Провадження №2/523/442/26
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" лютого 2026 р. Пересипський районний суд міста Одеси в складі

головуючого - судді Сувертак І.В.

при секретарі Мельніченко Г. О.,

розглянув в відкритому судовому засіданні в залі суду №5 в місті Одесі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом

Акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство «Спецбуд» (м. Одеса, вул. Льва Толстого, буд. 28), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про звільнення нерухомого майна з-під арешту,

Установив

23 жовтня 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» через систему «Електронний суд» звернулося до Суворовського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ТОВ ВП «Спецбуд», ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про звільнення з-під арешту нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 919,10 кв.м, розташованої за адресою: АДРЕСА_4 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» (на підставі рішення № 5/2019 від 15.10.2019 р.) та АТ «Альфа-Банк» (на підставі протоколу № 2/2022 від 12.08.2022 р. щодо зміни найменування). 23 травня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ОСОБА_3 було укладено Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2008/36-19/63 з кінцевим терміном повернення 22 травня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 23 травня 2008 року між Банком та ТОВ ВП «Спецбуд» було укладено Іпотечний договір, за умовами якого в іпотеку Банку передано нежитлову будівлю літ. «А» загальною площею 919,10 кв.м за адресою: АДРЕСА_4 . Право іпотеки було зареєстровано в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 23.05.2008 р. за № 696.

Позивач вказав, що у зв`язку з наявністю заборгованості він мав намір розпочати процедуру стягнення на предмет іпотеки, проте виявив наявність обтяжень у виді арештів, накладених ухвалами Суворовського районного суду м. Одеси від 28.08.2018 р. у справі № 523/709/18 (в інтересах ОСОБА_1 ) та від 23.04.2018 р. у справі № 523/17845/17 (в інтересах ОСОБА_2 ).

Банк стверджує, що наявність цих арештів, зареєстрованих значно пізніше за право іпотеки, порушує його переважне право як іпотекодержателя на задоволення вимог за рахунок майна. Також позивач наголосив, що цей позов подано з метою виправлення процесуальних помилок, допущених у попередній справі № 523/14577/19, рішення в якій було скасовано Одеським апеляційним судом 30.09.2024 р. через незалучення осіб, в інтересах яких накладено арешт, як співвідповідачів.

Представник позивача ОСОБА_4 подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.

Відповідач ТОВ ВП «Спецбуд» надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову повністю. Заперечення ґрунтуються на наступних аргументах:

Позивач не є власником майна, а лише іпотекодержателем, що, на його думку не надає йому права на пред`явлення негаторного позову про звільнення майна з-під арешту.

Банком не надано доказів наявності та розміру актуальної заборгованості ОСОБА_3 , а також відсутні судові рішення про стягнення такої заборгованості чи звернення стягнення на предмет іпотеки.

ТОВ ВП «Спецбуд» просив застосувати наслідки спливу позовної давності, вказуючи, що банк дізнався про арешти ще у 2018-2019 роках під час розгляду попередньої справи, проте звернувся до суду з позовом до належного кола відповідачів лише у 2024 році.

Відповідачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відзивів на позовну заяву не надали, у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Третя особа ОСОБА_3 пояснень щодо позову не надала, у засідання не з`явилася.

Судом встановлено, що 23 травня 2008 року між Акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Сенс Банк») та ОСОБА_3 був укладений Договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 2008/36-19/63.

На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором, 23 травня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк» та ТОВ ВП «Спецбуд» (Майновий поручитель) було укладено Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу та зареєстрований у реєстрі за № 696. Предметом іпотеки є нежитлова будівля літ. «А» загальною площею 919,10 кв.м, розташована за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно з Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право іпотеки та обтяження у виді заборони відчуження на вказаний об`єкт зареєстровані за Банком 23.05.2008 року.

Судом також встановлено, що ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 23.04.2018 р. у справі № 523/17845/17 за позовом ОСОБА_2 та ухвалою того ж суду від 28.08.2018 р. у справі № 523/709/18 за позовом ОСОБА_1 на спірне нерухоме майно було накладено арешт. Вказані обтяження були внесені до Державного реєстру через 10 років після державної реєстрації іпотеки позивача.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю перешкод у реалізації позивачем свого пріоритетного речового права на предмет іпотеки через наявність арештів, накладених у межах спорів третіх осіб. Ключовим питанням спору є визначення пріоритету між правом іпотекодержателя, зареєстрованим у 2008 році, та судовими арештами, накладеними у 2018 році. Суд кваліфікує ці правовідносини як захист речового права на чуже майно шляхом пред`явлення негаторного позову (actio in rem).

Вирішуючи спір та надаючи правову кваліфікацію правовідносинам, що склалися між сторонами, суд виходить із наступного нормативно-правового обґрунтування.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України , кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України встановлено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право.

Суд зазначає, що правовідносини сторін регулюються спеціальними нормами законодавства про іпотеку та загальними нормами щодо захисту речових прав.

Згідно зі ст. 572 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» встановлено право іпотекодержателя вимагати від будь-якої третьої особи припинення дій, що загрожують збереженню предмета іпотеки або створюють перешкоди для реалізації іпотекодержателем його прав.

Суд акцентує увагу, що іпотека за своєю правовою природою є обтяженням права власності та речовим правом на чуже майно. Згідно зі ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 ЦК України (захист права власності).

Статтею 391 ЦК України закріплено право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (негаторний позов).

Застосовуючи вказані норми матеріального права, суд враховує наступні правові позиції Верховного Суду:

1.Щодо природи вимог (actio in rem): У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.12.2025 у справі № 902/388/18 зазначено, що:

«Вимоги іпотекодержателя щодо предмета іпотеки розглядаються як «позов до речі» (actio in rem). Іпотекодержатель наділений повноваженнями на захист свого речового права шляхом подання негаторного позову до будь-якої особи, яка створює перешкоди у реалізації прав за іпотекою. Наявність арешту, зареєстрованого пізніше за іпотеку, є юридичною перешкодою, що блокує реалізацію переважного права кредитора».

2.Щодо права особи, яка не є власником, на звільнення майна з-під арешту: Верховний Суд у постанові від 06.05.2024 у справі № 725/3352/23 підтвердив:

«Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений не лише власником, а й особою, яка володіє майном на іншій законній підставі, зокрема на підставі речового права на чуже майно. Іпотека є саме таким правом, що підлягає захисту від втручання третіх осіб».

3.Щодо визначення належних відповідачів: У постановах Великої Палати ВС від 05.05.2020 № 554/8004/16-ц та від 26.11.2019 № 905/386/18 закріплено висновок:

«Відповідачами у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно. Визначення кола відповідачів є обов`язком суду, а незалучення осіб, в інтересах яких накладено арешт, є підставою для відмови у задоволенні позову або скасування рішення».

4.Щодо незастосування позовної давності до негаторного позову: Відповідно до висновку Великої Палати ВС у справі № 653/1096/16-ц від 04.07.2018:

«На негаторний позов позовна давність не поширюється. Оскільки перебування майна під арештом у реєстрах є триваючим правопорушенням, воно створює перешкоди щомиті, а отже, право на захист існує протягом усього часу тривання такого порушення».

5.Щодо пріоритету змісту над формальними процедурами (антиформалізм): Згідно з додатковою ухвалою Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 757/64192/19:

«Принцип змагальності та ознайомлення сторони з позицією опонента має пріоритет над формальним дотриманням поштових процедур. Якщо адресат фактично отримав документ або подав на нього відзив, відсутність доказів вкладення не є підставою для обмеження процесуальних прав».

Розглянувши аргументи, наведені представником позивача в обґрунтування позову, суд вважає їх обґрунтованими та такими, що повністю узгоджуються з нормами матеріального права та актуальною судовою практикою Верховного Суду з огляду на наступне.

Суд погоджується з доводами позивача щодо пріоритетності його права як іпотекодержателя. Згідно з матеріалами справи, право іпотеки АТ «Сенс Банк» виникло та було зареєстровано в Державному реєстрі 23.05.2008 року. Відповідно до ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель має пріоритет перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Оскільки арешти, накладені Суворовським районним судом м. Одеси в інтересах Відповідачів 2 та 3, зареєстровані лише у 2018 році (через 10 років після іпотеки), банк має безумовне переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок цього майна.

Суд також вважає цілком обґрунтованою правову кваліфікацію вимог позивача як негаторного позову (actio in rem). Стаття 396 ЦК України прямо поширює правила захисту права власності на осіб, які мають речове право на чуже майно. Будучи іпотекодержателем, банк володіє обмеженим речовим правом, яке дає можливість вимагати усунення будь-яких перешкод у його реалізації. Наявність у реєстрах записів про арешти, накладені в межах спорів третіх осіб, є саме такою юридичною перешкодою, що блокує можливість Банку як кредитора ініціювати процедуру відчуження майна для погашення заборгованості. Вказана позиція повністю корелюється з висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/388/18 (постанова від 03.12.2025).

Крім того, суд погоджується з позицією позивача щодо неможливості застосування до даних правовідносин позовної давності. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, негаторний позов може бути пред`явлений упродовж усього часу, поки триває порушення права. Оскільки перебування майна під арештом є триваючим правопорушенням, яке щомиті обмежує права іпотекодержателя, трирічний строк позовної давності (на якому наполягав відповідач 1) у даному спорі не застосовується.

Суд визнає слушними доводи представника Банку щодо ефективності обраного способу захисту. Враховуючи, що АТ «Сенс Банк» не є стороною виконавчих проваджень № 523/709/18 та № 523/17845/17, у межах яких накладено арешти, він позбавлений права на оскарження дій виконавця в порядку процесуального контролю (ст. 447 ЦПК України). У такому разі, згідно з практикою Верховного Суду, єдиним належним способом захисту прав особи, яка не є стороною виконавчого провадження, але чиї права на майно порушені арештом, є саме позов про звільнення майна з-під арешту.

Також суд погоджується з аргументацією позивача щодо суб`єктного складу учасників справи. Залучення Банком до участі у справі як відповідачів не лише боржника/власника (ТОВ ВП «Спецбуд»), а й осіб, в інтересах яких накладено арешт ( ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ), відповідає вимогам постанов Великої Палати ВС від 05.05.2020 р. у справі № 554/8004/16-ц. Це забезпечує дотримання принципу змагальності та дозволяє суду ухвалити рішення, яке остаточно вирішує спір про право між усіма заінтересованими особами.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що доводи позивача є послідовними, ґрунтуються на документальних доказах (кредитний договір, іпотечний договір, витяги з реєстрів) та повністю відповідають принципам захисту речових прав, закріпленим у цивільному законодавстві та судовій практиці найвищої інстанції.

Оцінюючи аргументи ТОВ ВП «Спецбуд», викладені у відзиві на позовну заяву, суд вважає їх неспроможними, такими, що ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм матеріального права та суперечать сталій практиці Верховного Суду, з огляду на наступне:

Щодо тверджень про відсутність у позивача права на негаторний позов через відсутність права власності: ТОВ ВП «Спецбуд» наполягав, що АТ «Сенс Банк» не є власником спірного майна, а тому не може вимагати звільнення майна з-під арешту в порядку ст. 391 ЦК України. Суд відхиляє вказаний довід як такий, що прямо суперечить приписам статті 396 ЦК України. Згідно з цією нормою, правила про захист права власності, зокрема й право на усунення перешкод у здійсненні права (негаторний позов), поширюються на осіб, які мають речове право на чуже майно. Оскільки іпотека за своєю правовою природою є обтяженням та речовим правом на нерухоме майно, Банк як іпотекодержатель наділений повноваженнями на захист свого титулу нарівні з власником. Це підтверджується висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 902/388/18, де наголошено на праві іпотекодержателя пред`являти позов про звільнення майна з-під арешту (actio in rem) для усунення перешкод у реалізації переважного права на задоволення вимог.

Щодо аргументів про відсутність доказів актуальної заборгованості та судових рішень про її стягнення: ТОВ ВП «Спецбуд» вказував, що банк не надав доказів існування боргу ОСОБА_3 станом на час розгляду справи. Суд вважає ці доводи нерелевантними для предмета даного спору. Предметом доказування у справі про звільнення майна з-під арешту за позовом іпотекодержателя є наявність чинного речового права (іпотеки) та наявність перешкод (арештів), що заважають його реалізації. Факт реєстрації іпотеки в державному реєстрі з 2008 року є доказом її чинності до моменту припинення у встановленому законом порядку. Питання розміру заборгованості та наявності рішення про її стягнення є предметом окремих позовних проваджень і не впливає на обов`язок суду усунути незаконні перешкоди у вигляді арештів, накладених значно пізніше за виникнення іпотеки.

Щодо заяви про застосування позовної давності: Суд відхиляє вимогу ТОВ ВП «Спецбуд» про застосування наслідків спливу позовної давності. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц, на негаторний позов позовна давність не поширюється. Суд виходить з того, що перебування майна під арештом у державних реєстрах є триваючим правопорушенням, яке обмежує права іпотекодержателя щомиті. Допоки обтяження існує в реєстрі, право на звернення до суду з вимогою про його скасування не обмежене строками, оскільки щоразу виникає новий факт порушення права.

Щодо процесуальних претензій про неотримання копій документів: ТОВ ВП «Спецбуд» посилався на порушення процедури надсилання додатків до позову. Суд розцінює вказаний аргумент як прояв надмірного процесуального формалізму. Керуючись принципом антиформалізму, закріпленим у додатковій ухвалі Верховного Суду від 17.12.2025 у справі № 757/64192/19, суд зазначає, що ТОВ ВП «Спецбуд» скористався своїм правом на захист, подав ґрунтовний відзив, а отже, був повністю обізнаний з позицією позивача. Відсутність формальних доказів вкладення не є підставою для відмови у захисті порушеного права Банку, якщо право відповідача на змагальність було фактично забезпечене.

Таким чином, усі доводи відповідача ТОВ ВП «Спецбуд» суд визнає необґрунтованими та такими, що спрямовані на штучне затягування розгляду справи та ухилення від виконання законних вимог іпотекодержателя.

За результатами всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин справи, оцінивши доводи сторін у їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до підсумкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, виходячи з наступних міркувань.

В основі вирішення даного спору лежить правовий конфлікт між законним речовим правом іпотекодержателя, зареєстрованим у встановленому законом порядку, та судовими обтяженнями (арештами), накладеними в межах зобов`язальних спорів третіх осіб. Вирішуючи цей конфлікт, суд керується принципом пріоритетності раніше зареєстрованого права та обов`язком держави забезпечити ефективний захист законних інтересів кредитора.

Щодо правової природи та ефективності обраного способу захисту: суд кваліфікує заявлені вимоги як негаторний позов (actio in rem), що спрямований на захист титульного володільця речового права від перешкод, які створюються третіми особами. Суд констатує, що іпотека за своєю суттю є обтяженням права власності, яке слідує за річчю та наділяє іпотекодержателя правом на захист свого титулу нарівні з власником (ст. 396 ЦК України). Наявність у Державному реєстрі записів про арешти майна, накладені через десять років після виникнення іпотеки, створює юридичну неможливість для Банку реалізувати процедуру звернення стягнення. Оскільки позивач не є стороною виконавчих проваджень, у межах яких накладено арешти, позов про звільнення майна з-під арешту є єдиним належним та ефективним способом відновлення порушеного права, що повністю узгоджується з практикою Великої Палати Верховного Суду (зокрема, у справі № 902/388/18).

Щодо ієрархії обтяжень та часового пріоритету: Фундаментальним для даної справи є встановлений факт реєстрації іпотеки Банку 23 травня 2008 року. Згідно з приписами ч. 6 ст. 3 Закону України «Про іпотеку», право іпотекодержателя має безумовний пріоритет над будь-якими вимогами третіх осіб, що зареєстровані пізніше. Арешти, накладені Суворовським районним судом м. Одеси у 2018 році, за своєю правовою вагою не можуть нівелювати або обмежувати раніше зареєстроване речове право іпотеки. Будь-яке інше тлумачення норм права призвело б до порушення принципу правової визначеності та дозволяло б боржникам штучно уникати виконання зобов`язань перед заставними кредиторами шляхом створення нових обтяжень.

Щодо позовної давності та триваючого характеру порушення: суд остаточно відхиляє заперечення ТОВ ВП «Спецбуд» щодо спливу позовної давності. Виходячи з доктрини захисту речових прав, негаторний позов може бути пред`явлений протягом усього часу, поки триває порушення права. Оскільки перебування об`єкта іпотеки під незаконним (відносно іпотекодержателя) арештом є триваючим правопорушенням, яке щомиті обмежує права кредитора, позовна давність до таких вимог не застосовується (стала позиція ВП ВС у справі № 653/1096/16-ц).

Щодо процесуальної відповідності та дотримання стандартів справедливого суду: суд наголошує, що в даному провадженні позивачем було повністю усунуто процесуальний дефект щодо суб`єктного складу учасників справи, на який вказував суд апеляційної інстанції у постанові від 30.09.2024. Залучення до участі у справі як відповідачів не лише власника майна, а й стягувачів (відповідачі 2 та 3), дозволило суду забезпечити баланс інтересів та винести рішення, яке відповідає принципу res judicata (остаточності). Суд також застосовує принцип антиформалізму, вважаючи заперечення ТОВ ВП «Спецбуд» щодо процедурних аспектів надмірними, оскільки фактична обізнаність сторони з позицією опонента та реалізація права на відзив свідчать про дотримання принципів змагальності та рівності сторін (згідно зі стандартами ЄСПЛ у справах Seryavin та Garcia Ruiz).

Узагальнюючи викладене, суд приходить до переконання, що право позивача як іпотекодержателя є законним, пріоритетним та порушеним внаслідок накладення наступних арештів. Заперечення відповідачів не спростовують вимог закону та не містять доказів, які б мали перевагу над зареєстрованою іпотекою. Враховуючи, що пріоритет іпотеки 2008 року над арештами 2018 року є беззаперечним, суд вважає за необхідне звільнити майно з-під арешту для забезпечення повної та реальної можливості Банку захистити свої майнові права.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами статті 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно з частиною першою вказаної статті, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову в повному обсязі, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача.

Судом встановлено, що при поданні позовної заяви Акціонерним товариством «Сенс Банк» було сплачено судовий збір у загальному розмірі 6 056,00 грн (шість тисяч п`ятдесят шість гривень 00 копійок), що підтверджується платіжним документом, наявним у матеріалах справи, та перевірено шляхом зарахування коштів до спеціального фонду Державного бюджету України.

Оскільки позовні вимоги АТ «Сенс Банк» про звільнення майна з-під арешту задоволені судом у повному обсязі, а відповідальність за порушення (обмеження) речового права позивача несуть солідарно Відповідач 1 (як власник майна та боржник) та відповідачі 2 і 3 (як особи, в інтересах яких накладено обтяження), судовий збір підлягає стягненню з них у рівних частках.

Відповідно до принципу пропорційності та рівності сторін, загальна сума судового збору (6 056,00 грн) розподіляється між трьома відповідачами у такий спосіб: 6056,00 грн / 3 особи = 2 018,666... грн.

З метою забезпечення математичної точності та повного відшкодування витрат позивача, суд визначає частки відповідачів наступним чином:

З Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство «Спецбуд» () на користь АТ «Сенс Банк» підлягає стягненню 2 018,67 грн.

З ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» підлягає стягненню 2 018,67 грн.

З ОСОБА_2 на користь АТ «Сенс Банк» підлягає стягненню 2 018,66 грн.

Суд наголошує, що такий розподіл є справедливим, відповідає характеру спірних правовідносин та вимогам процесуального закону щодо компенсації витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

Керуючись ст.ст. 3, 4-7,1-13,17-18,109,131,137, 141, 211, 223, 263-265, 268, 352,354 ЦПК України, суд,

Вирішив:

Позовну заяву Акціонерного товариства «Сенс Банк» (адреса місцезнаходження: м. Київ, вул. Велика Васильківська, 100) до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство «Спецбуд» (м. Одеса, вул. Льва Толстого, буд. 28), ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ), ОСОБА_2 ( АДРЕСА_2 ), третя особа: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_3 ) про звільнення нерухомого майна з-під арешту - задовольнити у повному обсязі.

Звільнити з-під арешту об`єкт нерухомого майна, а саме: нежитлову будівлю літ. «А» загальною площею 919,10 кв.м, що розташована за адресою: АДРЕСА_4 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 18555538), який був накладений на підставі наступних судових рішень:

- ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 28 серпня 2018 року у справі № 523/709/18 (провадження № 2/523/3440/18) за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство «Спецбуд» про стягнення заборгованості;

- ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 23 квітня 2018 року у справі № 523/17845/17 (провадження № 2/523/2180/18) за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство «Спецбуд» про стягнення заборгованості.

Скасувати записи про обтяження у виді арешту нерухомого майна та заборони відчуження щодо нежитлової будівлі літ. «А» загальною площею 919,10 кв.м (м. Одеса, Миколаївська дорога, будинок 130/1), внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на підставі вищезазначених ухвал Суворовського районного суду м. Одеси.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство «Спецбуд» () на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» () судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2018 (дві тисячі вісімнадцять) гривень 67 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_5 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» () судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2018 (дві тисячі вісімнадцять) гривень 67 копійок.

Стягнути з ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_6 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» () судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2018 (дві тисячі вісімнадцять) гривень 66 копійок.

Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-ти денний строк з дня складання повного рішення суду, безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження:1) на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 цього Кодексу.

Суддя