024 року в`їхала на територію України;

- консультаційний висновок спеціаліста Клінічне некомерційне підприємство «Міська клінічна лікарня №10» Одеської міської ради від 19 грудня 2024 року.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підставами касаційного оскарження судових рішень заявник зазначає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга керівника Одеської обласної прокуратури підлягає частковому задоволенню.

Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Частинами першою, другою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими..

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у оскаржуваній частині відповідають не в повній мірі, натомість ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вказаним вимогам закону, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Щодо суті спору

За змістом положень статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди і відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Відповідно до статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною першою статті 6 Конвенції встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції).

Особа має право на компенсацію від держави за невиконання державою свого позитивного зобов`язання щодо проведення ефективного та незалежного розслідування злочину.

Розслідування не буде ефективним доти, доки всі докази не будуть детально вивчені, а висновки не будуть обґрунтовані. Критеріями оцінки ефективності розслідування є адекватність дій, проведених органом досудового розслідування, швидкість розслідування, участь родичів загиблих та незалежність слідства.

Згідно з частиною другою статті 23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Наведені правові норми передбачають, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 у частині відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що у зв`язку з надмірною тривалістю (понад десять років) та неефективністю досудового розслідування у кримінальному провадженні, в якому позивачка має статус потерпілої особи, їй було завдано моральної шкоди, яка виразилась у моральних стражданнях внаслідок тривалої невизначеності щодо результатів розслідування, необхідності заявляти неодноразові вимоги до посадових осіб органів досудового розслідування, щоб вони виконували їх посадові обов`язки, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебування у напруженому психологічному стані та усвідомленні того, що винна особа уникає відповідальності, та з урахуванням положень статей 23, 1173, 1174 ЦК України, позивач має право на відшкодування моральної шкоди за рахунок держави.

Колегія суддів спростовує доводи касаційної скарги прокурора про те, що позивач не довела причинно-наслідкового зв`язку між діями слідчих органів, прокуратури та завданою шкодою та вини відповідачів.

Прокурор не врахував, що у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування необхідно виходити із презумпції спричинення моральної шкоди позивачу відповідачем та обов`язку саме відповідача спростувати таку презумпцію. У контексті визнання Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) існування спростовної презумпції завдання моральної шкоди прикладом може слугувати, зокрема, рішення від 15 жовтня 2009 року у справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (Yuriy Nikolayevich Svanov v. Ukraine), заява № 40450/04, де ЄСПЛ послався на своє рішення від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти росії» (№ 2) (Burdov v. russia (no. 2), заява № 33509/04, у якому зазначив таке: «Існує обґрунтована й водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди». Аналогічна позиція викладена і у рішенні від 27 липня 2004 року у справі «Ромашов проти України» (Romashov v. Ukraine), заява № 67534/01, де ЄСПЛ указав, що моральна шкода завдана самим фактом порушення з боку державного органу.

Колегія суддів звертає увагу, що у цій справі завдана позивачці моральна шкода полягає у спричиненні їй моральних страждань внаслідок тривалої невизначеності правовідносин, необхідності заявляти неодноразові вимоги до посадових осіб органів досудового розслідування, з метою виконання ними їх посадових обов`язків, неможливості здійснювати звичайну щоденну діяльність, перебування у напруженому психологічному стані та усвідомлення того, що винна особа уникає відповідальності.

Крім того, кримінальне провадження, у якому позивачка визнана потерпілою, тривало загалом більше десяти років і на цей час процесуальне рішення не прийнято. Це є надмірна тривалість кримінального розслідування.

Протягом всього часу позивачка подавала до слідчих органів поліції та прокуратури численні звернення, клопотання, скарги щодо дотримання ними розумних строків розслідування кримінального провадження, які належним чином не були враховані.

Розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. mutatis mutandis $ 67 рішення Європейського суду з прав людини від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення Європейського суду з прав людини від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави.

Надмірна тривалість кримінального провадження сама по собі здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо.

