ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/3575/26 Справа № 212/8289/23 Суддя у 1-й інстанції - СТАРТАНОВИЧ Д. В. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2026 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/8289/23

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Матвійчук Ю.К.

сторони:

заявник ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 на ухвалу Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року, яка постановлена суддею Стартановичем Д.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 15 грудня 2025 року,-

ВСТАНОВИВ:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, яку вподальшому уточнив.

Скарга, з урахуванням уточнень до неї, мотивована тим, що 25.04.2025 ОСОБА_1 , від імені якого діяв його представник Мироненко С.М., направив на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України рекомендованим листом № 232 заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривий Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2024 у справі № 212/8289/23 про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, та стягнення моральної шкоди в розмірі 5 200 000 грн.

До заяви про відкриття виконавчого провадження було додано копію довіреності від 20.03.2024 на представництво інтересів ОСОБА_1 у всіх судових інстанціях України, та два оригінали виконавчих листів від 11.04.2024. Рекомендований лист про доставку заяви скаржника було вручено представнику Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України 05.05.2025, що підтверджується витягом з Реєстру поштових відправлень України.

09.06.2025 року ОСОБА_2 отримав від державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Онопрієнко Інни Віталіївни повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 15.05.2025 за № 78092057/20.1/11 на тій підставі, що виконавчий документ не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Заявник вважає такі дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. незаконними та такими, що перешкоджають примусовому виконанню рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Poгy Дніпропетровської області від 16.02.2024 року у цивільній справі № 216/8289/23.

Посадові особи ДВС не вірно трактують п. З розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, а саме зазначає «замість процитувати оригінал п. З розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень де зазначено, що «Заява про примусове виконання рішення подається до органу державної виконавчої служби або приватного виконавця у письмовій формі разом із оригіналом (дублікатом) виконавчого документа» викладає його у власній редакції, а саме: «на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішення» сподіваючись на те, що суди не будуть перевіряти автентичність зазначеної норми права».

На думку заявника, нормами чинного законодавства не унормовано того, що виконавчий лист може бути повернутий стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання через те, що на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач повинен подати окрему заяву про примусове виконання рішення.

При цьому, у заяві про примусове виконання рішення було викладено прохання про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у справі № 212/8289/23, як про стягнення з російської федерації майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, так і про стягнення з російської федерації моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 200 000,00 гривень.

Наведене, на думку заявника, свідчить про наявність волевиявлення ОСОБА_1 на відкриття виконавчих проваджень по двох виконавчих листах.

Посилаючись на викладене, просив суд: визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.B. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі їх невідповідності статті 4 Закону України «Пpo виконавче провадження», a6o якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, складене 15.05.2025 poкy за № 78092057/20.1/11; зобов`язати державного виконавця Відділу примусового Виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. повторно розглянути заяву ОСОБА_2 , як представника ОСОБА_1 за нотаріально посвідченою довіреністю, про відкриття виконавчого провадження за Виконавчими листами в справі № 212/8289/23, виданих 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Poгy Дніпропетровської області для примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Poгy Дніпропетровської області від 16.02.2023 року про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США (один мільйон дев`ятсот дев`яносто тисяч сто сорок дев`ять доларів Cl1lA 79 центів), що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, та про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 200 000,00 (п`ять мільйонів двісті тисяч) гривень, та постановити постанову про відкриття виконавчого провадження; постановити ухвалу відносно державного виконавця Відділу примусового Виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. щодо умисного ухилення від прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження у строки, встановлені в статті 26 Законом України «Пpo виконавче провадження».

Крім того, скаржник просить суд постановити окрему ухвалу відповідно до ст. 262 ЦПК України.

Ухвалою Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року у задоволенні скарги відмовлено.

В апеляційній скарзі заявник ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою задовольнити вимоги його скарги, а також постановити окрему ухвалу відносно державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. та судді Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Стартановича Д.В. щодо умисного перешкоджання у виконанні рішення суду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом було порушено норми процесуального права, з незрозумілих причин здійснено заміну секретаря судового засідання, неналежним чином здійснено технічну фіксацію судового засідання та порушено порядок внесення даних до Єдиного державного реєстру судових рішень, а саме, ухвала вручена представнику заявника, не була внесена до цього реєстру.

Суд невірно застосував п. 3 розділу III Інструкції з організації примусового виконання рішень, який не відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження». Наполягає на тому, що виконавчий документ може бути повернуто стягувачу, якщо він не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону, тоді як у данму випадку така заява подана була, а вимога щодо подання окремої заяви до кожного виконавчого листа є неправомірною. Оскільки, підстави для поверненя виконавчого листа були відсутні, державний виконавець діяв неправомірно та скарга підлягає задоволенню.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою в порядку контролю за виконанням рішення суду та просив: визнати неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.B. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі їх невідповідності статті 4 Закону України «Пpo виконавче провадження», a6o якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону; скасувати повідомлення про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання, складене 15.05.2025 poкy за № 78092057/20.1/11; зобов`язати державного виконавця Відділу примусового Виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. повторно розглянути заяву ОСОБА_2 , як представника ОСОБА_1 за нотаріально посвідчено довіреністю про відкриття виконавчого провадження за Виконавчими листами в справі № 212/8289/23, виданих 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Poгy Дніпропетровської області для примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Poгy Дніпропетровської області від 16.02.2023 року про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США (один мільйон дев`ятсот дев`яносто тисяч сто сорок дев`ять доларів Cl1lA 79 центів), що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, та про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 200 000,00 (п`ять мільйонів двісті тисяч) гривень, та постановити постанову про відкриття виконавчого провадження; постановити ухвалу відносно державного виконавця Відділу примусового Виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. щодо умисного ухилення від прийняття постанови про відкриття виконавчого провадження у строки, встановлені в статті 26 Законом України «Пpo виконавче провадження».

Відмовляючи у задоволенні скарги, суд першої інстанції виходив з того, що вимоги про визнання неправомірними дії державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.B. щодо повернення виконавчого документа без прийняття до виконання на підставі їх невідповідності статті 4 Закону України «Пpo виконавче провадження», aбo якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону положення Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 такими що не мають застосовуватись є помилковими з огляду на пряму вказівку у вище вказаній інструкції, якою врегульовано порядок виконання рішень суду, та яка прийнята відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», та є обов`язковою до виконання.

Повідомлення від 15.05.2025 poкy за № 78092057/20.1/11 складено відповідно до п.6 частини 4 статті 4 Закону України «Пpo виконавче провадження» де зазначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону та п. 3 розділу ІІІ Інструкції, яка прийнята відповідно до цього Закону де зазначено, що на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішень.

З огляду на те, що виконавчі листи відповідно до Повідомлення від 15.05.2025 poкy за № 78092057/20.1/11, яке винесено відповідно до норм чинного законодавства, повернуті скаржнику, є безпідставною вимога зобов`язати державного виконавця Відділу примусового Виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопріївно І.В. повторно розглянути заяву ОСОБА_2 , як представника ОСОБА_1 за нотаріально посвідчено довіреністю, про відкриття виконавчого провадження за Виконавчими листами в справі № 212/8289/23, виданих 11.04.2024 року Центрально-Міським районним судом міста Кривого Poгy Дніпропетровської області для примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду міста Кривого Poгy Дніпропетровської області від 16.02.2023 року про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США (один мільйон дев`ятсот дев`яносто тисяч сто сорок дев`ять доларів Cl1lA 79 центів), що підлягає сплаті у національній валюті України (гривні) за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, та про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 моральної (немайнової) шкоди в розмірі 5 200 000,00 (п`ять мільйонів двісті тисяч) гривень та постановити постанову про відкриття виконавчого провадження.

Крім того, суд зазначив, що скаржник не позбавлений права звернутись до органів державної виконавчої служби у спосіб, встановлений абз. 9 п. 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5.

У зв`язку з тим, що судом не встановлено неправомірність дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.B., суд дійшов висновку про відсутність підстав для постановлення окремої ухвали.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Так, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини право на виконання судового рішення є складовою права на доступ до суду, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід`ємна частина судового розгляду.

Європейський суд наголосив, що пункт 1 статті 6 вказаної Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує «право на суд», одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін (пункт 43 рішення від 20 липня 2004 року у справі «Шмалько проти України»).

Виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження

і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно із частиною першою статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду

із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (стаття 447 ЦПК України).

Розглядаючи скаргу, суд повинен перш за все встановити, чи відповідають вимогам законодавства прийняті виконавцем під час здійснення вказаного провадження рішення та виконавчі дії.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: верховенства права; обов`язковості виконання рішень; законності; диспозитивності; справедливості, неупередженості та об`єктивності; гласності та відкритості виконавчого провадження; розумності строків виконавчого провадження; співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

У силу статей 1, 5 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій визначених органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, законами та нормативно-правовими актами. Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких установлюються Законом України «Про виконавче провадження».

Законом України «Про виконавче провадження» визначено основи організації та діяльності з примусового виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) державними виконавцями органів державної виконавчої служби та приватними виконавцями, їхні завдання та правовий статус. Завданням органів державної виконавчої служби та приватних виконавців є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом (стаття 3).

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Таким чином, одним із видів рішень, що приймаються державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження є повідомлення.

Закон України «Про виконавче провадження» є спеціальним законом, який регулює порядок вчинення виконавчих дій, при цьому детально дії виконавців під час вчинення виконавчих дій регламентуються Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5 (далі - Інструкція), яка визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб), що підлягають примусовому виконанню.

Згідно п. 1 розділу І Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5 ця Інструкція розроблена відповідно до Закону України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів", Закону України від 02 червня 2016 року № 1404-VIII "Про виконавче провадження" (далі - Закон), інших законодавчих актів України та нормативно-правових актів Міністерства юстиції України і визначає окремі питання організації виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб) (виконавчих документів), що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до положень абз. 9 п. 3 розділу ІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішень.

Матеріалами справи підтверджено, що 25.04.2025 ОСОБА_1 , від імені якого діяв його представник Мироненко С.М., направив на адресу Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України рекомендованим листом № 232 заяву про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання рішення Центрально-Міського районного суду м. Кривий Рогу Дніпропетровської області від 16.02.2024 у справі № 212/8289/23 про стягнення з російської федерації на користь ОСОБА_1 майнової шкоди в розмірі 1 990 149,79 доларів США, що підлягає сплаті у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України, встановленого на день здійснення платежу, та стягнення моральної шкоди в розмірі 5 200 000 грн., до якої було додано два виконавчих листи.

Повідомленням державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Онопрієнко Інни Віталіївни виконавчі документи повернуто стягувачу без прийняття до виконання від 15.05.2025 за № 78092057/20.1/11 на тій підставі, що виконавчий документ не відповідає вимогам статті 4 Закону України «Про виконавче провадження» (т. 1 а.с. 71-73).

Повідомлення від 15.05.2025 poкy за № 78092057/20.1/11 складено відповідно до п.6 частини 4 статті 4 Закону України «Пpo виконавче провадження» де зазначено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею, або якщо стягувач не подав заяву про примусове виконання рішення відповідно до статті 26 цього Закону та п. 3 розділу ІІІ Інструкції, яка прийнята відповідно до цього Закону де зазначено, що на кожен поданий на примусове виконання виконавчий документ стягувач подає окрему заяву про примусове виконання рішень.

Таким чином, суд першої інстанції вірно відхилив доводи скаржника про неправомірність дій державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.B. щодо повернення виконавчих документів без прийняття до виконання на підставі їх невідповідності статті 4 Закону України «Пpo виконавче провадження» та правомірно відмовив у задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги є аналогічними тим доводам, які були підставами подання скарги у цій справі в уточненій редакції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку.

З огляду на наведене доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження. Оскаржене судове рішення суду першої інстанції відповідає вимогам щодо його законності та обґрунтованості і підстави для його скасування відсутні.

Колегія суддів також звертає увагу, що ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 641/7824/18, провадження № 61-10355св19).

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції повно, всебічно і правильно встановив обставини справи та ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення на підставі правильного застосування норм матеріального права та з додержанням норм процесуального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Апеляційну скаргу залишено без задоволення, а тому підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи в апеляційному порядку, немає.

Крім цього, заявник ОСОБА_1 просить постановити окрему ухвалу відносно державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. та судді Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Стартановича Д.В. щодо умисного перешкоджання у виконанні рішення суду.

Відповідно до частини восьмої статті 262 ЦПК України окрему ухвалу може бути постановлено судом першої інстанції, судами апеляційної чи касаційної інстанцій.

Окрема ухвала - це рішення, яким суд реагує на виявлені під час розгляду справи порушення закону, причини й умови, що сприяли вчиненню порушення.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07 лютого 2019 року у справі № 800/500/16 (провадження № 11-1156заі18) аналізувала приписи статті 249 КАС України та виснувала, що окрема ухвала суду є процесуальним засобом необхідного належного реагування (судового впливу) на порушення законності, а також на причини та умови, що цьому сприяли, які виявлені ним саме під час судового розгляду. Постановлення такої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

У пункті 41 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 листопада 2019 року у справі № 171/1584/18 також зазначено, що постановлення окремої ухвали є правом, а не обов`язком суду.

Колегія суддів вважає, що правові підстави для постановлення окремої ухвали у даній справі відсутні, оскільки апеляційним судом не було встановлено при розгляді апеляційної скарги факту умисного перешкоджання у виконанні рішення суду державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС МЮУ Онопрієнко І.В. та суддею Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області Стартановичем Д.В.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 грудня 2025 року- залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 17 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: