Номер провадження: 22-ц/813/1811/26
Справа № 522/4541/24
Головуючий у першій інстанції Бондар В. Я.
Доповідач Назарова М. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Назарової М.В.,

суддів: Кострицького В.В., Коновалової В.А.,

за участю секретаря Соболєвої Р.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 , відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3

на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2025 року, ухвалене Приморським районним судом м. Одеси у складі: судді Бондаря В.Я. в приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних втрат,

в с т а н о в и в:

26.03.2024 ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_4 звернувся із вищевказаним позовом, в якому з посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 15, 16, 525, 526, ч. 2 ст. 625, 611, 1046, 1047, 1049 ЦК України просив стягнути з ОСОБА_2 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 826 815,71 грн, з яких: -738 158,52 грн інфляційне збільшення; - 88 657,19 грн 3% річних.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 12.07.2008 ОСОБА_1 позичив своєму знайомому ОСОБА_2 грошові кошти у сумі еквівалентній 30 000 доларів США. У зв`язку з невиконанням боргових вимог позивач звернувся до суду з позовом про стягнення суми боргу. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2011 по справі № 2-12441/2011 позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 239 469 грн та судовий збір 2 394,70 грн. Відкрите виконавче провадження на виконання вищевказаного рішення досі перебуває на виконанні, а відповідач ухиляється від погашення заборгованості.

На підставі ст. 625 ЦК України позивач вважає, що відповідач має сплати 3% річних нараховані за період з 27.12.2011 (дата набрання рішенням законної сили 26.12.2011) по 15.03.2024, які становлять 88 657,19 грн. Також просить стягнути інфляційне збільшення за період з січня 2012 року по лютий 2024 року у розмірі 738 158,52 грн (т. 1, а.с. 1-5).

У відзиві на позов ОСОБА_2 в особі свого представника Кукало Олени Миколаївни просив відмовити у задоволенні позову. На обґрунтування відзиву зазначено, що вимоги про стягнення 3% річних вже розглядалися судом у справі № 522/10997/15-ц та Одеським апеляційним судом 30.01.2024 відмовлено у задоволенні позову. Проте, в порядку виконання цього рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2016 до його скасування, за ОСОБА_1 було зареєстровано право власності на 1/2 квартири, яка належить відповідачу, тобто рішення було виконано. Тому, провадження про стягнення 3% річних підлягає закриттю. Стягнення інфляційних нарахувань неможливе у зв`язку з тим, що боргове зобов`язання було у доларах США (т. 1, а.с. 35-38).

У відповіді на відзив зазначено, що у справі № 522/10997/15-ц був інший предмет спору і після скасування рішення суду, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2024 було застосовано поворот виконання рішення суду та скасовано державну реєстрацію права власності за позивачем. ОСОБА_2 досі не повернув борг за розпискою. Стягнення 3% річних за прострочення виконання зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України розглядається вперше, про що вказувала колегія суддів апеляційного суду. Оскільки борг стягнуто рішенням суду у гривні, то нарахування інфляційних збитків є можливим (т. 1, а.с. 62-65).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2025 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3% річних та інфляційних витрат задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 287 347 гривень 35 копійок, з яких: 236 436,70 грн інфляційне нарахування; 50 910,65 грн 3% річних.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 2 753 гривні 58 копійок.

В іншій частині позову відмовлено (т. 1, а.с. 195-199).

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_3 просить рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30.01.2025 скасувати та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошові кошти у розмірі 32702,26 грн, з яких: 6898,09 грн 3% річних, 25804,17 грн інфляційні втрати.

Доводами апеляційної скарги є те, що:

- суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, оскільки на стадії судового розгляду прийняв до розгляду додаткові пояснення, які не є заявою по суті справи та більш того, з яких вбачається зменшення розміру позовних вимог;

- включення судом у період нарахування суми стягнення з 24.02.2022 суперечить положенням п. 18 Перехідних та прикінцевих положень ЦК України;

- судом неправильно застосовано норми матеріального права щодо позовної давності (т. 2, а.с. 11).