Подібних висновків дійшов Верховний Суду у постановах від 22 травня 2024 року у справі № 757/30529/22 (провадження № 61-14820св23), від 17 вересня 2025 року у справі № 461/6351/23 (провадження № 61-14106св24).

Аналіз наявних у справі доказів свідчить про те, що тривалість кримінального провадження державними органами щодо позивача поза розумним сумнівом призвела до її моральних страждань, зумовлених невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування та неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність та є підставою для відшкодування їй моральної шкоди у порядку, встановленому статтями 23, 1173, 1174 ЦК України.

Крім того, складові елементи для цивільно-правової відповідальності у виді шкоди, протиправних діянь осіб, які завдали шкоди, причинного зв`язку між ними, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду цієї справи.

Отже, суди попередніх інстанцій, встановили фактичні обставини справи, правильно застосували норми матеріального права, врахували висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах, дійшли обґрунтованого висновку про порушення прав позивача як потерпілої внаслідок надмірної тривалості та неефективності досудового розслідування кримінального провадження в цілому, яке підлягає відшкодуванню.

Разом із цим, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, з посиланням на характер і глибину заподіяних ОСОБА_1 моральних страждань, тривалість та неефективність здійснення кримінального провадження, в якому позивач є потерпілою, а також засад розумності та справедливості, уважав розумним стягнути на користь позивачки відшкодування моральної шкоди у розмірі 300 000,00 грн.

Колегія суддів не може погодитись із таким розміром відшкодування моральної шкоди, визначеним судами попередніх інстанцій, оскільки розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб і не повинен призводити до безпідставного збагачення.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

У частині третій статті 23 ЦК України визначено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21) вказав: «Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).

У справі що переглядається, позивачка вказувала, що через тривалість кримінального провадження та відсутність результату вона зазнала моральної шкоди, яка полягала у пошуку захисту порушеного права та моральних стражданнях за весь цей час.

При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, з урахуванням засад розумності та справедливості, характеру правопорушення, глибини душевних страждань, колегія суддів уважає достатнім та таким, що не призведе до надмірного збагачення розмір відшкодування моральної шкоди у суму 30 000,00 грн.

Таким чином, доводи касаційної скарги прокурора частково знайшли своє підтвердження під час касаційного перегляду справи, тому рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції у частині визначення розміру відшкодування моральної шкоди слід змінити, виклавши їх у редакції цієї постанови.

Щодо оскарження ухвали суду апеляційної інстанції

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

У статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Застосування передбачених цією нормою правил залежить від виду процесуального строку. У разі, коли процесуальна дія не вчинена у межах строку, встановленого законом, суд може поновити його, якщо строк пропущено з причин, визнаних судом поважними.

У статті 354 ЦПК України передбачено, що апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду - протягом п`ятнадцяти днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: 1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду; 2) на ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Згідно з частиною п`ятою статті 272 ЦПК України учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Як встановив апеляційний суд, представник ОСОБА_1 - адвокат Гайса А. М. отримав оскаржувану ухвалу суду першої інстанції 17 квітня 2024 року в суді першої інстанції, що підтверджується розпискою (том 4, а. с.187), тому строк на апеляційне оскарження відраховується із вказаної дати, відповідно до вимог статті 354 ЦПК України.

Вперше заявник подала апеляційну скаргу 16 травня 2024 року до суду апеляційної інстанції, тобто з пропуском строку на апеляційне оскарження з дня вручення відповідної ухвали суду. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 30 грудня 2024 року цю апеляційну скаргу (вперше подану) повернуто скаржнику. Копію цієї ухвали представник ОСОБА_1 - адвокат Гайса А. М. отримав 03 січня 2025 року через електронний кабінет (том 5, а. с. 155 зворот), а сама заявник отримала її в приміщенні суду апеляційної інстанції 12 лютого 2025 року (том 5, а.с. 176).

При цьому суд апеляційної інстанції встановив, що заявник не повідомляла суд про припинення представництва шляхом подання письмової заяви, що відповідало б вимогам частини четвертої статті 64 ЦПК України, ні на момент подання апеляційної скарги вперше, ні при поданні апеляційної скарги 17 лютого 2025 року (надійшла до суду 20 лютого 2025 року).

17 лютого 2025 року ОСОБА_1 вдруге подала до апеляційного суду апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року.

В обґрунтування поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження ОСОБА_1 стверджувала, що тривалий час перебувала за межами України у зв`язку збройною агресією російської федерації, не мала зв`язку ні з представником, ні з судом, по приїзду була змушена лікуватися у м. Одесі та не мала фізичної можливості отримати ухвали Одеського апеляційного суду, бо вони були направлені на поштову адресу за місцем її реєстрації: АДРЕСА_1 . Указує, що не мала жодної фізичної можливості своєчасно подати відповідну апеляційну скаргу, вважає, що є всі підстави поновити строк на апеляційне оскарження, бо цей строк, на її думку, пропущено з поважних причин, долучила документи.

Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про те, що із наданих копій записів медичного закладу про стан здоров`я ОСОБА_1 неможливо встановити, хто їх вчинив та щодо якої особи, а консультативний висновок спеціаліста не дає підстав дійти висновку, що ОСОБА_1 не мала можливості подати апеляційну скаргу на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 09 квітня 2024 року з дотриманням строків її оскарження.

Крім того, обґрунтованими є висновки суду апеляційної інстанції й про те, що заявник не довела, що строк на оскарження ухвали суду першої інстанції пропущено з поважних причин, оскільки вперше апеляційну скаргу подано вже після повернення ОСОБА_1 в Україну, а перебування її у зазначений нею період за межами території України жодним чином не впливало на можливість повторного подання апеляційної скарги.

Установивши, що адвокат Гайса А. М. здійснював представництво інтересів ОСОБА_1 в Одеському апеляційному суді, суд апеляційної інстанції правильно спростував доводи заявника про відсутність зв`язку з адвокатом та з судом під час перебування за кордоном, оскільки із наданих суду доказів установив, що за межами території України ОСОБА_1 перебувала вже після 02 травня 2024 року, тобто після спливу останнього дня подання апеляційної скарги, що узгоджується з вимогам частини другої статті 354 ЦПК України.

Спростовуючи посилання ОСОБА_1 як на підставу апеляційного оскарження введення воєнного стану та повідомлення Торгово-промислової палати України від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про те, що введений воєнний стан, який діє і на теперішній час, та повідомлення Торгово-промислової палати України без зазначення якихось конкретних обставин щодо неможливості дотримання строків, не дають підстав для висновку про наявність поважних підстав для пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали суду першої інстанції.

Разом з цим, апеляційну скаргу повторно подано 17 лютого 2025 року та зареєстровано апеляційним судом 20 лютого 2025 року, тобто зі спливом строку на апеляційне оскарження.

За змістом статей 43, 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. Під добросовісністю необхідно розуміти користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживання процесуальними правами.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження судового рішення, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Пропущений строк апеляційного оскарження може бути поновлений судом, якщо за результатами оцінки та перевірки наведених скаржником підстав пропуску такого строку суд дійде висновку про їх поважність.

При цьому, вирішуючи питання про поновлення строку апеляційного оскарження, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у тісному взаємозв`язку з тривалістю пропущеного строку.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що дотримання строків оскарження судового рішення є однією з гарантій додержання в суспільних відносинах принципу правової визначеності як складової принципу верховенства права. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними, та після завершення таких строків, якщо ніхто не звернувся зі скаргою до суду вищої інстанції, відносини стають стабільними (ухвали від 18 вересня 2020 року у справі № 11-119сап20 та від 22 лютого 2021 року у справі № 9901/42/20 (провадження № 11-81заі20)).

А тому, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду, що заявник, подавши апеляційну скаргу (повторно), пропустила строк, передбачений статтею 354 ЦПК України та не вказала поважних причин такого пропуску, та не надала доказів на підтвердження цього, що є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження (пункт 4 частини першої статті 358 ЦПК України).

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд.

Одним з елементів справедливого судового розгляду є принцип правової визначеності прав і обов`язків сторін спору та неможливість безпідставного поновлення пропущеного процесуального строку для оскарження рішення суду, що набрало законної сили, лише з метою його скасування на шкоду інтересам іншого учасника процесу.

Із практики Європейського Суду з прав людини випливає, що судовий розгляд визнається справедливим за умови забезпечення рівного процесуального становища сторін, що беруть участь у спорі. Вимагається, щоб кожній із сторін була надана розумна можливість представляти свою справу у такий спосіб, що не ставить її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом.

Поновлення строку на апеляційне оскарження судового рішення без доведеності поважності причин не забезпечувало б рівновагу між інтересами сторін та правову визначеність у цивільних правовідносинах, яка є складовою верховенства права, проголошеного статтею 8 Конституції України.

Європейський Суд з прав людини зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «DeGeouffre dela Pradellev. France» від 16 грудня 1992 року).

Необґрунтоване поновлення процесуальних строків на оскарження «остаточного судового рішення» є порушенням принципу res judicata (правової визначеності), про що неодноразово наголошувалося у прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у параграфі 41 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року зазначено, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.

Аналогічні висновки викладені Європейським судом з прав людини й у рішеннях у справах «Науменко проти України» від 09 листопада 2004 року, «Полтораченко проти України» від 18 січня 2005 року та «Тімотієвич проти України» від 8 листопада 2005 року.

Доводи касаційної скарги, які є аналогічними тим, що були викладені в апеляційній скарзі і їм дана належна правова оцінка, висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Процесуальний строк на апеляційне оскарження, встановлений ЦПК України, забезпечує оперативність цивільного судочинства, є дисциплінуючим фактором регламентації процесуальних дій учасників справи, спрямований на незловживання процесуальними правами.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 зводяться до переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до правил частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Верховний Суд розглянув справу у межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі ОСОБА_1 , які стали підставою для відкриття касаційного провадження; підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.

Щодо клопотань про закриття касаційного провадження у цій справі

У відзивах на касаційну скаргу прокурора ОСОБА_1 та представник ОСОБА_1 - адвокат Гайса А. М. просили закрити касаційне провадження у справі на підставі пункту 5 частини першої 396 ЦПК України у зв`язку з тим, що наведені заявником правові висновки Верховного Суду не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки обставини, встановлені судами у цій справі, не є подібними до обставин, встановлених судами у зазначених заявником справах.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо: після відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу судом встановлено, що висновок щодо застосування норми права, який викладений у постанові Верховного Суду та на який посилався скаржник у касаційній скарзі, стосується правовідносин, які не є подібними.

Оскільки касаційна скарга прокурора подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України, містила підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, то Верховний Суд дійшов обґрунтованого висновку про відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга прокурора містить посилання як на постанови Верховного Суду, в яких викладені правові висновки, що стосуються правовідносин, які не є подібними, так і на правові висновки, що стосуються подібних правовідносин, однак доводи касаційної скарги не свідчать про застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування таких правових висновків.

Отже, доводи касаційної скарги не охоплюються у повному обсязі передбаченою пунктом 5 частини першої статті 396 ЦПК України підставою закриття касаційного провадження, а тому у задоволенні відповідних клопотань ОСОБА_1 та представник ОСОБА_1 - адвокат Гайса А. М. необхідно відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити касаційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а ухвалу суду апеляційної інстанції - без змін.

Натомість рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції у частині визначеного розміру відшкодування моральної шкоди слід змінити, виклавши їх у редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції слід залишити без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції вирішує питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).

Беручи до уваги те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», з урахуванням положень частини шостої статті 141 ЦПК України, зазначені судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року відмовити.

У задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Гайси Андрія Михайловича про закриття касаційного провадження за касаційною скаргою керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року відмовити.

Касаційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у частині розміру відшкодування моральної шкоди змінити.

Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) компенсацію моральної шкоди у розмірі 30 000,00 (тридцять тисяч гривень 00 коп.).

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 29 лютого 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року залишити без змін.

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року залишити без задоволення.

Ухвалу Одеського апеляційного суду від 21 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк