ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/360/26Головуючий по 1 інстанції
Справа №707/3870/25 Категорія: 304090000 Булгакова Г.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів: Новікова О.М., Карпенко О.В., Василенко Л.І., розглянувши в порядку письмового провадження у м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павленко Мар`яни Василівни на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» (далі - ТОВ «Діджи Фінанс», Товариство) звернулося до Черкаського районного суду Черкаської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 21.07.2021 року ОСОБА_1 уклав із ТОВ «Мілоан» Договір про споживчий кредит № 102593972, на підставі якого відповідачу на картковий рахунок були перераховані кредитні кошти у розмірі 7 000,00 грн.

Відповідач не виконав належним чином кредитні зобов`язання, внаслідок чого 29.10.2021 року згідно з умовами Договору відступлення прав вимоги № 11Т, ТОВ «Мілоан» відступлено право вимоги за кредитним договором № 102593972 від 21.07.2021 року на користь ТОВ «Діджи Фінанс», а відповідно ТОВ «Діджи Фінанс» набуто права вимоги до відповідача.

Згідно з договором відступлення права вимоги сума боргу перед ТОВ «Діджи Фінанс» становить 30 800,00 грн., із яких: 7000,00 грн. заборгованість за тілом кредиту; 23100,00 грн. заборгованість за відсотками, 700,00 грн. заборгованість за комісійними винагородами.

У зв`язку з істотними порушеннями відповідачем умов кредитного договору № 102593972 від 21.07.2021 року, позивачем на адресу відповідача було направлено повідомлення про відступлення права вимоги від ТОВ «Мілоан» до ТОВ «Діджи Фінанс», в якому зазначено інформацію про порядок погашення заборгованості по кредитному договору. Однак, відповідач не виконав свої зобов`язання та припинив повертати наданий йому кредит.

Враховуючи наведене, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договір про споживчий кредит № 102593972 від 21.07.2021 року у розмірі 30800,00 грн., а також стягнути понесені судові витрати в розмірі 2422,40 грн. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 01 жовтня 2025 року цивільну справу за позовом ТОВ «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором передано для розгляду за територіальною підсудністю до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2025 року позов ТОВ «Діджи Фінанс» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Діджи Фінанс» заборгованість за Кредитним договором № 102593972 від 21.07.2021 року в розмірі 30800,00 грн., судовий збір у розмірі 2 422,40 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн., а всього 35 222,40 грн.

Рішення суду мотивовано тим, що відповідач отримав кредитні кошти, однак, у передбачений договором строк, кредит не повернув. Суд дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитним договором № 102593972 від 21.07.2021 року у розмірі 30 800,00 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Павленко М.В.подала апеляційну скаргу в якій, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для вирішення справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги вказує, що позивачем не доведено належними, достовірними та допустимими доказами обставин того, що ним набуто право вимоги до відповідача на умовах, визначених договором факторингу від 29.10.2021 року, а відтак що його майнове право порушено і підлягає судовому захисту.

Крім того, судом не перевірялося, а позивачем не надано доказів факту перерахування коштів від первинного кредитора на адресу боржника, запит до банку сторона відповідача не змогла забезпечити, оскільки з 08.03.2022 року та на дату розгляду справи, а саме, в листопаді місяці перебував у зоні ведення активних бойових дій, тому фактично не мав змоги перевірити таке перерахування, а тому не можна стверджувати, що ці кошти були отримані саме від первинного кредитора.

Апелянт звертає увагу і на умови договору, які не були враховані під час прийняття рішення по суті. А саме, відповідно до п.1.3 кредитного договору надається строк на 30 днів з 21.07.2021 року (строк кредитування) до 20.08.2021 року. Істотними умовами кредитного договору окрім предмету є строк на який кредит надається та проценти, що сплачуються за користування грошовими коштами.

Відповідно до норм Закону України «Про споживче кредитування», зазначено, що умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановлені цим законом, є нікчемними, а тому п. 1.6 Договору про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог ч. 1 ст. 12 цього Закону, є нікчемним.

Верховним Судом було зроблено висновок, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування, суд першої інстанції на даний висновок не звернув уваги.

У відзиві на апеляційну скаргу, що надійшов від представника ТОВ «Діджи Фінанс», зазначено, що доводи викладені у скарзі є необґрунтовані та такі, що не підлягають задоволенню.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на засадах верховенства права, є законним і обґрунтованим, ухваленим судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення в повній мірі відповідає зазначеним вище вимогам.

За правилом частини статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац 2 частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» ( далі Закону ) зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Згідно із пунктом 6 частини 1 статті 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

За правилом частини 8 статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 12 січня 2021 у справі №524/5556/19, від 10 червня 2021 у справі №234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З матеріалів справи вбачається, 21.07.2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 в електронній формі укладено Договір про споживчий кредит № 102593972, який підписаний відповідачем за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до п.п. 1.1.- 1.4., 2.1. Договору ТОВ «Мілоан» зобов`язалося на строк 30 днів надати ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 7 000,00 грн., а ОСОБА_1 зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом до 20.08.2021 року та виконати інші зобов`язання в повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором. Кредитні кошти надаються шляхом переказу на картковий рахунок.

