Справа № 638/4525/25
Провадження № 2/638/3756/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Харків

Шевченківський районний суд м. Харкова у складі:

головуючої судді - Яковлевої В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Сікорського А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна,

в с т а н о в и в :

Представник позивачки - адвокат Труханович Ярослав Олександрович, який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Шевченківського районного суду м. Харкова з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна, в якому просив витребувати з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) грошові кошти у розмірі 200000, 00 ЄВРО, що складає еквівалент 8 701 860,00 грн., та грошові кошти у розмірі 250000, 00 доларів США, що складає еквівалент 10 397 975,00 грн.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 березня 2025 року вищевказана цивільна справа передана в провадження судді Яковлевої В.М.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 21 березня 2025 року позовна заява залишена без руху та надано строк для усунення недоліків, що містяться в ній.

20.05.2025 від представника позивача адвоката Трухановича Ярослава Олександровича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, зазначених в ухвалі суду від 21.03.2025.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 23 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2025 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна. Призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

06.02.2026 представник позивачки подала заяву про зміну підстав позову.

Заява обгрунтована тим, що у провадженні Шевченківського районного суду м.Харкова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна, а саме: 200 000 Євро та 250 000 доларів США.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її бабуся - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка станом на час своєї смерті була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 разом із позивачкою по справі.

ОСОБА_3 розпорядилась своїм майном на випадок смерті, а саме: 08 листопада 2017 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. був посвідчений заповіт, р.№ 4100, відповідно до умов якого ОСОБА_3 заповіла своїй доньці - ОСОБА_2 ( відповідачу по справі) автомобіль марки LEXUS моделі RX-350, 2013 року випуску, квартиру АДРЕСА_3 та усі меблі та картини, що на час смерті ОСОБА_3 будуть знаходитися в цієї квартирі, житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_4 , земельну ділянку за цієї ж адресою, меблі та картини, які знаходяться в цьому будинку та майно, що зберігається в банківському сейфі.

Все інше майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде належати ОСОБА_3 та на що вона за законом буде мати право, вона заповіла своїй онуці - ОСОБА_1 , в тому числі квартиру АДРЕСА_5 , усі меблі та картини, що знаходяться в цієї квартирі, та майно, що зберігається в банківському сейфі (копія заповіту знаходиться в матеріалах справи).

ОСОБА_3 мешкала та була зареєстрована разом із ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_5 , де у особистому сейфі вона зберігала грошові кошти, коштовності та документи. Як було відомо сторонам по справі, ОСОБА_3 зберігала у цьому сейфі грошові кошти у розмірі 535 000 доларів США та 410 000 євро.

Приблизно за шість-сім місяців до своєї смерті ОСОБА_3 стала проживати разом із батьками позивачки - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 в АДРЕСА_4 . ОСОБА_3 перевезла з особою деякі особисті речі та грошові кошти в розмірі 200 000 Євро та 250 000 доларів США.

ОСОБА_3 в присутності всіх членів родини неодноразово казала, що вказані грошові кошти є частиною спадщини ОСОБА_1 , яку вона отримає після її смерті.

Після смерті ОСОБА_3 , яка настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , сторони по справі звернулись до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Саутенко Н.В. с заявами про прийняття спадщини та отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом.

ОСОБА_1 , отримала у власність після смерті ОСОБА_3 грошові кошти, які знаходились у сейфі в квартирі АДРЕСА_5 , а саме: 285 000 доларів США та 210 000 євро.

Грошові кошти в розмірі 200 000 Євро та 250 000 доларів США залишились тимчасово у с.Бугаївка у родинному сейфі.

В 2021 році ОСОБА_1 виїхала до Японії, де її чоловік отримав роботу, та станом на час повномасштабного вторгнення рф на територію України не знаходилась в Україні. Там же ОСОБА_1 знаходиться і на теперішній час.

Батьки ОСОБА_1 в 2022 році виїхали з України.

Приблизно наприкінці 2023 року ОСОБА_1 звернулась до своєї матері - ОСОБА_2 з проханням повернути їй належне позивачці майно - грошові кошти в розмірі 200 000 Євро та 250 000 доларів США. Відповідачка с початку пообіцяла повернути ОСОБА_1 майно, а потім за різними привидами ухилялась від повернення майна.

В зв`язку з чим відносини в родині погіршилися.

9 квітня 2024 року ОСОБА_2 власноруч склала розписку, відповідно до змісту якої вона визнавала право власності ОСОБА_1 на вказану в позову суму та не заперечувала проти повернення вказаної суми.

В 2024 році ОСОБА_1 звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Рішенням Дзержинського районного суду від 06 грудня 2024 року ( головуючий - суддя Невеніцин Є.В.) по справі № 638/10965/25 було ухвалено рішення, відповідно до якого, в позові ОСОБА_1 було відмовлено. Розписка від 09 квітня 2024 року була предметом дослідження при розгляді вказаної справи.

Рішенням від 06 грудня 2024 року було встановлено, що між позивачем та відповідачем не укладалися правочини щодо спірної суми грошових коштів, зокрема, позики або зберігання тощо. Та вказано, що у разі виникнення спору щодо набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав необхідно застосування положень ст.1212 ЦК України.

За статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до Постанови КЦС ВС від 26 вересня 2019 року у справі № 520/4210/18 тлумачення статті 1212 ЦК України свідчить, що необхідно встановити обставини, які в сукупності є підставою для виникнення такого зобов`язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи, відсутність для цього підстав.

Права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Вказане вище підтверджується судовою практикою Верховного Суду України, новоутвореного Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постановах: Верховного Суду України від 02.03.2016 у справі № 6-3090цс15; від 04.10.2017 у справі № 753/23725/15-й; Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 757/4040/16-й; від 11.09.2019 у справі № 2/13; від 25.03.2020 у справі № 522/14590/16-й; від 24.02.2021 у справі № 644/8081/17; від 26.01.2022 у справі № 924/1338/19; від 08.02.2022 у справі № 910/16102/20; Великої Палати Верховного Суду від 31.01.2020 у справі 161/17945/18.

Але до теперішнього часу грошові кошти ОСОБА_1 не повернуті.

Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду доказуються при розгляді іншої справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до вимог ст.179 ЦК України річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Відповідно до вимог ч.1 ст.190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважається окрім річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки.

Відповідно до вимог ст.193 ЦК України валютні цінності є видом майна.

Валюта є рухомим майном, об`єктом права власності та може бути предметом цивільних правочинів (купівля-продаж, дарування, позика тощо) з урахуванням норм валютного регулювання.

Таким чином, вважає, що ОСОБА_2 повинна повернути позивачці ОСОБА_1 валютні цінності у розмірі 200 000 Євро та 250 000 доларів США.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову.

Відповідно до ухвали від 13 листопада 2025 року підготовче провадження у справі було закрито та справа призначена до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Але з тексту ухвали вбачається, що представник позивачки до суду не заявився, про причину неявки не повідомив, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Крім того, 14.07.2025 року представник позивачки надав суду клопотання про відкладення судового засідання, будь-яких клопотань не заявляв.

15 грудня 2025 року ОСОБА_1 укладений договір про надання правової допомоги з адвокатом Прокопенко Ю.О.

22 грудня 2025 року адвокат Прокопенко Ю.О. ознайомилась з матеріалами справи та з бесіди з ОСОБА_1 під час обговорювання правової позиції по справі їй стало відомо про цивільну справу № 638/10965/24. Після ознайомлення зо всіма обставинами справи виникла необхідність про зміну підстав позову.

