Провадження №2/748/513/26
Єдиний унікальний № 748/4224/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"29" січня 2026 р.м. Чернігів

Чернігівський районний суд Чернігівської області у складі :

головуючого судді Хоменко Л.В.,

секретаря Базарної М.В.,

за участю прокурора Драшпуль Н.О.,

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Чернігові справу за позовом заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах: Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_1 , треті особи Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування з незаконного володіння земельної ділянки,

В С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Чернігівської окружної прокуратури Шиленко М.В. в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області звернувся до суду із позовом, у якому просить витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Михайло-Коцюбинської селищної територіальної громади в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:6026, площею 0,1000 га. та стягнути судовий збір у розмірі 3028 грн. 00 коп.

Позовні вимоги мотивовані тим, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05 січня 2017 року № 25-300/14-17-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 1,0000 га із кадастровим номером :06:000:4022 для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. На підставі зазначеного наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області 01 березня 2017 року внесено відомості про земельну ділянку із кадастровим номером :06:000:4022 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. В подальшому 28 березня 2018 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:4022, площею 1,0000 га, розташованої на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. На підставі поданої ОСОБА_2 заяви, земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:4022 поділена на 10 земельних ділянок площею по 0,1000 га кожна, до яких входить і земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:6026, площею 0,1000 га. Відповідно до договору дарування від 25 травня 2018 року ОСОБА_2 подарувала земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:6026, площею 0,1000 га, розташовану на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області ОСОБА_1 . На даний час відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки із кадастровим номером :06:000:6026 є ОСОБА_1 . Однак наказ Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05 січня 2017 року № 25-300/14-17-сг, яким передано земельну ділянку у приватну власність ОСОБА_3 виданий з порушенням вимог чинного законодавства. Відповідно до інформації ПП «Елітзем» від 24 жовтня 2025 року № 127 та графічних відомостей, розроблених інженером-землевпорядником ОСОБА_4 земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:6026 входить до 100 метрової прибережної захисної смуги р. Річище, яка є протокою (рукавом) р. Дніпро. Також, згідно інформації Державного агентства водних ресурсів України № 4635/5/5/11-25 від 21 серпня 2025 року поряд із спірною земельною ділянкою розташований водний об`єкт, який ідентифікується на геопорталі, як річка Річище, що є рукавом річки Дніпро. ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області розпорядилося землями водного фонду та фактично змінило цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства попри те, що не є розпорядником даної категорії земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України.

Водночас, вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, зокрема постанови від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 11 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19), від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц (провадження №14-2цс21, пункт 150). Таким чином, спірна земельна ділянка із кадастровим номером :06:000:6026, площею 0,1000 га, яка на даний час належить ОСОБА_1 , має бути повернута на користь Михайло-Коцюбинської селищної ради, як законного розпорядника земель даної категорії. Наказом ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області від 05 січня 2017 року № 25-300/14-17-сг порушено інтереси держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради, як власника та розпорядника земель водного фонду, адже з комунальної власності протиправно вибула земельна ділянка водного фонду, розташована на території Мньовської сільської ради, яка увійшла до складу Михайло-Коцюбинської селищної ради. За таких обставин, у даному позові від імені держави в якості позивача визначено Михайло-Коцюбинську селищну раду, як орган, поза волею якого спірна земельна ділянка вибула з її власності, що суперечить принципам регулювання земельних відносин в Україні, які закріплені в ст. 14 Конституції України та ст. 5 Земельного кодексу України. Для забезпечення держави в особі Михайло- Коцюбинської селищної ради реальної та безперешкодної можливості реалізувати усі правомочності власника щодо спірної земельної ділянки із кадастровим номером :06:000:6026, площею 0,1000 га необхідно витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області.

Ухвалою Чернігівського районного суду Чернігівської області від 29 грудня 2025 року відкрито провадження справі.

У підготовчому засіданні прокурор Драшпуль Н.О. позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_1 у підготовче засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволення позову не заперечує.

Треті особи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у підготовче засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, про розгляд справи повідомлялись своєчасно та належним чином.

