ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 212/4948/23

провадження № 61-16830св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - судді Фаловської І. М.,

суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О. (судді-доповідача), Сердюка В. В.,

Ситнік О. М.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Статівка Олександр Євгенович, на ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2023 року, постановлену суддею Борис О. Н., та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року, ухвалену колегією у складі суддів Кішкіної І. В., Агєєва О. В., Корчистої О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент служби у справах дітей Харківської міської ради, Служба у справах дітей по Немишлянському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради, про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав.

В обґрунтування позову вказував, що з березня 2019 року він проживав з ОСОБА_2 як чоловік та жінка однією сім`єю без шлюбу у квартирі

АДРЕСА_1 , яку орендували у ОСОБА_3 .

Згідно із заявою від 25 березня 2019 року, справжність підпису ОСОБА_3 в якій засвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасовою Н. В. за № 347, громадянин ОСОБА_3 , місце проживання якого зареєстроване у квартирі

АДРЕСА_1 , запросив до себе в гості ОСОБА_2 на період з 26 березня

2019 року до 26 березня 2020 року.

У січні 2020 року позивач разом з ОСОБА_2 виїхав до Російської Федерації та в подальшому проживали у квартирі

АДРЕСА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася дочка ОСОБА_4 , про що відділом РАЦС міста Стерлітамак складено актовий запис № 2, в якому батьком дитини вказаний ОСОБА_1 , а матір`ю - ОСОБА_2 , громадянка Російської Федерації, яка не має в Україні зареєстрованого місця проживання.

Вказував, що у грудні 2020 року ОСОБА_2 залишила малолітню дочку

ОСОБА_4 з позивачем і до моменту звернення з позовом дитину не відвідувала, участі у її вихованні та утриманні не приймає.

Згідно з довідкою про реєстрацію особи, виданою посольством України в республіці Молдові 27 грудня 2022 року, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована громадянкою України.

10 січня 2023 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали договір

оренди квартири, за яким ОСОБА_1 орендував квартиру

АДРЕСА_1 з 10 січня 2023 року до 10 листопада 2026 року.

Такі дії ОСОБА_2 свідчать про свідоме її ухилення від виконання батьківських обов`язків, що, на думку позивача, є підставою для позбавлення її батьківських прав.

За таких обставин просив:

- визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом

з батьком - ОСОБА_1 ;

- позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої

дитини - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Короткий зміст судових рішень судів першої і апеляційної інстанцій та мотиви їх прийняття

Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2023 року відмовлено у відкритті провадження у справі.

Суд першої інстанції керувався тим, що відповідач є громадянкою Російської Федерації, зареєстрованого місця проживання та майна на території України не мала та не має, останнім спільним місцем проживання сторін та місцем народження їхньої дочки є Російська Федерація, тому позовні вимоги ОСОБА_1 щодо визначення місця проживання дитини та позбавлення відповідача батьківських прав не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства судами України. Місцевий суд роз`яснив ОСОБА_1 про підсудність його позову відповідному суду за місцем проживання відповідача в іноземній державі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діяв адвокат Статівка О. Є., залишено без задоволення, а ухвалу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 липня 2023 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про неможливість розгляду справи за позовом ОСОБА_1 судами України в порядку цивільного судочинства, зазначивши про відповідність такого висновку обставинам справи та нормам процесуального права.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала

У грудні 2023 року представник ОСОБА_1 - адвокат Статівка О. Є. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області

від 17 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року і направити справу до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована неправильним застосування судами першої та апеляційної інстанцій частини першої статті 27, частин дев`ятої-десятої

статті 28, частини другої статті 496, частини першої статті 497 ЦПК України,

пунктів 2, 3 частини першої статті 1, частини першої статті 75, пунктів 2, 4 частини першої статті 76, статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», частини шістнадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства».

Заявник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах вказаних норм права.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходив.

Провадження у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 10 січня 2024 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.