Згідно з п. 1.5.1. Договору комісія за надання кредиту 700,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00% від суми кредиту одноразово.

Проценти за користування кредитом 2 100,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Отже, підписавши вказаний договір, відповідач добровільно погодився на визначені у ньому умови кредитування, взяв на себе відповідні зобов`язання.

Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що відповідач взяті на себе зобов`язання за вищезазначеним договором не виконав, у передбачений в договорі строк кошти не повернув, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за основним зобов`язанням, яка складається із суми кредиту у розмірі 7000,00 грн. Доказів повернення відповідачем коштів, отриманих у кредит, матеріали справи не містять.

Що стосується нарахування відсотків та комісії по кредитному договорі.

Згідно з п.п. 1.5.1. Договору комісія за надання кредиту 700,00 грн., яка нараховується за ставкою 10,00% від суми кредиту одноразово.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та/або супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб.

Відповідно до частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Таким чином, Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавцю встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19 (провадження № 14-44цс21).

Відповідно до ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики.

Відповідно до п.п 1.5.2, 1.6. проценти за користування кредитом 2 100,00 грн., які нараховуються за ставкою 1,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

Позичальник сплачує кредитодавцю комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у розмірах, зазначених в п. 1.5.1.-1.5.2. Договору, в термін (дату) вказаний в п. 1.4. У випадку якщо позичальник продовжує строк кредитування вказаний в п. 1.3. Договору, він додатково має сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту, проценти за ставкою визначеною п. 1.5.2. або проценти за стандартною (базовою) ставкою, визначеною п. 1.6. Договору, в сумі та на умовах визначених п. 2.3. Договору (п. 2.2.1. Договору).

Нарахування кредитодавцем процентів за користування кредитом здійснюється з дати наступної за днем надання кредиту по дату завершення строку кредитування (з урахуванням можливих пролонгацій) на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування, з урахуванням особливостей передбачених п. 2.2.3. Договору (п. 2.2.2. Договору).

У пункті 2.3.1. Договору сторони погодили порядок пролонгації строку кредитування. Так, продовження вказаного в п. 1.3 Договору строку кредитування може відбуватись на пільгових або стандартних (базових) умовах, наступним чином: 2.3.1.1. Пролонгація на пільгових умовах: позичальник має право неодноразово продовжувати строк кредитування, за умови, що кредитодавцем надана така можливість позичальнику відповідно до розділу 6 Правил надання фінансових кредитів (послуг) Товариством (далі Правила), що розміщені на веб-сайті Товариства miloan.ua (далі Сайт Товариства) за посиланням https://miloan.ua/s/documents і є невід`ємною частиною цього Договору.

Для продовження строку кредитування за цим пунктом позичальник має вчинити дії передбачені розділом 6 Правил, у т.ч. сплатити комісію за управління та обслуговування кредиту та певну частку заборгованості по кредиту. Можливі періоди продовження строку кредитування, максимальні ставки комісії за управління та обслуговування кредиту наведені у таблиці нижче: Строк продовження, днів Максимальний розмір комісії, відсоток від поточного залишку кредиту 3 дні - 3.00 відсотки, 7 днів - 5.00 відсотків, 15 днів - 10.00 відсотків.

Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на пільгових умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за ставкою визначеною п.1.5.2 Договору.

Відповідно до п. 2.3.1.2. Договору пролонгація на стандартних (базових) умовах: позичальник може збільшити строк кредитування на 1 (один) день шляхом продовження користування кредитними коштами після завершення строку кредитування (з урахуванням всіх пролонгацій). Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами після спливу раніше визначеного строку кредитування, але загалом не може перевищувати 60 днів. У випадку, якщо внаслідок чергового продовження строку кредитування позичальником у спосіб вказаний цим пунктом, загальний період пролонгації на стандартних (базових) умовах перевищить 60 днів, таке продовження здійснюється на кількість днів, що залишилась до досягнення загальним строком пролонгації на стандартних (базових) умовах 60 днів. Користування кредитними коштами припиняється, якщо у позичальника відсутня заборгованість перед кредитодавцем за кредитом (тілом кредиту). Якщо позичальник здійснює продовження строку кредитування (пролонгацію) на стандартних (базових) умовах, проценти за користування кредитом протягом періоду на який продовжено строк кредитування нараховуються за стандартною (базовою) ставкою наведеною в п.1.6 Договору.

У випадку, якщо позичальник протягом періоду на який продовжено строк кредитування(пролонгації) на стандартних (базових) умовах вчинить дії для продовження строку кредитування на пільгових умовах, такі дії зупиняють строк пролонгації на стандартних (базових) умовах до моменту спливу строку пролонгації на пільгових умовах.

ТОВ «Мілоан» свої зобов`язання за вищевказаним договором виконало в повному обсязі, надавши відповідачу в користування кредит в розмірі 7 000,00 грн., шляхом зарахування 21.07.2021 року грошових коштів на платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням № 30150075 від 21.07.2021 року.