Представник третьої особи Головного управління Держеокадастру у Чернігівській області у підготовче засідання не з`явився, про дату та час розгляду повідомлений належним чином.

Надали пояснення у справі, згідно яких Головне управління вважає, що при наданні у власність земельної ділянки ОСОБА_3 діяло виключно в межах законодавства. Наказом Головного управління від 05.01.2017 №25-300/14-17-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 та передано йому у власність земельну ділянку площею 1,0000 га з кадастровим номером :06:000:4022 для ведення особистого селянського господарства на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області. Як вбачається з поземельної книги наявної в матеріалах справи на момент прийняття рішення Головним управлінням про передачу у власність земельної ділянки ОСОБА_3 , та згідно облікових даних Державного земельного кадастру землі, за рахунок яких була сформована земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:4022, обліковувались як землі запасу, склад угідь - сільськогосподарські землі (пасовища), а не як землі водного фонду. Тому Головне управління не змінювало цільове призначення земель, на час прийняття наказу Головне управління відповідно до приписів частини четвертої статті 122 ЗК України здійснювало передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у власність (користування) для всіх потреб.

Відповідно до приписів ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

В свою чергу, положеннями ст.200 Цивільного процесуального кодексу України передбачено право суду ухвалювати рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем.

Заслухавши пояснення прокурора, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено такі обставини.

Наказом Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області від 05 січня 2017 року № 25-300/14-17-сг затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 та передано йому у власність земельну ділянку загальною площею 1,0000 га із кадастровим номером :06:000:4022 для ведення особистого селянського господарства із земель державної власності на території Мньовської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області.( а.с. 39).

На підставі зазначеного наказу Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області 01 березня 2017 року внесено відомості про земельну ділянку із кадастровим номером :06:000:4022 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.(а.с. 32-33).

В подальшому, на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реусом Р.В., зазначену земельну ділянку ОСОБА_3 відчужив на користь ОСОБА_2 ( а.с. 92-93).

На підставі заяви ОСОБА_5 від 02 травня 2018 року, згідно даних Державного земельного кадастру, земельна ділянка із кадастровим номером :06:000:6009 площею 1,0000 га, поділена на 10 земельних ділянок по 0,1000 га кожна, в тому числі із кадастровим номером з кадастровим номером :06:000:6026.( а.с. 94, 34-35).

В подальшому власником земельної ділянки з кадастровим номером :06:000:6026 площею 0,1000 га на підставі договору дарування земельної ділянки від 25 травня 2018 року став ОСОБА_1 . ( а.с.95-96)

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником земельної ділянки із кадастровим номером :06:000:6026 є ОСОБА_1 .

Відповідно до інформації ПП «Елітзем» від 24 жовтня 2025 року № 127 та графічних відомостей, розроблених інженером-землевпорядником ОСОБА_4 земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:6026 входить до 100 метрової прибережної захисної смуги р. Річище, яка є протокою (рукавом) р. Дніпро (а.с. 41).

Як вбачається зі план-схеми накладення спірної земельної ділянки на землі водного фонду, виконаних на топографічних картах та матеріалах космічної зйомки підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:000:6026 входить у межі прибережної захисної смуги для р. Річище.(а.с. 42)

Також, згідно інформації Державного агентства водних ресурсів України № 4635/5/5/11-25 від 21 серпня 2025 року поряд із спірною земельною ділянкою розташований водний об`єкт, який ідентифікується на геопорталі, як річка Річище, що є рукавом річки Дніпро.( а.с. 46).

Рукав річки водяний потік, що відійшов у бік від головного русла річки, який нижче за течією знову впадає у цю ж річку. Має сформоване відокремлене русло з усіма властивими річковому руслу особливостями морфологічної будови (відповідно до ДСТУ 3517-97). Відповідно, рукав має всі гідрологічні показники, спільні з основною річкою.

Відповідно до статті 79 Водного кодексу України до великих річок належать річки з площею водозбору понад 50 тис. квадратних кілометрів. Водозбірна площа річки Дніпро, згідно з даними порталу, становить 291,4 тис. км2.

Зазначене узгоджується з висновком Верховного Суду від 19 жовтня 2023 року у справі № 748/2226/22.

До земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів, річок і навколо водойм (стаття 58 ЗК України та стаття 4 ВК України).

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду. Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до статі 60 ЗК України, статі 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менше 3 гектарів - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Якщо крутизна схилів перевищує три градуси, мінімальна ширина прибережної захисної смуги подвоюється.

Більше того, ст. 61 Земельного кодексу України та ст. 89 Водного кодексу України установлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. У прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється розорювання земель, садівництво та городництво.

Частинами 7, 8 ст. 88 Водного кодексу України, ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України встановлено, що розміри і межі природоохоронних зон встановлюються за окремими проектами землеустрою.

Нормами ст. 22 Земельного Кодексу України передбачено, що для ведення особистого селянського господарства передаються у власність громадян виключно землі сільськогосподарського призначення, а не землі водного фонду.

Згідно ст.ст. 1, 20, 50-54 Закону України «Про землеустрій» проект землеустрою - це сукупність нормативно-правових, економічних, технічних документів щодо обґрунтування заходів із використання та охорони земель, яким встановлюються межі об`єктів землеустрою.

Пунктом 5 Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режим ведення господарської діяльності в них, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 передбачено, що межі водоохоронних зон визначаються згідно з проектами землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів, крім випадків, встановлених Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», та/або комплексними планами просторового розвитку територій територіальних громад, та/або генеральними планами населених пунктів, які розробляються в порядку, визначеному Земельним кодексом України, Законами України "Про землеустрій" і "Про регулювання містобудівної діяльності", зазначаються в документації із землеустрою, містобудівній документації на місцевому та регіональному рівні.

Аналіз наведених вище норм законодавства свідчить про те, що фактичний розмір і межі прибережної захисної смуги визначені нормами закону, а проект землеустрою щодо встановлення прибережної захисної смуги є лише документом, який містить графічні матеріали та відомості про обчислену площу в розмірі й межах, встановлених законодавством.

Водночас, відсутність цього проекту та невизначення відповідними органами державної влади на території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися, як відсутність самої прибережної захисної смуги та можливість до її встановлення передавати у приватну власність ділянки, що підпадають під нормативно визначену 100-метрову зону від урізу води.

Таким чином, при наданні у власність чи користування земельних ділянок навколо водних об`єктів необхідно враховувати положення щодо меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг шляхом урахування при розгляді матеріалів про надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених ст. 88 Водного кодексу України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку визначення меж, з урахуванням конкретної ситуації.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 12 листопада 2020 року в справі № 487/688/18.

Отже, долученими до позову доказами доведено знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги річки Річище, яка є протокою (рукавом) річки Дніпро та відноситься до земель водного фонду. Ширина прибережної захисної смуги уздовж річки Річище щонайменше має становити 100 м, а спірна земельна ділянка повністю накладається на землі водного фонду, а саме на 100 метрову прибережну захисну смугу річки Річище та належить до водного об`єкта загальнодержавного значення, знаходиться у водозбірному басейні річки Дніпро у безпосередній близькості від водного об`єкта річки Річище, яка має прямий гідрологічний зв`язок з водами річки Дніпро.

Згідно з частинами першою, другою, пунктом «ґ» частини третьої статті 83 ЗК України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земель приватної та державної власності, а також земельні ділянки за їх межами, на яких розташовані об`єкти комунальної власності. До земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Частиною другою статті 90 ЗК України передбачено, що порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть, якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14, від 07 квітня 2020 року у справі № 372/1684/14 вирішувалось питання визначення належного способу захисту права власності на земельну ділянку водного фонду та зроблено висновок, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього Кодексу. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку варто розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Таким чином, належним та ефективним способом захисту прав власності на землі водного фонду є негаторний позов про повернення земельної ділянки, який може бути пред`явленим упродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.

Відповідно до положень п. 3, п. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів, зокрема, для ведення водного господарства. Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті. у власність або у користування для всіх потреб.