Підставою відкриття касаційного провадження у цій справі були доводи заявника про відсутність у подібних правовідносинах висновку Верховного Суду щодо застосування частини першої статті 27, частин дев`ятої-десятої статті 28,

частини другої статті 496, частини першої статті 497 ЦПК України,

пунктів 2, 3 частини першої статті 1, частини першої статті 75,

пунктів 2, 4 частини першої статті 76, статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право», частини шістнадцятої статті 4 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 30 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Встановлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини справи

Судами встановлено, що ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та позбавлення батьківських прав.

ОСОБА_1 є громадянином України, його місце проживання зареєстровано у квартирі АДРЕСА_3 . Крім того, місце проживання ОСОБА_1 з 2 липня 2021 року

до 11 червня 2024 року було зареєстровано у квартирі

АДРЕСА_2 .

ОСОБА_2 є громадянкою Російської Федерації та не має зареєстрованого місця проживання в України.

25 березня 2019 року громадянин ОСОБА_3 запросив до себе в гості ОСОБА_2 у період з 26 березня 2019 року до 26 березня 2020 року, що підтверджується його заявою, справжність підпису на якій посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Тарасовою Н. В., зареєстрованою за № 347.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , яка народилась

ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Стерлітамак Російської Федерації, проте є громадянкою України.

10 січня 2023 року ОСОБА_5 та ОСОБА_1 уклали договір

оренди квартири, за яким позивач орендував квартиру

АДРЕСА_1 з 10 січня 2023 року до 10 листопада 2026 року.

Позиція Верховного Суду, мотиви, якими керується суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши правильність застосування норм матеріального права і додержання процесуального права в межах вимог та доводів касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд дійшов таких висновків.

У справі, яка переглядається, предметом позову є визначення місця проживання дитини, народженої на території Російської Федерації, та позбавлення батьківських прав особи, яка є іноземцем. Позивач є громадянином України та разом з дитиною проживає в Україні.

Відповідно до статті 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Між Україною та Російської Федерації немає чинного міжнародного договору у сфері правової допомоги у сімейних справах, тому суди першої та апеляційної інстанцій дійшли правильного висновку, що процесуальні питання, пов`язані з вирішення даного спору, регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право», оскільки відповідач є громадянином іншої держави.

Закон України «Про міжнародне приватне право» (далі - Закон) встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

Таким чином, суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом.

Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, що характеризує приватноправові відносини, які регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Статтею 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках:

1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77 цього Закону;

2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача;

3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України;

4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні;

5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні;

6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання;

7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України;

8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України;

9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України;

10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном;

11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України;

12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов висновку про те, що ані вказана норма Закону України «Про міжнародне приватне право», ані інші законодавчі акти не передбачають, що національні суди можуть приймати до свого провадження і розглядати справи про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, відповідачем у яких є громадянин іншої держави, який не має місця проживання або місцезнаходження в Україні.

При цьому суди застосували висновок Верховного Суду, викладений у постанові

від 26 квітня 2022 року у справі № 200/421/19 (провадження № 61-6949св21).

З таким висновком судів першої та апеляційної інстанцій погодитися не можна, враховуючи таке.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» зазначено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм:

- хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою;

- об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави;

- юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

В пункті статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди розглядають будь-які справи з іноземним елементом в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Права та обов`язки батьків і дітей, крім випадків, передбачених статтями 67, 671,

674 цього Закону, визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини (стаття 66 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Підсудність судам України справ з іноземним елементом визначається на момент відкриття провадження у справі, незважаючи на те, що в ході провадження у справі підстави для такої підсудності відпали або змінилися (частина перша статті 75 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Крім того, підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні (пункт 2 частини першої статті 77 Закону

України «Про міжнародне приватне право»).

Аналогічні положення містить Конвенція про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, вчинена 19 жовтня 1996 року у м. Гаага, ратифікована Верховною Радою України 14 вересня 2006 року, яка набула чинності 1 лютого 2008 року і яка охоплює питання захисту дітей, батьківської відповідальності та опіки.

Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей 1996 року (далі - Гаазька конвенція 1996 року, Конвенція).

Україна та Російська Федерація є Договірними Державами Гаазької

конвенції 1996 року.

Статтею 3 Конвенції визначено, що заходи, згадані у статті 1, можуть стосуватися, зокрема, права опіки, у тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини.

Згідно зі статтею 5 Гаазької конвенції 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

Отже, норми статті 5 цієї Конвенції містять загальне правило стосовно юрисдикції, яке полягає в тому, що заходи захисту дітей мають бути вжиті судовими або адміністративними органами держави звичайного місця проживання дитини.

Наведені норми дають підстави для висновку, що юрисдикція спорів щодо батьківського піклування має визначатися залежно від звичайного місця проживання дитини.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 31 липня 2024 року у справі 760/18630/22 (провадження № 61-6796св24).

Поняття «звичайне місце проживання дитини» не визначене цією Конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними Державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Звичайне місце проживання відповідає місцю, яке відображає певний ступінь інтеграції дитини в соціальне і сімейне середовище. З цією метою, зокрема, повинні братися до уваги тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини на території держави-члена і переїзду сім`ї в цю державу, громадянство дитини, місце і умови відвідування школи, мовні знання, а також сімейні та соціальні відносини дитини в цій державі.

У разі неможливості встановлення судом звичайного місця проживання дитини, до

спірних правовідносин підлягатимуть застосуванню правила статті 6 Гаазької конвенції 1996 року, відповідно до яких (1) для дітей-біженців та дітей, які внаслідок суспільних негараздів в їхній країні переміщені до інших держав, органи Договірної Держави, на території якої ці діти перебувають у результаті їхнього переміщення, мають юрисдикцію, передбачену в пункті 1 статті 5. (2) Положення попереднього пункту також застосовуються до дітей, чиє звичайне місце проживання не може бути встановлене.

Обставини неможливості визначення звичайного місця проживання дитини можуть включати, наприклад, часті переїзди дитини між двома і більше державами; втрату дитиною попереднього місця постійного проживання та брак достатніх підстав для набуття нового місця постійного проживання. Заснована на цьому положенні юрисдикція суду припиняється, якщо буде встановлено, що дитина має місце проживання, де б це не було.

Юрисдикція спору ґрунтується на визначенні звичайного місця проживання дитини та вирішується у кожному конкретному спорі залежно від встановлених фактичних обставин справи.

Звертаючись з цим позовом, позивач зазначав постійним місцем проживання його та дитини територію України.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд першої інстанції на вказані норми міжнародного і цивільного процесуального права уваги не звернув, не встановив звичайне місце проживання дитини на момент звернення позивача з позовом, дату в`їзду дитини на територію України, тривалість та період проживання дитини в України на момент звернення позивача до суду.

Суди помилково послалися на правові висновки щодо застосування статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», викладені у постанові від 26 квітня

2022 року у справі № 200/421/19 (провадження № 61-6949св21), оскільки:

- у вказаній справі заявлено вимоги про розірвання шлюбу між громадянкою України та іноземцем, укладеного на території Японії, і визначення місця проживання дитини, народженої на території Японії. Позивач є громадянкою України та разом з дитиною проживала в Україні на час звернення з позовом;

- між Україною та Японією немає міжнародного договору у сфері правової допомоги у сімейних справах, тому суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що процесуальні питання, пов`язані з вирішення даного спору, регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право» оскільки відповідач є громадянином іншої держави;

- Японія не є Договірною Державою Гаазької конвенції 1996 року.

Відповідно до частин третьої та четвертої статті 406 ЦПК України касаційні скарги на ухвали судів першої чи апеляційної інстанцій розглядаються у порядку, передбаченому для розгляду касаційних скарг на рішення суду першої інстанції, постанови суду апеляційної інстанції.

Згідно з частиною шостою статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.

Враховуючи наведене, Верховний Суд вважає, що оскаржувані судові рішення ухвалені з порушенням норм процесуального права, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, тому ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції зі стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що справа направляється на розгляд до суду першої інстанції, суд не здійснює розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Статівка Олександр Євгенович, задовольнити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області

від 17 липня 2023 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 25 жовтня 2023 року скасувати, справу направити для вирішення питання про відкриття провадження у справі до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточноюі оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді: І. М. Фаловська В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко В. В. Сердюк О. М. Ситнік