Номер провадження: 22-ц/813/4119/26
Справа № 2-3109/10
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.01.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Вадовської Л.М., Таварткіладзе О.М.

за участю секретаря: Зейналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси, постановлену під головуванням судді Бондар В.Я. 11 липня 2025 року у м. Одеса,

встановила:

У червні 2025 року до суду першої інстанції надійшла заява представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2010 року у справі за позовом Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30 червня 2025 року залишено без задоволення заяву представника ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення, а заяву залишено без руху, заявнику надано 10-денний строк для усунення недоліків заяви.

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2025 року заяву представника ОСОБА_1 про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення залишено без задоволення.

Заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким поновити апелянту пропущений строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не надано правової оцінки тому факту, що ОСОБА_1 не брала участі у розгляді справи №2-3109/10, не була проінформована про дату та місце її судового розгляду, а також не отримувала копію заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2010 року.

Також судом не було прийнято до уваги, що державним виконавцем Теличко Н.Б. помилково було надіслано виконавчий лист по основному боргу в сумі 612257,14 грн. із відміткою про фактичне виконання, що насправді не відповідало дійсності. Саме через цю помилку у суду першої інстанції склалося хибне уявлення про вручення ОСОБА_1 судового рішення.

Сторони про розгляд справи на 20 січня 2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання з`явилась представник ОСОБА_1 .

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1, 2 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Як вбачається з матеріалів справи, заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 липня 2010 року було задоволено позовні вимоги Акціонерного товариства «УкрСиббанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту.

26 грудня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов оригінал виконавчого листа №2-3109/10, виданого Приморським районним судом м. Одеси 28 вересня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» заборгованості у розмірі 612257,14 грн. з відміткою державного виконавця про фактичне виконання, разом з постановою головного державного виконавця Другого Суворовського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ГТУЮ в Одеській області Теличко Н.Б. від 18 грудня 2018 року у виконавчому провадженні №56308469 про закінчення виконавчого провадження про стягнення грошової суми у розмірі 1820 грн., згідно якої боржник виконав вимоги виконавчого документу в повному обсязі, борг, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій сплачено.

Однак, 07 липня 2025 року до суду першої інстанції надійшов запит Пересипського відділу ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) про повернення оригіналу виконавчого листа №2-3109/10 від 28 вересня 2010 року у зв`язку з тим, що фактично було виконано лише виконавчий лист про стягнення судових витрат у розмірі 1820 грн., однак помилково направлено до суду виконавчий лист про стягнення заборгованості у сумі 612257,14 грн., в той час як виконавче провадження з приводу стягнення основної суми триває з 04 травня 2018 року, та відбуваються відрахування із заробітної плати боржника до сьогодення.

Залишаючи без розгляду заяву представника ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки з ОСОБА_1 проводиться стягнення за виконавчими листами у справі №2-3109/10 з 2018 року, то відсутні підстави для поновлення ОСОБА_1 строку на подання заяви про перегляд заочного рішення. Наслідком подання заяви про перегляд заочного рішення з пропуском строку є залишення заяви без розгляду в силу приписів ч. 2 ст. 126 ЦПК України.

Колегія суддів вважає такий висновок суду обґрунтованим, з наступних підстав.

Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) керується тим, що, реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року у справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції»).

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу «res judicata», тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ від 03 грудня 2003 року у справі «Рябих проти Росії»).

Питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, п. 27 рішення ЄСПЛ від 26 квітня 2007 року у справі «Олександр Шевченко проти України», рішення ЄСПЛ від 14 жовтня 2003 року у справі «Трух проти України»).

У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип «res judicata» (принцип юридичної визначеності), коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні у часі, ні в підставах для поновлення строків (п. 41 рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України»).

Згідно з п. 13 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», судові рішення, ухвалені судами першої інстанції до набрання чинності цією редакцією Кодексу, набирають законної сили та можуть бути оскаржені в апеляційному порядку протягом строків, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

У п. 9 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, у редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Відповідно до ст. 228 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції - 13 липня 2010 року) заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Згідно з ч. 3, 4 ст. 231 ЦПК України (у редакції, яка діяла на момент ухвалення рішення суду першої інстанції) у результаті розгляду заяви про перегляд заочного рішення суд може своєю ухвалою: 1) залишити заяву без задоволення; 2) скасувати заочне рішення і призначити справу до розгляду в загальному порядку. У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18) зроблено висновок про те, що незалежно від часу відкриття провадження у справі, при здійсненні процесуальних дій застосовується той процесуальний закон, який діє на момент вчинення таких дій (ч. 3 ст. 3 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові по справі №756/11081/20 від 12 червня 2024 року констатувала, що відповідно до загальних положень ЦПК України про наслідки пропуску процесуальних строків (ч. 2 ст. 126 ЦПК України у діючій редакції) заява про перегляд заочного рішення, подана з пропуском установленого законом строку, за відсутності підстав для його поновлення, підлягає залишенню без розгляду.

З огляду на викладене, Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновок про те, що оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення, є залишення такої заяви без розгляду на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України, а не без задоволення.

Велика Палата Верховного Суду, відступаючи від висновків, сформульованих у її постанові від 09 листопада 2021 року у справі №214/5505/16 наводить такі висновки щодо застосування положень ст. ст. 126, 127 ЦПК України в сукупності зі ст. ст. 284, 286, 287 цього Кодексу:

- передбачені ч. 3 ст. 287 ЦПК України повноваження суду першої інстанції стосуються саме суті заяви про перегляд заочного рішення (зокрема, подання чи неподання відповідачем доказів по суті справи і доказів поважності неявки в судове засідання, на якому було ухвалене заочне рішення) і не застосовуються у ситуації пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення;

- оцінка поважності причин пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення та наявності підстав для його поновлення належить до компетенції місцевого суду, до якого подана така заява. Наслідком пропуску строку для подання заяви про перегляд заочного рішення за умови відсутності поважних причин для його поновлення є залишення такої заяви без розгляду на підставі ч. 2 ст. 126 ЦПК України, а не залишення її без задоволення.

У даному випадку, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правильно не прийнято до уваги доводи представника позивача про те, що копія заочного рішення була отримана ОСОБА_1 лише 28.05.2025, оскільки виконавче провадження з приводу виконання заочного рішення, яке оскаржується, закінчене виконанням шляхом стягнення грошової суми 1820 грн., у зв`язку із чим ОСОБА_1 не могла не знати про існування заочного рішення на час, коли з нею було стягнуто значну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів справи, до суду першої інстанції 07 липня 2025 року надійшов запит Пересипського відділу ДВС у м. Одесі ПМУМЮ (м. Одеса) про повернення оригіналу виконавчого листа №2-3109/10 від 28 вересня 2010 року, у зв`язку із тим, що фактично було виконано виконавчий лист про стягнення судових витрат у розмірі 1820 грн, однак помилково направлено до суду виконавчий лист про стягнення заборгованості у сумі 612257,14 грн., в той час як виконавче провадження з приводу стягнення основної суми триває з 04 травня 2018 року та відбуваються відрахування уз заробітної плати боржника до сьогодення.

Заступник начальника відділу 10 липня 2025 року отримав оригінал виконавчого листа №2-3109/10 від 28 вересня 2010 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «УкрСиббанк» боргу в розмірі 612257,14 грн.

У апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 посилається на те, що після отримання ухвали суду адвокат звернулася до відділу ДВС та дізналася про помилку державного виконавця Теличко Н.Б., що стала причиною необізнаності ОСОБА_1 про існування рішення та виконавчого провадження на суму 612257,14 грн. У зв`язку з такими діями, на думку апелянта, у суду склалося хибне уявлення про обізнаність ОСОБА_1 про існування рішення, в той час як вона дізналася про нього лише після ознайомлення з матеріалами справи представником.

Колегія суддів приймає до уваги, що фактично боржником виконано виконавчий лист про стягнення судових витрат, а виконавчий лист про стягнення сум заборгованості з 2018 року перебуває на виконанні у Пересипському відділі ДВС м. Одеси ПМУМЮ (м. Одеса).

Однак, з наявного у матеріалах справи розпорядження №56308469 вбачається, що 29 листопада 2018 року на рахунок з обліку депозитних коштів примусового виконання виконавчого документу №2-3109/10, виданого 28 вересня 2010 року, надійшли грошові кошти в сумі 2253 грн., які у розмірі 1820 грн. було перераховано на користь ПАТ «УкрСиббанк».

Таким чином, наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що у 2018 році при відкритті обох виконавчих проваджень з ОСОБА_1 було стягнуто 2253 грн., а про відрахування заборгованості із заробітної плати ОСОБА_1 з того часу та на сьогоднішній день зазначає державний виконавець, що не спростовано апелянтом, і вказане свідчить про те, що ОСОБА_1 не могла не знати про існування рішення у справі №2-3109/10, яке виконується нею протягом восьми років.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявлених вимог, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст. ст. 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст. ст. 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює. Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2025 року постановлено з додержанням норм процесуального права, підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 11 липня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 05 лютого 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе