02 лютого 2026 року м. Запоріжжя
Вознесенівський районний суд міста Запоріжжя у складі головуючого судді Стеценка А.В., за участю секретаря судового засідання Резніченко Ю.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за розпискою,
В листопаді 2025 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором, оформленим борговою розпискою від 12.09.2025, у загальному розмірі 30 400,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 12.09.2025 ОСОБА_2 отримав від позивача в борг грошові кошти в сумі 14 400,00 грн. Факт передачі коштів підтверджується борговою розпискою, яка була складена в електронному вигляді та підписана сторонами із застосуванням кваліфікованих електронних підписів.
Відповідно до умов боргової розписки від 12.09.2025 відповідач зобов`язався повернути грошові кошти, які були отримані в борг, в повному обсязі шляхом їх перерахування на картковий рахунок позивача в строк до 17.10.2025 двома переказами: 9600,00 грн до 28.09.2025, 4800,00 грн до 17.10.2025.
У борговій розписці сторони погодили, що у разі недотримання відповідачем умов повернення боргу буде нараховано 3000,00 грн за обслуговування позики та додано до поточної суми боргу. Додатково до вищезазначеного у борговій розписці сторони погодили, що в разі незакриття боргових зобов`язань перед позивачем кожного двадцятого числа наступного місяця, починаючи з 20.10.2025, буде нараховано 5000,00 грн за обслуговування позики та додано до загальної суми боргу.
Відповідач зобов`язання з повернення позики у погоджений сторонами строк не виконав, позику не повернув.
З урахуванням того, що позивач звернувся до суду з позовом 25.11.2025, останній має право вимагати стягнення з відповідача 30 400,00 грн, з яких 14 400,00 грн основний борг, 16 000,00 грн сукупна плата за обслуговування позики.
Також представник позивача просить суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені останнім витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн та судовий збір у розмірі 968,96 грн.
Ухвалою судді від 26.11.2025 позовну заяву було залишено без руху, позивачу надано строк для усунення її недоліків. Недоліки позовної заяви усунені позивачем 26.11.2025 шляхом сплати судового збору в установленому законом розмірі.
Ухвалою судді від 03.12.2025 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву.
Позивач та його представник в судові засідання не з`явилися. Представник позивача разом з позовом подав до суду заяву, в якій просив справу розглядати за його відсутності.
Відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а остання відома адреса місця проживання (перебування) знаходиться на тимчасово окупованій території України, викликався в судове засідання через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, відповідач в судове засідання повторно не прибув, причин неявки суду не повідомив, відзив на позов до суду не подав, із заявами про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався.
З огляду на викладене, суд постановив здійснити заочний розгляд справи, обмежившись дослідженням доказів, наданих позивачем, що відповідає положенням ч. 1 ст. 280 ЦПК України.
Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Дослідивши надані позивачем докази, суд дійшов наступних висновків.
Спір між сторонами стосується стягнення суми позики та штрафу за прострочення виконання зобов`язання за договором позики. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право, обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язків (а не лише суб`єктивних прав), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).
Судом встановлено, що 12.09.2025 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу в позику грошові кошти в сумі 14 400,00 грн, що підтверджується розпискою, складеною сторонами та підписаною їх електронними цифровими підписами 12.09.2025. Підписанням розписки відповідач підтвердив факт передання йому позивачем в позику грошових коштів у вищезазначеній сумі. Абзацами 24 розписки передбачено, що відповідач зобов`язався повернути позику шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позивача двома частинами: 9600,00 грн у строк до 28.09.2025, 4800,00 грн у строк до 17.10.2025 (а.с. 12).
Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), відповідно до статті 610 ЦК України. Доводи позивача про неповернення позики відповідач не спростував, доказів повного або часткового виконання зобов`язання з повернення позики суду не надав.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що позов у частині стягнення заборгованості за сумою позики (14 400,00 грн) є обґрунтованим та підлягає задоволенню.
Вирішуючи позов у частині стягнення сукупної плати за обслуговування позики, суд виходить з наступного.
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Відповідно до статті 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Згідно з частинами 1, 2 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.
Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов`язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов`язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов`язання боржником. Разом з тим пеня за своєю правовою природою продовжує стимулювати боржника до повного виконання взятих на себе зобов`язань і після сплати штрафу, тобто порівняно зі штрафом є додатковим стимулюючим фактором. Після застосування такої відповідальності, як штраф, який має одноразовий характер, тобто вичерпується з настанням самого факту порушення зобов`язання, пеня продовжує забезпечувати та стимулювати виконання боржником свого зобов`язання.
Відповідно до статті 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.
Згідно з частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За правилами частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Перелік забезпечувальних заходів для належного виконання зобов`язання не є вичерпним, і сторони, використовуючи принцип свободи договору, мають право встановити й інші, крім тих, що передбачені частиною першою статті 546 ЦК України, засоби, які забезпечують належне виконання зобов`язання, за умови, що такий вид забезпечення не суперечить закону. Отже, чинне цивільне законодавство не забороняє визначення сторонами в договорі різних видів забезпечення зобов`язань.
У розписці від 12.09.2025 (а.с. 12 зворот) сторони узгодили, що у разі недотримання відповідачем умов повернення боргу, визначених п. 1.1 розписки (згідно з яким відповідач зобов`язався повернути частину позики в розмірі 9600,00 грн у строк до 28.09.2025) та п. 1.2 розписки (згідно з яким відповідач зобов`язався повернути залишок позики в розмірі 4800,00 грн у строк до 17.10.2025), останньому буде нараховано 3000,00 грн за обслуговування позики та додано до поточної суми боргу. Додатково до вищезазначеного у борговій розписці сторони погодили, що в разі неповернення суми позики до кожного двадцятого числа наступного місяця, починаючи з 20.10.2025, відповідачеві буде нараховано 5000,00 грн за обслуговування позики та додано до загальної суми боргу.
Проаналізувавши зміст узгодженого сторонами виду забезпечення виконання зобов`язання, суд доходить висновку, що останній за своєю природою є неустойкою, оскільки сторонами визначено грошові суми, які відповідач повинен передати позивачеві у разі порушення зобов`язання з повернення позики.
Пунктом 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.
Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року «Про введення воєнного стану в Україні» введено воєнний стан, який у подальшому продовжувався. Указом Президента України № 40/2026 від 12.01.2026 строк дії воєнного стану продовжено з 3 лютого 2026 року строком на 90 діб.
З огляду на викладене суд доходить висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 16 000,00 грн неустойки, пойменованої сторонами як «сукупна плата за обслуговування позики», задоволенню не підлягають.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачений судовий збір у розмірі 968,96 грн. Оскільки позов задоволено частково (на 47,37%), з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 458,98 грн та витрати на правничу допомогу в розмірі 2368,42 грн.
Керуючись ст.ст. 12, 13, 76-81, 141, 223, 259, 263-265, 268, 280-283 ЦПК України, суд -
Позов задовольнити частково.
В іншій частині позов залишити без задоволення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, яку може бути подано до Вознесенівського районного суду міста Запоріжжя протягом 30 днів з дня ухвалення рішення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його ухвалення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом 20 днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Заочне рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його ухвалення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Повний текст рішення складено 16 лютого 2026 року.
Суддя А.В. Стеценко