ОБОЛОНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
_______________________________________________________________________
Провадження №2/756/1580/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 лютого 2026 року Оболонський районний суд м. Києва, в складі:

головуючого судді Диби О.В.,

за участю секретаря Загороднюк В.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

третьої особи ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю, -

УСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із позовом про визнання права власності на майно за набувальною давністю, з посиланням на норми ст. 344 ЦК України, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 58/100 частину квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син ОСОБА_1 , позивач по справі.

07.02.1990 на підставі ордеру на житлове приміщення ОСОБА_2 надано право на заняття житлового приміщення - спірної квартири, на сім`ю з трьох осіб: батьку ОСОБА_2 , матері ОСОБА_3 та сину ОСОБА_1 . В подальшому, у зв`язку з повною виплатою паєнакопичення власником квартири став ОСОБА_2 .

Сімейне життя у батьків позивача не склалося, після розірвання шлюбу стосунки стали неприязними, вони не могли вирішити питання поділу майна, у зв`язку з чим рішенням Мінського районного суду м. Києва від 28.05.1992 за ОСОБА_3 визнано право власності на пай в квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 5653,65 руб., з виділенням кімнати площею 17,4 кв.м та двох лоджій прилеглих до цієї кімнати, а за ОСОБА_2 визнано право власності на пай в квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 4142,35 руб., з виділенням кімнати площею 12,4 кв.м, при цьому кухню, коридор та інші приміщення у квартирі залишено в загальному користуванні сторін.

11.09.1992 мати позивача ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , у зв`язку з чим її прізвище « ОСОБА_3 » було змінено на « ОСОБА_3 ».

Спірна квартира була зареєстрована наступним чином: за ОСОБА_2 - у розмірі 42/100, а за ОСОБА_3 - у розмірі 58/100.

Позивач зазначає, що з 14.01.1994 і по теперішній час його мати ОСОБА_3 зареєстрована та проживає у м. Ялта, АР Крим, а він разом з батьком ОСОБА_2 проживає у спірній квартирі, користуються нею, оплачують житлово-комунальні послуги, спір з приводу користування кімнатою площею 17,4 кв.м між позивачем та його матір`ю відсутній, вона не заперечує щодо належності синові на праві власності вказаної кімнати, проте у зв`язку з перебуванням на окупованій території позбавлена можливості приїхати до м. Києва для переоформлення своєї частини квартири на сина.

Враховуючи викладене, позивач просив визнати за ним право власності на 58/100 частини квартири АДРЕСА_1 яка належить відповідачу за набувальною давністю.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 07.10.2025 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26.11.2025 підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Третя особа в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься заява, яка надійшла від імені відповідача на електронну пошту суду, в якому відповідач позовні вимоги повністю визнав, проти задоволення позову не заперечував, просив розглянути справу за його відсутності.

Водночас, суд відмовив у задоволенні вказаної заяви щодо прийняття визнання позову відповідачем, оскільки вона не підписана відповідачем належним чином, у встановленому законом порядку, надійшла на електронну пошту суду, разом з тим суд долучив її до матеріалів справи.

Заслухавши пояснення позивача, третьої особи, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Як убачається із матеріалів справи, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 29.09.1984 по 17.01.1991 перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 17.01.1991 та від якого у них народився син ОСОБА_1 , позивач по справі (а.с.23,40,41).

07.02.1990 на підставі ордеру на житлове приміщення ОСОБА_2 надано право на заняття житлового приміщення - спірної квартири, на сім`ю з трьох осіб: ОСОБА_2 , дружині ОСОБА_3 та сину ОСОБА_1 (а.с.38).

Згідно довідки ЖБК «Автотранспортник-7» від 04.12.2024 (а.с.39), власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 , який єчленом ЖБК «Автотранспортник-7», сума пайового внеску за квартиру сплачена в повному обсязі, заборгованості по внескам на експлуатацію та ремонт немає.

Рішенням Мінського районного суду м. Києва від 28.05.1992 за ОСОБА_3 визнано право власності на пай в квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 5653,65 руб., з виділенням кімнати площею 17,4 кв.м та двох лоджій прилеглих до цієї кімнати, а за ОСОБА_2 визнано право власності на пай в квартирі АДРЕСА_1 у розмірі 4142,35 руб., з виділенням кімнати площею 12,4 кв.м, при цьому кухню, коридор та інші приміщення у квартирі залишено в загальному користуванні сторін (а.с.42-49).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серія НОМЕР_1 виданого 11.09.1992 Массандрівською радою народних депутатів м. Ялти Республіки Крим, 11.09.1992 ОСОБА_3 зареєструвала шлюб з ОСОБА_5 , у зв`язку з чим її дошлюбне прізвище « ОСОБА_3 » було змінено на « ОСОБА_3 ».

Як убачається з довідки КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 25.04.2018, виданої на запит третьої особи, спірна квартира зареєстрована на 58/100 за іншою фізичною особою, інші частини в бюро не зареєстровані (а.с.50).

В судовому засіданні позивач та третя особа не заперечували стосовно їхньої обізнаності щодо належності на праві власності 58/100 частин спірної квартири відповідачу.

Згідно висновку про вартість майна (а.с.52-57), складеного 18.09.2025 ФОП ОСОБА_9 , ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 становить 2683437 грн.

Стаття 41 Конституції України визначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Згідно із ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Згідно із п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Однією з основних умов для набуття права власності за набувальною давністю є добросовісне володіння, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. У розумінні ст.344 Цивільного кодексу України володілець має бути визнаний таким, що добросовісно заволодів нерухомим майном. Тобто, добросовісність може бути лише результатом фактичної помилки.

Оскільки, як встановлено судом в ході розгляду справи, позивачу достеменно було відомо, хто є власником 58/100 частини квартири АДРЕСА_1 , відсутні підстави вважати, що позивач не знав і не міг знати, що володіє чужою річчю.

Таким чином, позивачем обрано невірний спосіб захисту, тобто такий, який не відповідає специфіці правовідносин, що виникли.

Вищезазначене підтверджується правовою позицією Верховного суду України по справі № 539/1605/16-ц від 04.07.2018, де зазначено, що «при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності.

Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння).

Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності.

З точки зору суду, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

У п. 6 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що застосування набувальної давності передбачає відсутність титулу (підстави) для виникнення права власності в момент захоплення (заволодіння) чужою річчю (безтитульність володіння).

Тобто, виключено набуття права власності на майно за набувальною давністю, яке належить володільцю в силу певного титулу оренди, найму, безоплатного користування, зберігання, оперативного управління, застави тощо.

Разом з цим, згідно із роз`ясненнями, викладеними у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», позов про право власності за давністю володіння не може пред`являти законний володілець, тобто, особа, яка володіє майном по волі власника і завжди знає хто є власником майна. У такого володільця право на чуже майно має похідний та обмежений характер.

Додатково суд звертає увагу на те, що не лише позивач постійно користується спірним майном, оскільки є інший співвласник, який є постійним користувачем.

Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Частинами 1,2 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Визнання права власності є виключним способом захисту.

Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Давнісний володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння.

Виходячи з вищевикладеного, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння.

Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Враховуючи, що позивачем не доведені умови щодо добросовісності та безтитульності володіння квартирою, суд не знаходить законних підстав для визнання за позивачем права власності на 58/100 частину квартири АДРЕСА_1 за набувальною давністю.

Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та керуючись ст. 12, 81, 141, 263-265, 354 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) до ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 ), третя особа: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про визнання права власності за набувальною давністю - залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його апеляційне оскарження.

Повний текст рішення складено 16.02.2026.

Суддя: Олексій ДИБА