З відомості про щоденні нарахування та погашення, сформованою ТОВ «Мілоан» за кредитним договором № 102593972, встановлено, що ОСОБА_1 на виконання умов договору не здійснив жодного платежу, тобто порушив взяті на себе зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом та комісії, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість у розмірі 30 800,00 грн., яка складається з: 7000,00 грн. заборгованість по тілу кредиту; 23100,00 грн. заборгованість по процентам.

Проценти за користування кредитом нараховувалися ТОВ «Мілоан» наступним чином: з 22.07.2021 року по 20.08.2021 року (включно) згідно п. 1.5.2 Договору - у розмірі 1,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом; з 21.08.2021 року по 19.10.2021 року (включно) згідно п. 1.6. Договору у розмірі 5,00% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

В зв`язку з вищевикладеним суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і колегія суддів, що, оскільки відповідач не виконав свої зобов`язання за договором у строк кредитування, визначений п. 1.4 договору, та продовжив користуватися кредитними коштами протягом всього пролонгованого строку кредитування, визначеного п. 2.2.3, тобто протягом 60 днів з дня наступного, після закінчення строку кредитування, нарахування процентів відбулося у відповідності до умов договору та їх розрахунок є арифметично вірним.

Щодо відступлення права вимоги.

Підпунктом 3.2.6. пункту 3 Договору передбачено, що ТОВ «Мілоан» має право відступати, передавати та будь-яким іншим чином відчужувати свої права за цим Договором на користь третіх осіб в будь який час протягом строку дії цього договору без згоди позичальника.

29.10.2021 року між ТОВ «Діджи Фінанс» та ТОВ «Мілоан» укладено Договір факторингу № 11Т, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» зобов`язалося відступити ТОВ «Діджи Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідному реєстрі прав вимоги, а ТОВ «Діджи Фінанс» зобов`язалося їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Мілоан» за плату на умовах, визначених цим Договором.

Відповідно до Витягу з Додатку до Договору факторингу № 11Т від 29.10.2021 ТОВ «Діджи Фінанс» набуло права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 102593972 від 21.07.2021 у розмірі 30 800,00 грн., з яких: 7 000,00 грн. - тіло кредиту; 27 027 грн. заборгованість за відсотками.

За змістом п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

За змістом ч. 1 ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Діджи Фінанс» підтвердило процесуальний статус позивача щодо права вимоги за кредитним договором № 102593972 від 21.07.2021 року, що підтверджується договором факторингу № 11Т від 29.10.2021 року, витягом з додатку до договору факторингу № 11Т, платіжними інструкціями відповідно до додаткових угод до договору факторингу № 11Т від 29.10.2021 року.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дослідив усі зібрані докази та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення заборгованості за кредитним договором № 102593972 від 21.07.2021 року в розмірі 30800,00 грн.

Посилання представника ОСОБА_1 адвоката Павленко М.В. на не обґрунтованість позову та неналежну оцінку судом досліджених доказів не відповідають фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції правильно визначився з правовими нормами, які регулюють спірні правовідносини. Доводи апеляційної скарги про порушення судом норм матеріального права є необґрунтованими.

Посилання апелянта на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12, щодо припинення права кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом після спливу визначеного договором строку кредитування є нерелевантним для даних правовідносин, оскільки нарахування процентів за користування кредитом відбувалося в межах погодженого сторонами, хоча й продовженого, строку користування кредитом за умови так званої «стандартної пролонгації», яка є договірним продовженням строку кредитування, а не нарахуванням процентів після припинення зобов`язання.

У відповідності ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами колегія суддів не вбачає, оскільки її доводи суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи і правильності висновків суду не спростовують.

Згідно з ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до п. 1, 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такі висновки містяться в додатковій постанові ВП ВС від 19.02.2020 року у справі №755/9215/15-ц. Крім того, аналогічні висновки щодо співмірності розміру витрат на правничу допомогу зі складністю справи та обсягом фактично наданих адвокатом послуг містяться в додатковій постанові ВС від 12.12.2019 року у справі №2040/6747/18.

Врахувавши характер спірних правовідносин, складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується колегія суддів, про стягнення з відповідача на користь позивача 2 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

При подачі відзиву на апеляційну скаргу на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.11.2025 року, ТОВ «Діджи Фінанс», просив стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 4000,00 грн.

На підтвердження витрат в суді апеляційної інстанції надав Акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 06.01.2026 року, детальний опис робіт (наданих послуг), договір № 42649746-АБ про надання правової допомоги від 05.01.2026 року, додаткова угода № 1 до Договору про надання правової допомоги від 06.01.2026 року, свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

Колегія суддів, врахувавши складність справи, ціну позову та її значення для сторін, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, наявність численної усталеної практики, приходить до висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» 2000,00 грн. витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 адвоката Павленко М.В. на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2025 року, судові витрати слід залишити за відповідачем.

Керуючись ст. ст. 35, 258, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Павленко Мар`яни Василівни залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27 листопада 2025 року - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції в розмірі 2000,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді