Справа №949/112/26
Провадження №4-с/949/1/26
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2026 року суддя Дубровицького районного суду Рівненської області Тарасюк А.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 про скасування постанови про арешт коштів боржника,

в с т а н о в и в:

Заявник ОСОБА_1 звернувся в суд із заявою та просить скасувати постанову старшого державного виконавця Дубровицького відділу державної виконавчої служби у Сарненському районі Рівненської області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Жуковської Софії про арешт коштів боржника ВП №80007349 від 16 січня 2026 року у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення та грубим порушенням процедури складання постанови.

Свою заяву ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що оскаржувана постанова про арешт коштів боржника ВП №80007349 від 16 січня 2026 року винесена на підставі фіктивної постанови ЕНА №6262714 від 02 грудня 2025 року про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі поліцейського 2 взводу 3 бат. Управління патрульної поліції в Рівненській області капралом поліції Бусецькою О.Я. відносно нього, що є грубим порушенням вимог закону.

У поданій заяві ОСОБА_1 наведено ряд недоліків та порушень, які були допущені капралом поліції Бусецькою О.Я. при оформленні матеріалів про адміністративне правопорушення.

Тому, на переконання ОСОБА_1 , старшим державним виконавцем Дубровицького ВДВС Жуковською С. при прийнятті рішення взято до уваги недопустимий доказ, а саме постанову ЕНА №6262714 від 02 грудня 2025 року.

Ознайомившись із заявою та доданими до неї матеріалами суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження". Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Статтею 5 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 56 Закону України "Про виконавче провадження", арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» встановлено, що державний виконавець, приватний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежними, керуються принципом верховенства права та діють виключно відповідно до закону.

При цьому, законодавець у Розділі Х Закону України «Про виконавче провадження» наділив сторони виконавчого провадження правом на оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб органів державної виконавчої служби

Так, відповідно до ч. 1 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Разом з тим, як вбачається із ст. 447, ч. 1 ст. 448 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

У зв`язку з цим, у порядку цивільного судочинства належить розглядати скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання таких виконавчих документів, виданих на підставі судових рішень, ухвалених відповідно до норм ЦПК України та поданих сторонами виконавчого провадження.

Втім, справа, за результатами розгляду якої було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення щодо заявника, розглядалася органом поліції, зокрема поліцейською Бусецькою О.Я., відповідно до вимог Кодексу України про адміністративні правопорушення. Отже, процесуальні відносини, що виникли між заявником та органом, який розглянув справу відносно останнього, Цивільним процесуальним кодексом України не врегульовані, а тому до них не можуть бути застосовані норми ЦПК України.

Згідно зі ст. 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами першою і другою статті 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України або Господарським процесуальним кодексом України віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів.

Оскільки постанова щодо порушення заявником вимог ПДР України приймалася не за нормами ЦПК України і не судом взагалі, то оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби при виконанні такої постанови, підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Зокрема, як визначено в абз. 2 п. 6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» не підлягають розгляду у порядку цивільного судочинства скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі й під час виконання виконавчих написів нотаріуса. Такі скарги подаються до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Дана норма знайшла своє відображення у ч. 2 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження», згідно якої рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Таким чином, подаючи дану заяву до Дубровицького районного суду Рівненської області, заявник не дотримався визначених вище норм законодавства.

Так, у рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Водночас, прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах "Осман проти Сполученого королівства" від 28.10.1998 та "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Таким чином, з врахуванням того, що Дубровицький районний суд Рівненської області не ухвалював судове рішення відносно заявника ОСОБА_1 , то, в силу ст.ст. 447, 448 ЦПК України та ч. 2 ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження», на даний час суд позбавлений можливості скасовувати постанову державного виконавця про арешт коштів боржника

Керуючись ч. 2 ст. 74 Закону «Про виконавче провадження», ст.ст. 2, 4, 13, 263, 352, 354, 447, 448 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 про скасування постанови про арешт коштів боржника разом з доданими до неї матеріалами повернути заявнику.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана через Дубровицький районний суд Рівненської області до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суд

Суддя: підпис.

Згідно з оригіналом.

Суддя Дубровицького

районного суду: Тарасюк А.М.