На час виникнення спірних правовідносин, власником та розпорядником земельних ділянок водного фонду за межами населеного пункту була Чернігівська обласна державна адміністрація, водночас з 27 травня 2021 року землі, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, віднесено до комунальної власності, у зв`язку із чим їх розпорядником є Михайло-Коцюбинська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області.

Отже, при винесення наказу ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області розпорядилося землями водного фонду та фактично змінило цільове призначення спірної земельної ділянки із земель водного фонду на землі для ведення особистого селянського господарства, попри те, що не є розпорядником даної категорії земель в розумінні ст. 122 Земельного кодексу України.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 22 червня 2022 року в справі № 676/1795/20 (провадження № 61-21233св21) зазначено, що: «рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування за умови його невідповідності закону не тягне тих юридичних наслідків, на які воно спрямоване (постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 39), від 15 жовтня 2019 року у справі № 911/3749/17 (провадження № 12-95гс19, пункт 6.27), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 35), від 01 лютого 2020 року у справі № 922/614/19 (провадження № 12-157гс19, пункт 52)). Тому під час розгляду справи, в якій на вирішення спору може вплинути оцінка рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування як законного або протиправного (наприклад, у спорі за віндикаційним позовом), не допускається відмова у позові з тих мотивів, що рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування не визнане судом недійсним, або що таке рішення не оскаржене, відповідна позовна вимога не пред`явлена. […] cуд незалежно від того, оскаржене відповідне рішення чи ні, має самостійно дати правову оцінку рішенню органу державної влади чи місцевого самоврядування та викласти її у мотивувальній частині судового рішення. […] Апеляційний суд зробив правильний висновок про те, що ефективним способом захисту порушеного права держави є саме вимога про повернення земельної ділянки. У той же час оспорення розпорядження органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади про передачу такої земельної ділянки у власність фізичної особи не є необхідним, оскільки суд у будь-якому випадку зобов`язаний надати йому оцінку в мотивувальній частині судового рішення, що й було зроблено судом апеляційної інстанції в цій справі. За таких обставин пред`явлення прокурором окремої позовної вимоги про скасування розпорядження голови Кам`янець-Подільської РДА від 25 липня 2006 року №616/2006 «Про передачу у власність земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства» не відповідає критерію ефективності способу захисту порушеного права».

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18, провадження № 12-148гс19, власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України, може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування не потрібно визнавати недійсними рішення органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскаржувати весь ланцюг договорів та інших правочинів щодо спірного майна (пункт 34). Схожі за змістом правові висновки містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16, провадження № 14-2цс21 (пункти 148-150).

Функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Гарантування державою об`єктивності, достовірності, повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження й обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав є загальними засадами цієї реєстрації (пункт 1 частини першої статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень").

Однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Цей припис слід розуміти так, що рішення суду про витребування з незаконного володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем.

На підставі такого рішення суду для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно, зареєстроване у цьому реєстрі за відповідачем, не потрібно окремо скасовувати запис про державну реєстрацію права власності за відповідачем.

Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), у пункті 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18) звертала увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення.

Відтак, пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права.

З урахуванням встановлених обставин, досліджених в судовому засіданні доказів, того, що передана у приватну власність земельна ділянка повністю накладається за землі водного фонду, позовні вимоги в частині з усунення перешкоди у здійсненні Михайло-Коцюбинською селищною радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,1000 га з кадастровим номером :06:000:6026 шляхом витребування з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради підлягають задоволенню.

Оскільки способом захисту порушених прав у даній справі є пред`явлення негаторного позову, то положення щодо добросовісності набувача спірної земельної ділянки не застосовуються.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном, зокрема й позбавлення особи права власності на майно шляхом його витребування.

Перший протокол ратифікований Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і з огляду на положення частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права.

Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати щодо сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи мало легітимну мету, що випливає зі змісту цієї статті, а також чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування передбачуваними.

Якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів.

Втручання держави у право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду».

Втручання держави у право на мирне володіння майном може бути виправданим за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом.

Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. У цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України).

Отже, правовідносини, пов`язані із вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає.

Таким чином, втручання держави у право власності ОСОБА_1 є виправданим, оскільки порушення чітко визначеного законодавством порядку надання земельних ділянок порушує суспільний інтерес на законний обіг землі, як національного багатства та положення законодавства України про зобов`язання органів влади діяти в межах своїх повноважень та у порядку передбаченому законом. Недотримання такого порядку тягне за собою свавілля державних органів та знищення правового порядку у державі. Чинне законодавство надає відповідачу додаткові ефективні засоби юридичного захисту після ухвалення цього рішення, зокрема він не позбавлений можливості відновити своє право шляхом пред`явлення відповідного позову до попереднього власника земельної ділянки.

Обгрунтування інтересів держави та підстав для представництва інтересів держави в суді прокурором.

Правовий статус прокурора визначено Конституцією України та Законом України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII (далі - Закон № 1697-VII).

Зі змісту частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII випливає, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту інтересів держави або здійснює їх неналежно. Таке нездійснення захисту полягає в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень: він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їхнього захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Суд звертає увагу, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, та які є підставами для звернення прокурора до суду.

Аналогічна позиція була висловлена Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 13 лютого 2019 року в справі № 826/13768/16.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, у чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає компетентний орган.

Оскільки повноваження органів влади, зокрема й щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень у компетентного органу здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах.

Заступником керівника Чернігівської окружної прокуратури в порядку ч. 4 ст. 23 Закону «Про прокуратуру» було повідомлено Михайло-Коцюбинську селищну раду про виявлені порушення та про необхідність вжиття заходів реагування, а в подальшому і про подачу позовної заяви в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області.(а.с.47-50). Листом від 10 листопада 2025 року селищний голова Михайло-Коцюбинської селищної ради повідомив прокурора, що у зв`язку з недостатністю коштів місцевого бюджету для сплати судового збору, а також відсутністю необхідних доказів селищна рада не має можливості подати позовну заяву щодо усунення допущених порушень земельного законодавства та повернення в розпорядження держави земель водного фонду. (а.с. 51)

Таким чином, прокурором достатньо дотримано порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», а компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, що є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.

При зверненні до суду Чернігівською обласною прокуратурою сплачено 3 028 грн. 00 коп. судового збору за одну вимогу майного характеру (вартість земельної ділянки відповідно до нормативно грошової оцінки складає 435 грн. 54 коп., у зв`язку задоволенням позовних вимог, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь Чернігівської обласної прокуратури підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 3 028 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.3, 12, 13, 81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, ст. 15, 16, 29, 391 ЦК України, ст.19, 58, 59, 60, 152, 155 Земельного кодексу України, ст. 79, 88 Водного кодексу України, -

У Х В А Л И В :

Позов заступника керівника Чернігівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області до ОСОБА_1 , треті особи: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування з незаконного володіння земельної ділянки - задовольнити.

Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь держави в особі Михайло-Коцюбинської селищної ради Чернігівського району Чернігівської області () земельну ділянку з кадастровим номером :06:000:6026, площею 0,1000 га.

Стягнути з ОСОБА_1 , ідентифікаційний номер НОМЕР_1 на користь Чернігівської обласної прокуратури (отримувач - Чернігівська обласна прокуратура, банк отримувача - Державна казначейська служба України м. Київ; рахунок отримувача UA0006008) понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3 028 грн. 00 коп.

Відомості про учасників справи відповідно до п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

озивач: Чернігівська обласна прокуратура (, адреса місцезнаходження : вул. Князя Чорного, 9, м. Чернігів) в інтересах держави в особі Михайло-Коцюбинська селищна рада Чернігівського району Чернігівської області (, адреса місцезнаходження: вул. Шевченка, 50, с-ще Михайло-Коцюбинське, Чернігівський район, Чернігівська область).

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 .

Третя особа: Головне управління Держгеокадастру у Чернігівській області, , адреса місцезнаходження : вул. П`ятницька, 11-а, м. Чернігів.

Третя особа ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 .

Третя особа : ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса проживання: АДРЕСА_3 .

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі, якщо повне рішення не було вручено в день його проголошення учасник справи має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя Л.В. Хоменко