Відповідно до ст.59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно чт.1,2 ст.15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом, крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, вважає, що з поважних причин пропущений строк, встановлений для подання заяви про зміну підстав позову. Також прошу врахувати ту обставину, що ОСОБА_1 не знаходиться в Україні, не має юридичної освіти, тому не має можливості самостійно знайомитись з матеріалами справи.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 16, 49, 1212 ЦК України, ст.ст. 3,4, 30 ЦПК України, просить поновити ОСОБА_5 пропущений з поважних причин строк на подання заяви про зміну підстави позову та прийняти вказану заяву до розгляду по суті.

Стягнути з ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_1 ] на користь ОСОБА_7 (РНОКПП НОМЕР_2 безпідставно отримані грошові кошти в розмірі 200 000 євро та 250 000 доларів США.

Судові витрати по справі покласти на відповідача.

Крім того, 09.02.2026 представник позивачки адвокат Прокопенко Ю.О. подала клопотання, згідно якої, 15 грудня 2025 року ОСОБА_1 укладений договір про надання правової допомоги зі мною, адвокатом Прокопенко Ю.О. 22 грудня 2025 року я ознайомилась з матеріалами цивільної справи № 638/4525/25 та під час ознайомлення було встановлено, що матеріали справи містять заяву про залишення позову без розгляду, яка подана колишнім представником ОСОБА_1 адвокатом Труханович Я.О. через підсистему Електронний суд 16.12.2025 року.

Просить вважати вказану заяву неподаною та не розглядати її, оскільки станом на 16.12.2025 року представником ОСОБА_1 є адвокат Прокопенко Ю.О. ОСОБА_1 не виказувала бажання залишити її позовну заяву без розгляду, вважає ці дії неузгодженими з нею та під час обговорювання з нею правової позиції наполягала на розгляді справи по суті.

10.02.2026 представниця відповідачки ОСОБА_2 адвокат Сулейманова М.І. подала заяву, відповідно до якої, у провадженні Шевченківського районного суду м.Харкова знаходиться цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про витребування майна.

Просить залучити до матеріалів справи довідку про стан здоров`я ОСОБА_2 та письмові пояснення ОСОБА_2 , які стосуються позовних вимог ОСОБА_1

ОСОБА_2 уклала з нею договір про надання професійної правничої допомоги 02 лютого 2026 року.

Раніше ОСОБА_2 правовою допомогою під час розгляду вказаної справи не користувалась, є юридично необізнаною, процесуальні права їй були невідомі, тому не мала можливості надати суду вказані документи.

Просить прийняти вказані докази по справі, визнавши поважними причини пропуску строку на надання доказів, встановлених ст.83 ЦПК України, а саме: довідку про стан здоров`я ОСОБА_2 ; письмові пояснення по справі; квитанцію про направлення вказаних доказів позивачу; повноваження представника; ордер; свідоцтво про право на заняття адв. діяльністю.

10 лютого 2026 року позивачка та представник позивачки адвокат Прокопенко Ю.О. у судове не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Подала через канцелярію суду заяву, в якій просила провести судове засідання за її відсутності. Просить розглянути заяву про зміну підстав позову. Проти долучення доказів не заперечує.

10 лютого 2026 року відповідачка та представник відповідачки адвокат Сулейманова М.І. у судове не з`явились, про час, дату та місце судового засідання повідомлені своєчасно та належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України. Подала через канцелярію суду заяву, в якій просила провести судове засідання, призначене на 10.02.2026 о 13:30 за відсутності відповідачки та її представника.

Вирішуючи клопотання представника позивачки щодо поновлення процесуального строку на подання заяви про зміну підстав позову, суд керується таким.