Ухвалами Одеського апеляційного суду (у складі колегії суддів: Назарової М.В. (суддя - доповідач), Погорєлової С.О., Сегеди С.М.) від 12.03.2025 та 14.04.2025 за вказаною апеляційною скаргою відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Василіна Віталія Валерійовича просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, посилаючись на те, що у судовому засіданні 15.01.2025 на стадії судових дебатів суд надав представнику позивача строк для подання додаткових пояснень виключно через те, що у судовому засіданні 15.01.2025 представник відповідача усно заявив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Крім того, зазначає, що зважаючи на те, що позовна заява подана 26.03.2024, а строки позовної давності продовжені законом з 12.03.2020 позивачем не пропущено строк позовної давності за позовними вимогами з 12.03.2017, а доводи апеляційної скарги є безпідставними, так як судом першої інстанції правомірно та обґрунтовано задоволено позовні вимоги з 12.03.2017 по 15.03.2024 (т. 2, а.с. 20-27).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.01.2026 здійснено заміну суддів Погорєлової С.О. та Сегеди С.М. на склад постійно діючої колегії суддів Кострицького В.В. та Коновалової В.А.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

У судовому засіданні 27.01.2026 представник позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити без змін оскаржуване рішення.

Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки його повноважний представник ОСОБА_4 отримав судову повістку-повідомлення на 27.01.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 18.12.2025 о 04:10:12, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 52 зв.), відповідач ОСОБА_2 у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, оскільки його повноважний представник ОСОБА_3 отримала судову повістку-повідомлення на 27.01.2026 в електронному кабінеті підсистеми «Електронний суд» 18.12.2025 о 04:04:36, що підтверджується довідкою про доставку електронного документа (т. 2, а.с. 52), до судового засідання не з`явилися.

Вказане в силу положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає скаргу такою, що частково підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14 грудня 2011 року (справа № 2-12441/2011) стягнуто з ОСОБА_2 на корить ОСОБА_1 суму боргу у розмірі 239469 грн та судовий збір у розмірі 2 394,70 грн. Борг стягнуто за розпискою від 12.07.2008 про надання в борг грошової суми у розмірі 30 000 доларів США (т. 1, а.с. 14-16).

На виконання вищевказаного рішення, яке набрало законної сили 26 грудня 2011 року, 19 січня 2012 року Приморським районним судом м. Одеси видано виконавчий лист (т. 1, а.с. 17-18).

Постановою Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції 22.10.2015 відкрите виконавче провадження № 49079996 з приводу виконання виконавчого листа №2-12441/11 від 19.01.2012 (т. 1, а.с. 19).

Станом на 15.03.2024 виконавчий лист знаходиться на примусовому виконанні (т. 1, а.с. 20).

Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що в даній справі основна вимога кредитора вже захищена судом у рішенні Приморського районного суду м. Одеси по справі № 2-12441/11 року у справі, за яким з відповідачів стягнуто суму заборгованості на користь позивача, а, отже, зобов`язання не можна вважати натуральним.

В даному випадку розмір заборгованості вже встановлений судовим рішенням по справі № 2-12441/11, яке набрало законної сили, та складає 239469 грн.

Тому, доводи відповідача про те, що грошове зобов`язання було визначено у доларах та інфляційне збільшення не підлягає нарахуванню, є не обґрунтованими, адже грошове зобов`язання відповідача визначено рішенням суду у гривні.

Тож, оскільки ОСОБА_1 вже скористався судовим захистом та рішенням суду з ОСОБА_5 стягнуто суму основного боргу, то таке зобов`язання вже не є натуральним, а кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України.

Доводи відповідача про повторність стягнення 3% річних є безпідставними з огляду на наступне.

Заочним рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2016 у справі № 522/10997/15-ц стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 30 000 доларів США з конвертацією цієї суми в національну валюту України по курсу НБУ на день здійснення платежу, зменшивши її на суму 239 469 грн; три відсотки річних за період з 2012 року по лютий 2015 року в сумі 2 700 доларів США, з конвертацією; відсотки за користування чужими коштами за період з 2012 року по лютий 2015 року в сумі 7 946,1 доларів США, з конвертацією (т. 1, а.с. 39-40).

Заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2016 скасовано постановою Одеського апеляційного суду від 30.01.2024 та у задоволенні позову відмовлено. Колегією суддів звернуто увагу, що позивачем не заявлялися вимоги про стягнення 3% річних на підставі ст. 625 ЦПК України як відповідальність за порушення грошового зобов`язання на суму, стягнуту рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2011 у національній валюті гривні (т. 1, а.с. 41-45).

Таким чином, суд першої інстанції виснував, що вимоги у справі № 522/10997/15-ц були іншими, ніж у цій справі.

Щодо виконання рішення реєстрацією права власності на 1/2 частину квартиру за позивачем, то ці доводи відповідача є безпідставними, адже ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 05.06.2024 допущено поворот виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 18.04.2016 року по цивільній справі № 522/10997/15-ц за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу. В порядку повороту виконання рішення суду скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , здійснену на підставі рішення про державну реєстрацію прав та обтяжень приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Жосан Т.І., індексний номер: 67003035 від 30.03.2023 року, та припинено право власності ОСОБА_1 на 1/2 частину житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зазначення представника відповідача про сплату заборгованості у повному обсязі 21.11.2024 на суму 266 419,10 грн, відповідно до квитанції №ПН833 (т. 1, а.с. 129) не позбавляє права позивача отримати 3% річних та інфляційне нарахування за період невиконання рішення суду.

Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне зазначити наступне.

Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вимоги статті 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, відтак визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, незалежно від підстав їх виникнення (наведену правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц дійшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Отже, у розумінні наведених приписів кредитор вправі вимагати стягнення в судовому порядку суми інфляційних нарахувань та 3 % річних до повного виконання грошового зобов`язання. При цьому, базою (основою) для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат, згідно з вимогами наведених норм, є сума основного боргу, не обтяжена іншими нарахуваннями.

Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 12 березня 2018 року по справі № 914/712/16.

Як вже зазначалося вище, частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції вважав, що стягненню підлягають 3 % річних та інфляційні втрати за період з 12.03.2017 (за три попередні роки до встановлення на території України карантину) по 15.03.2024 (дата звернення до суду із позовом).

Однак з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів у повному обсязі погодитися не може з огляду на таке.

Судом вірно враховано, що постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року до 22 травня 2020 року на всій території України карантин. В подальшому постановами Кабінету Міністрів України карантин продовжувався та був відмінений з 24 год. 00 хв. 30 червня 2023 року на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».

Відповідно до ч. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Крім того, згідно з ч. 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року№ 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Отже, 30.06.2023, коли було відмінено карантин, вже діяв воєнний стан, на період дії якого також зупиняються строки позовної давності.

Прострочення виконання зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Відповідні висновки неодноразово висловлювалися Верховним Судом, зокрема містяться і в постановах Верховного Суду від 19 січня 2022 року в справі № 204/3530/17, від 17 лютого 2021 року в справі № 303/7132/18.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги нараховані до 12.03.2017 (за три роки до зупинення строків внаслідок встановленого карантинну) є такими, що підлягають задоволенню, адже в цій частині ОСОБА_1 не допустив пропущення строку позовної давності.

Натомість, слушними є доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом норм матеріального права, зокрема положень п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України до виниклих правовідносин сторін, оскільки згідно вказаної норми у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Вказане положення внесено Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-IX від 15.03.2022 року та набрало чинності 17.03.2022 року.

Починаючи з 24 лютого 2022 року, Указом Президента України № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України був введений в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому, приймаючи зміни до вказаного Указу Президента України, продовжено строк дії воєнного стану в Україні. Отже, починаючи з 24 лютого 2022 року по день ухвалення рішення суду в цій справі на території України введено воєнний стан.

Оскільки позивачем заявлені вимоги про стягнення нарахувань у відповідності до положень ст. 625 ЦК України, за період у який на території України введено воєнний стан, приймаючи положення пункту 18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України та зміст спірних правовідносин сторін, підстави для задоволення позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості за відсотками та інфляційних втратах після 23.02.2022 відсутні, а правильним є висновок, що суму 3% річних та інфляційних втрат, яка підлягає стягненню з відповідача, слід обраховувати за період з 12.03.2017 до 23.02.2022.

Розрахунок 3 % річних (ст. 625 ЦКУ) за період прострочення 12.03.2017 - 23.02.2022, становить: заборговагованості = 241863.70 грн, кількість днів прострочення = 1809, сума санкції = 241863.70*3/100/365*295 + 241863.70*3/100/365*365 + 241863.70*3/100/365*365 + 241863.70*3/100/366*366 + 241863.70*3/100/365*365 + 241863.70*3/100/365*53 = 35941.61 грн.

Розрахунок суми заборгованості з урахуванням індексу інфляції: період прострочення 12.03.2017 - 23.02.2022, сума заборгованості = 241863.70 грн, індекси інфляції за кожен місяць періоду прострочення]: бер. 2017 = 101.8, квіт. 2017 = 100.9, трав. 2017 = 101.3, черв. 2017 = 101.6, лип. 2017 = 100.2, серп. 2017 = 99.9, вер. 2017 = 102.0, жовт. 2017 = 101.2, лист. 2017 = 100.9, груд. 2017 = 101.0, січ. 2018 = 101.5, лют. 2018 = 100.9, бер. 2018 = 101.1, квіт. 2018 = 100.8, трав. 2018 = 100.0, черв. 2018 = 100.0, лип. 2018 = 99.3, серп. 2018 = 100.0, вер. 2018 = 101.9, жовт. 2018 = 101.7, лист. 2018 = 101.4, груд. 2018 = 100.8, січ. 2019 = 101.0, лют. 2019 = 100.5, бер. 2019 = 100.9, квіт. 2019 = 101.0, трав. 2019 = 100.7, черв. 2019 = 99.5, лип. 2019 = 99.4, серп. 2019 = 99.7, вер. 2019 = 100.7, жовт. 2019 = 100.7, лист. 2019 = 100.1, груд. 2019 = 99.8, січ. 2020 = 100.2, лют. 2020 = 99.7, бер. 2020 = 100.8, квіт. 2020 = 100.8, трав. 2020 = 100.3, черв. 2020 = 100.2, лип. 2020 = 99.4, серп. 2020 = 99.8, вер. 2020 = 100.5, жовт. 2020 = 101.0, лист. 2020 = 101.3, груд. 2020 = 100.9, січ. 2021 = 101.3, лют. 2021 = 101.0, бер. 2021 = 101.7, квіт. 2021 = 100.7, трав. 2021 = 101.3, черв. 2021 = 100.2, лип. 2021 = 100.1, серп. 2021 = 99.8, вер. 2021 = 101.2, жовт. 2021 = 100.9, лист. 2021 = 100.8, груд. 2021 = 100.6, січ. 2022 = 101.3, лют. 2022 = 101.6;

[Сукупний індекс інфляції] = 101.8:100 (бер. 2017) * 100.9:100 (квіт. 2017) * 101.3:100 (трав. 2017) * 101.6:100 (черв. 2017) * 100.2:100 (лип. 2017) * 99.9:100 (серп. 2017) * 102.0:100 (вер. 2017) * 101.2:100 (жовт. 2017) * 100.9:100 (лист. 2017) * 101.0:100 (груд. 2017) * 101.5:100 (січ. 2018) * 100.9:100 (лют. 2018) * 101.1:100 (бер. 2018) * 100.8:100 (квіт. 2018) * 100.0:100 (трав. 2018) * 100.0:100 (черв. 2018) * 99.3:100 (лип. 2018) * 100.0:100 (серп. 2018) * 101.9:100 (вер. 2018) * 101.7:100 (жовт. 2018) * 101.4:100 (лист. 2018) * 100.8:100 (груд. 2018) * 101.0:100 (січ. 2019) * 100.5:100 (лют. 2019) * 100.9:100 (бер. 2019) * 101.0:100 (квіт. 2019) * 100.7:100 (трав. 2019) * 99.5:100 (черв. 2019) * 99.4:100 (лип. 2019) * 99.7:100 (серп. 2019) * 100.7:100 (вер. 2019) * 100.7:100 (жовт. 2019) * 100.1:100 (лист. 2019) * 99.8:100 (груд. 2019) * 100.2:100 (січ. 2020) * 99.7:100 (лют. 2020) * 100.8:100 (бер. 2020) * 100.8:100 (квіт. 2020) * 100.3:100 (трав. 2020) * 100.2:100 (черв. 2020) * 99.4:100 (лип. 2020) * 99.8:100 (серп. 2020) * 100.5:100 (вер. 2020) * 101.0:100 (жовт. 2020) * 101.3:100 (лист. 2020) * 100.9:100 (груд. 2020) * 101.3:100 (січ. 2021) * 101.0:100 (лют. 2021) * 101.7:100 (бер. 2021) * 100.7:100 (квіт. 2021) * 101.3:100 (трав. 2021) * 100.2:100 (черв. 2021) * 100.1:100 (лип. 2021) * 99.8:100 (серп. 2021) * 101.2:100 (вер. 2021) * 100.9:100 (жовт. 2021) * 100.8:100 (лист. 2021) * 100.6:100 (груд. 2021) * 101.3:100 (січ. 2022) * 101.6:100 (лют. 2022) = 1.51165218.

Інфляційне нарахування = 241863.70 * 1.51165218 -241863.70 = 123750.09 грн.

Не можуть буті взяті до уваги доводи апеляційної скарги про те, що оскільки борг був у іноземній валюті, тому на нього у разі невиконання як грошового зобов`язання не поширюються вимоги ч. 2 ст. 625ЦК України, оскільки з цього приводу колегія суддів бере до уваги висновки Верховного Суду, що у разі порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях із визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти, кредитор, який, користуючись наданим йому процесуальним правом, визначив заборгованість за валютним кредитом у пред`явленому ним позові в національній валюті гривні, що була задоволена судом та стягнута з боржника в цій валюті, має право за ч. 2 ст. 625 ЦК України на нарахування 3 % річних та індексу інфляції на таку заборгованість боржника за весь час прострочення виконання ним грошового зобов`язання (постанова КГС ВС від 8 грудня 2022 року у справі № 921/542/20 ).

Як не свідчать про необґрунтованість позову і доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права щодо прийняття до розгляду заяви про зменшення позовних вимог з пропуском визначеного ст. 49 ЦПК України, оскільки апеляційний суд переглядає рішення, що ухвалене за певними позовними вимогами, і вказане з огляду на вимоги ч. 3 ст. 376 ЦПК України не є безумовною підставою для скасування судового рішення через порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1, абз. 1 ч. 2, ч. 4 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення зміні в частині розміру заборгованості, що підлягає до стягнення з відповідача на користь позивача.

Згідно з ч.ч. 1 та 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 10 цієї статті передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З огляду на часткове задоволення позовних вимог та апеляційної скарги за результатами перегляду справи судом апеляційної інстанції, судовий збір, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за подання до суду позову становить 1570,95 грн, а з позивача на користь відповідача за подання апеляційної скарги 1773,95 грн. Таким чином шляхом взаємозарахування на підставі ч. 10 ст. 141 ЦПК України з позивача на користь відповідача за подання апеляційної скарги підлягає стягненню судовий збір у розмірі 203 грн.

Керуючись ст. 367, 374, 376 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі свого представника Кукало Олени Миколаївни задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 січня 2025 року змінити в частині розміру стягнутих з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сум, зменшивши інфляційні втрати з 236436,7 грн до 123750,09 грн, 3 % річних з 50910,65 грн до 35961,61 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_3 ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 203 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова

Судді: В.В. Кострицький

В.А. Коновалова