Згідно з ч. 3 ст. 49 ЦПК до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 127 ЦПК суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з ч. 4 ст. 127 ЦПК одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

У постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 723/1233/17 зазначено, що зміна підстав або предмета позову можлива лише до початку розгляду судом справи по суті, тобто до того моменту, коли суд почне проголошувати позовну заяву. Ця норма спрямована на усунення зловживання процесуальним правом на зміну підстав або предмета позову.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» від 13 січня 2000 року та у рішенні по справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» від 28 жовтня 1998 року Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права на доступ до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнане порушенням пункту 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року по справі № П/9901/736/18 зазначено, що згідно практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист. Зокрема, у рішенні від 04 грудня 1995 року у справі «Беллет проти Франції» Європейський суд з прав людини зазначив, що ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданих національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. У рішенні від 13 січня 2000 року у справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» Європейський Суд з прав людини вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції.

Як свідчать матеріали справи, 23 травня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження. Призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до ухвали від 13 листопада 2025 року підготовче провадження у справі було закрито та справа призначена до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Але з тексту ухвали вбачається, що представник позивачки до суду не заявився, про причину неявки не повідомив, про час, дату та місце судового засідання повідомлявся належним чином.

Крім того, 14.07.2025 року представник позивачки надав суду клопотання про відкладення судового засідання, будь-яких клопотань не заявляв.

15 грудня 2025 року ОСОБА_1 укладений договір про надання правової допомоги з адвокатом Прокопенко Ю.О.

22 грудня 2025 року адвокат Прокопенко Ю.О. ознайомилась з матеріалами справи та з бесіди з ОСОБА_1 під час обговорювання правової позиції по справі їй стало відомо про цивільну справу № 638/10965/24. Після ознайомлення зо всіма обставинами справи виникла нагальна необхідність про зміну підстав позову.

Зважаючи на наведені у заяві доводи представника позивачки, у суду відсутні будь-які підстави вважати, що представник позивачки зловживає наданими їй процесуальними правами, а також що подання заяви про зміну предмету позову на даній стадії розгляду справи обумовлене неналежним та недбалим ставленням позивача та його представника до виконання процесуальних обов`язків, а не наявністю об`єктивних та непереборних перешкод.

За таких обставин визнання судом неповажними причин, з яких заява про зміну предмета позову не була подана в строки, визначені ч. 3 ст. 49 ЦПК, мало б ознаки надмірного формалізму та нівелювало би саму суть права на доступ до правосуддя.

Крім того, суд враховує, що станом на час вирішення клопотання представника позивача, проголошення судом позовної заяви ще не відбулось, оскільки в попередніх судових засіданнях суд вирішував клопотання учасників справи. Між тим, як зазначено Верховним Судом, зміна підстав або предмета позову можлива до початку розгляду судом справи по суті, тобто до того моменту, коли суд почне проголошувати позовну заяву.

Ураховуючи вищенаведене, вказані вище висновки щодо застосування норм права Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, обов`язок суду уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог та забезпечити реальний доступ позивача до правосуддя, суд вважає за можливе визнати поважними причини, з яких заява про зміну предмета позову не була подана у строк, визначений ч. 3 ст. 49 ЦПК, та поновити представнику позивачки пропущений процесуальний строк для зміни предмету позову.

Ураховуючи наведене, відмова в клопотанні представника позивачки суперечитиме завданням цивільного судочинства щодо справедливого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ, які превалюють над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК).

Ураховуючи наведене, відмова в клопотанні представника позивачки, на переконання суду, матиме ознаки надто суворого тлумачення процесуальної норми, тобто надмірного формалізму, яке несумісне із самою суттю права на доступ до правосуддя.

Вирішуючи питання щодо можливості прийняття до розгляду заяви про зміну предмета позову, суд керується таким.

Як вбачається з висновків щодо застосування норм права, викладених в постанові Верховного Суду від 10.05.2023 у справі № 723/1233/17, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить ухвалити судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує його вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц). Предмет позову кореспондується зі способами захисту права, які визначені, зокрема у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного способу захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин. Зміна предмета позову можлива, зокрема у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин. У свою чергу, підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Одночасна зміна підстав і предмета позову не допускається.

Ураховуючи наведене, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для прийняття до розгляду заяви про зміну підстав позову.

Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто у контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін, вирішальним фактором є те, що подання доказів та доведення перед судом їх переконливості - є обов`язком сторін. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність.

Крім того, як зауважує Європейський суд з прав людини, що принцип процесуальної рівності сторін передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (Dombo Beheer B.V. v. The Netherlands» від 27 жовтня 1993 р., заява № 14448/88).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показаннями свідків.

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини другої, шостої статті 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Частиною першою статті 127 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Згідно з приписами статті 177 ЦПКУ позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод.

Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» встановлено: «Ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважать важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами».

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява № 4909/04).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти і об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин і наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язками, відносинами і залежностями. Таке з`ясування запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, ухвалення законного й обґрунтованого рішення.

Беручи до уваги предмет спору, заявлені вимоги і наявні у матеріалах справи докази, з метою повного, всебічного з`ясування обставин справи, ухвалення законного та обгрунтованого рішення, а також враховуючи, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, керуючись статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку, практику Європейського суду з прав людини, яка зазначає, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним (Рішення Суду у справі «Жоффре де ля Прадель проти Франції» від 16.12.1992 року), суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання представника відповідачки про поновлення строку на подання та долучення доказів, так як відомості, які містяться у вказаних документах, можуть мати важливе значення для встановлення всіх фактичних обставин та правильного вирішення справи, ухвалення законного та обгрунтованого рішення.

Керуючись ст. 2, 49, 127, 258-261, 353-354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ :

Клопотання представниці ОСОБА_1 адвоката Прокопенко Юлії Олегівни задовольнити.

Заяву про залишення позову без розгляду, яка подана попереднім представником ОСОБА_1 адвокатом Труханович Я.О. через підсистему Електронний суд 16.12.2025 року вважати неподаною та залишити без розгляду.

Клопотання представниці ОСОБА_1 адвоката Прокопенко Юлії Олегівни задовольнити.

Поновити представниці ОСОБА_1 адвокату Прокопенко Юлії Олегівні строк на подання заяви про зміну підстав позову.

Заяву представниці ОСОБА_1 адвоката Прокопенко Юлії Олегівни про зміну підстав позову прийняти до розгляду.

Встановити відповідачу строк для подання відзиву, який має відповідати вимогам ст. 178, 191 ЦПК України п`ятнадцять днів з дня вручення даної ухвали. Копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

Роз`яснити відповідачу, що у разі ненадання ними відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи.

Встановити позивачу строк для подання відповіді на відзив, яка має відповідати вимогам ст. 179 ЦПК України сім днів з дня отримання відзиву на заяву. Копія відповіді на відзив та доданих до неї документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відповіді на відзив до суду.

Встановити відповідачу строк для подання заперечень, які мають відповідати вимогам ст. 180 ЦПК України сім днів з дня отримання відповіді на відзив. Копія заперечень та доданих до неї документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) заперечень до суду.

Роз`яснити сторонам, що за їх клопотанням суд може відкласти розгляд справи з метою надання додаткового часу для подання відповіді на відзив та (або) заперечення, якщо вони не подані до першого судового засідання з поважних причин.

Роз`яснити учасникам справи, що подання відзиву, відповіді на відзив та заперечень є правом учасників справи.

Поновити представнику ОСОБА_2 адвокату Сулеймановій Марії Ігорівні процесуальний строк та долучити до матеріалів справи № 638/4525/25 в якості доказів: довідку про стан здоров`я ОСОБА_2 ; письмові пояснення по справі; квитанцію про направлення вказаних доказів позивачу; повноваження представника; ордер; свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Судове засідання відкласти до 11 березня 2026 року 13 год 30 хв.

Сторони можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud2027.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню в апеляційному порядку не підлягає. Заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.

У період з 12.02.2026 по 16.02.2026 11 год 34 хв суддя перебувала у нарадчій кімнаті з розгляду кримінального провадження.

Суддя В.М. Яковлева