ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 953/16644/21

провадження № 61-5766св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Державне науково-виробниче підприємство «Об`єднання Комунар»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року в складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П. та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 березня 2025 року в складі колегії суддів: Тичкової О. Ю., Маміної О. В., Пилипчук Н. П.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» (далі - ДНВП «Об`єднання Комунар») про зобов`язання сплатити різницю в заробітній платі.

Позов мотивований тим, що ОСОБА_1 працювала у ДНВП «Об`єднання Комунар» з 1973 року до 2003 року.

У період 1986-2003 роки їй неправильно нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, яка згідно з наказами від 13 січня 1988 року № 51-к становила 155 руб, від 14 серпня 1991 року №868-к становила 255 руб.

З огляду на викладене позивач просила зобов`язати ДНВП «Об`єднання Комунар» виплатити на її користь різницю між фактично виплаченою та належною їй заробітною платою за період 1986 -2003 роки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що реалізація права на судовий захист пов`язана зі строками, в межах яких особа може звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного або оспорюваного права. Правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.

За час роботи ОСОБА_1 у ДНВП «Об`єднання Комунар» з 1973 року до 01 серпня 2021 року та отримання кожного місяця заробітної плати, редакція статей 233, 234 КЗпП України була викладена у наступному вигляді: «працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки».

Законом України від 11 липня 2001 року № 2620-III, який набув чинності 01 серпня 2001 року, стаття 233 КЗпП була доповнена новою частиною такого змісту: «У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком».

Також Законом України від 01 липня 2022 року № 2352-IX, який набув чинності 19 липня 2022 року, змінена редакція статей 233, 234 КЗпП України.

Стаття 233 КЗпП є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю, її дія поширюється на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити причини пропущення цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Наслідком пропуску таких строків є відмова у задоволенні позову, тобто відмова у наданні судового захисту.

Дослідивши надані до суду докази в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд першої інстанції зробив висновок, що за виявленими порушеннями відповідача щодо ненарахування в повному обсязі заробітної плати (140 руб. замість 155 руб.) позивачу ОСОБА_1 згідно з наказом від 13 січня 1988 року № 51-к в 1989 році спливла позовна давність, передбачена статтею 233 КЗпП України, враховуючи періодичність нарахувань заробітної плати, редакцію статті 233 КЗпП України станом на цей період, заяву відповідача про застосування позовної давності та відсутність підстав у суду для його поновлення із 1989 - 2003 років.

Стосовно неправомірності нарахувань заробітної плати в 1999-2000 роках, то ця заборгованість (151,18 грн) була визнана відповідачем в 2004 році під час розгляду справи № 2-1810/13/04 і виплачена ОСОБА_1 у 2004 році. Тому підстав для задоволення відповідних вимог також немає.

Інших порушень неправильності нарахувань заробітної плати ОСОБА_1 відповідно до наказів від 13 січня 1988 року № 51-к та від 14 серпня 1991 року № 868-к за період з 01 серпня 2001 року до 2003 року (звільнення позивача), у межах позовних вимог, суд не встановив.

Короткий зміст судових рішень суду апеляційної інстанції

Постановою Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року скасовано. Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Зобов`язано ДНВП «Об`єднання Комунар» виплатити ОСОБА_1 суму різниці із заробітної плати за період з лютого 1989 року до березня 1989 року згідно з окладом, встановленим наказом від 13 січня 1988 року № 51-к. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що частиною другою статті 233 КЗпП України, в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, було передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного (міського) суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

Законом України від 11 липня 2001 року № 2620-III внесено зміни до частини другої статті 233 КЗпП України, відповідно до яких у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Офіційне тлумачення положень вказаної норми надав Конституційний Суд України у рішеннях від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 і №9-рп/2013. Так, у рішенні від 15 жовтня 2013 року №8-рп/2013 (справа № 1-13/2013).

Верховний Суд, надаючи оцінку поняттям «грошова винагорода», «одноразова грошова допомога при звільненні» та «оплата праці» і «заробітна плата», які використовується у законодавстві, що регулює трудові правовідносини, виснував, що вказані поняття є рівнозначними.

Під заробітною платою, яка належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.

Отже, до «усіх виплат», право на отримання яких має працівник відповідно до умов трудового договору та державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (посадовий оклад, оклад за військовим званням, компенсація за невикористані відпустки, інші виплати), також належить і виплата надбавки та премії, які, відповідно, є складовою заробітної плати.

Апеляційний суд зазначив, що з позовом про стягнення різниці між належною та виплаченою заробітною платою позивач звернулась у серпні 2021 року. Тому висновок суду першої інстанції щодо пропуску позивачем строку звернення до суду є помилковими, адже її право на звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої статті 233 КЗпП України (в редакції, чинній до 19 липня 2022 року) не обмежене будь-яким строком.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 21 березня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Харківського апеляційного суду від 26 рудня 2024 року відмовлено.

Апеляційний суд зазначив, що механізм, визначений статтею 271 ЦПК України, не може використовуватися, якщо хтось із осіб, які беруть участь у справі, не розуміє, наприклад, мотивації судового рішення. У разі незгоди з мотивацією судового рішення особи, які беруть участь у справі, можуть оскаржити це судове рішення, якщо таке право надане цим Кодексом.

У цій справі ухвалено рішення немайнового характеру, що підлягає примусовому виконанню. За змістом заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року позивач отримала грошові кошти від відповідача, але не згодна з їх сумою. Оскільки жодних розрахунків та висновків про розмір сум, що підлягають стягненню постанова не містить, апеляційний суд вважав, що підстав для її роз`яснення немає.

Постанова апеляційного суду викладена чітко та зрозуміло, не допускає кількох варіантів тлумачення, є вмотивованою та прийнята у межах повноважень суду апеляційної інстанції, передбачених статтею 374 ЦПК України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У квітні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційні скарги на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду, а також на ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 березня 2025 року.

На виконання ухвал Верховного Суду від 23 травня 2025 року про залишення касаційних скарг без руху, заявник надала суду уточнені редакції касаційних скарг із зазначенням підстав касаційного оскарження та викладенням вимог відповідно до повноважень суду касаційної інстанції.

В остаточній редакції касаційних скарг ОСОБА_1 просила:

постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року скасувати в частині незадоволених позовних вимог та направити справу на новий розгляд або для продовження розгляду до апеляційного суду;

ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 березня 2025 року скасувати.

Касаційні скарги з урахуванням уточнень мотивовані тим, що:

апеляційний суд помилково відмовив у задоволенні частини позовних вимог, оскільки відповідач надав довідку з недостовірними даними. За лютий, березень 1989 року вона отримувала оклад 155 крб, а за весь інший період 140 крб, тобто їй недоплачували 15 крб щомісячно. Суди вказаної помилки не виправили, неповно з`ясували обставини справи та не перевірили її оклад за весь період;

суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку спрощеного провадження, її до суду не викликав, фактично справу розглянув без її участі. Вказане є підставою для обов`язково скасування постанови апеляційного суду в частині незадоволених позовних вимог та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції;

в провадженні органу поліції перебуває кримінальне провадження № 0000282 від 12 травня 2023 року, відкрите стосовно невиплати їй заробітної плати та пенсії на підставі частини першої статті 175 КК України. Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 21 квітня 2025 року зобов`язано дізнавача розглянути заяву ОСОБА_1 від 28 лютого 2025 року про визнання її потерпілою;

04 березня 2025 року відповідач виплатив позивачу 391,59 грн за два місяця. Проте за весь інший період їй не доплачено по 15 грн за кожний місяць;

суд першої інстанції в судове засідання свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які працювали разом з позивачем та яким також не доплачували заробітну плату, не викликав. В апеляційний суд її також не викликали, тому в неї не було можливості надати пояснення, що стало підставою для неповного задоволення позовних вимог про стягнення заробітної плати, тобто за весь період з 1986-2003 роки;

суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права, безпідставно відмовив їй у роз`ясненні судового рішення;

в судове засідання, в якому вирішувалось питання щодо роз`яснення судового рішення вона не викликалась, тому була позбавлена можливості відстоювати свою позицію.

У серпні 2025 року від ОСОБА_1 до суду надійшли пояснення, у яких зазначено:

відзив на касаційну скаргу позивач не отримувала, але заздалегідь з ймовірними аргументами відповідача не згодна;

касаційні скарги на судові рішення судів позивач підтримує та просить їх задовольнити повністю;

в провадженні органу поліції перебуває кримінальне провадження № 0000282 від 12 травня 2023 року, відкрите за частиною першою статті 175 КК України. До цього часу вказане провадження до суду не направлене.

Аналіз змісту касаційної скарги свідчить про те, що судове рішення оскаржується в частині відмови в задоволенні позовних вимог, тому в іншій частині касаційним судом не переглядається.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року та постанови Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року; касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року та постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 23 травня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Харківського апеляційного суду від 21 березня 2025 року; касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 березня 2025 року залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 10 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у цій справі за касаційними скаргами ОСОБА_1 на постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 березня 2025 року та витребувано справу із суду першої інстанції.

У серпні 2025 року матеріали справи № 953/16644/21 надійшли до Верховного Суду.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 листопада 2025 року справу № 953/16644/21 передано головуючому судді (судді - доповідачеві) Дундар І. О.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 10 липня 2025 року зазначено, що:

касаційна скарга на постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року подана з дотриманням вимог щодо її форми і змісту, заявник оскаржує судове рішення з передбачених пунктом 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав. Наведені в касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені пунктами 5, 8 частини першої, пунктом 2 частини третьої статті 411 ЦПК України (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України), для відкриття касаційного провадження. Однак, суд не бере до уваги посилання у касаційній скарзі на пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України (суд не дослідив зібрані у справі докази), адже він має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на пункт 1, 2 або 3 частини другої статті 389 цього Кодексу як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. Отже, обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із не дослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження судових рішень.

касаційна скарга на ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 березня 2025 року подана з дотриманням вимог щодо її форми і змісту. Тому колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав, передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України, для відкриття касаційного провадження.

Позиція Верховного Суду

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу, що принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною.

Наприклад, Європейський суд з прав людини зазначив, що загальна концепція справедливого судового розгляду, яка охоплює фундаментальний принцип змагальності процесу, вимагає, щоб особу, щодо якої порушено провадження, було поінформовано про цей факт. Принцип рівності сторін вимагає надання кожній стороні розумної можливості представляти свою справу за таких умов, які не ставлять її у явно гірше становище порівняно з протилежною стороною. Кожній стороні має бути забезпечена можливість ознайомитись із зауваженнями або доказами, наданими іншою стороною, у тому числі із апеляційною скаргою іншої сторони, та надати власні зауваження з цього приводу. Під загрозою стоїть упевненість сторін у функціонуванні правосуддя, яке ґрунтується, inter alia, на усвідомленні того, що вони мали змогу висловити свою позицію щодо кожного документа в матеріалах справи. Тому на національні суди може покладатися обов`язок з`ясувати, чи були судові повістки або інші документи завчасно отримані сторонами, та, у разі потреби, зафіксувати таку інформацію у тексті рішення. У разі невручення стороні належним чином судових документів вона може бути позбавлена можливості захищати себе у провадженні (KHARCHENKO v. UKRAINE, № 37666/13, § 6, 7, ЄСПЛ, від 03 жовтня 2019 року).

Право на публічний розгляд, передбачене пунктом 1 статті 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість приймати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, § 25, 27, ЄСПЛ, від 13 грудня 2011 року).

Про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи (частина друга статті 211 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 366 ЦПК України після проведення підготовчих дій суддя-доповідач доповідає про них колегії суддів, яка вирішує питання про проведення додаткових підготовчих дій у разі необхідності та призначення справи до розгляду. Про дату, час та місце розгляду справи повідомляються учасники справи, якщо справа відповідно до цього Кодексу розглядається з їх повідомленням.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою (частина перша статті 368 ЦПК України).

Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу (частина третя статті 368 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Тлумачення вказаної норми свідчить, що лише визначивши ціну позову і якщо вона не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб апеляційний суд може розглядати апеляційні скарги на рішення суду без повідомлення учасників справи.

За заявою учасників справи, державного виконавця, приватного виконавця суд роз`яснює судове рішення, яке набрало законної сили, не змінюючи змісту судового рішення. Суд розглядає заяву про роз`яснення судового рішення у порядку, в якому було ухвалено відповідне судове рішення, протягом десяти днів із дня її надходження. У разі необхідності суд може викликати учасників справи, державного чи приватного виконавця в судове засідання. Неприбуття у судове засідання осіб, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду заяви про роз`яснення рішення (частини перша, третя статті 271 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21) зазначено, що «обов`язок суду повідомити учасників справи про місце, дату і час судового засідання є реалізацією однією із основних засад (принципів) цивільного судочинства - відкритості судового процесу. Невиконання (неналежне виконання) судом цього обов`язку призводить до порушення не лише права учасника справи бути повідомленим про місце, дату і час судового засідання, але й основних засад (принципів) цивільного судочинства».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 січня 2021 року у справі №201/9229/19 (провадження №61-10752св20) зазначено, що «ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 15 квітня 2020 року призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін … Частиною першою статті 369 ЦПК України встановлено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України). Вимоги майнового характеру станом на 01 січня 2020 року (на момент подачі апеляційної скарги та розгляду справи судом апеляційної інстанції) не перевищують ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 102 * 100 = 210 200). У позовній заяві ОСОБА_1 просив відшкодувати заподіяну неправомірними діями та бездіяльністю ГУ ПФУ у Дніпропетровській області моральну шкоду грошима у розмірі не менше як у 1 000 000 грн. Апеляційний суд на вказане належної уваги не звернув, оцінки зазначеним обставинам не надав, та дійшов помилкового висновку про те, що зазначена справа в апеляційному порядку може бути розглянута без повідомлення учасників справи».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2021 року в справі № 554/46/16-ц (провадження № 61-8178св20) зазначено, що «ціна позову визначається у позовах про стягнення аліментів - сукупністю всіх виплат, але не більше ніж за шість місяців (пункт 3 частини першої статті 176 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Тлумачення вказаної норми свідчить, що лише визначивши ціну позову і якщо вона не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб апеляційний суд може розглядати апеляційні скарги на рішення суду без повідомлення учасників справи.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

у справі позивач просила: стягнути із відповідача на свою користь аліменти на утримання доньки ОСОБА_6, в розмірі 1/4 частини всіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, починаючи від дня народження дитини і до досягнення нею повноліття; стягнути із відповідача аліменти на своє утримання до досягнення дитиною трирічного віку в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з дня народження дитини і до досягнення нею трирічного віку, а також на своє утримання під час вагітності за минулий час в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, починаючи з липня 2015 року по грудень 2015 року (включно) (том, 1, а. с. 63). Тобто ціна позову в справі не визначена, оскільки заявлено вимоги про стягнення аліментів розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу);

ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 березня 2020 року справу призначено до розгляду в приміщенні апеляційного суду без проведення судового засідання в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи на 14 квітня 2020 року. В ухвалі вказано, що предметом оскарження є рішення суду першої інстанції у справі з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України вказана категорії справи розглядається в апеляційному порядку без виклику учасників справи. Підстави для застосування частини третьої статті 369 ЦПК України відсутні. Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. За таких обставин справу необхідно призначити до розгляду в апеляційному суді в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи (том 2, а. с. 55 - 56). Тобто, апеляційний суд не визначив в ухвалі ціну позову з урахуванням, що заявлено вимоги про стягнення аліментів розмірі 1/4 частки всіх видів заробітку (доходу);

сторонам не надсилалися повістки - повідомлення про виклик до суду на 14 квітня 2020 року.

За таких обставин, ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про розгляд справи судом апеляційної інстанції 14 квітня 2020 року».

Аналіз матеріалів цієї справи свідчить, що:

позивач просила зобов`язати ДНВП «Об`єднання Комунар» виплатити на її користь різницю між фактично виплаченою та належною їй заробітною платою за період 1986 -2003 роки;

ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року, крім іншого, відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ДНВП «Об`єднання Комунар» про зобов`язання відповідача виплатити суму різниці в заробітній платі за період 1988-2003 роки та вирішено справу розглянути в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. Суд апеляційної інстанції вказав, що відповідно до частини першої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. Враховуючи ціну заявленого позову, норми Закону України «Про Державний бюджет України», справу належить слухати без повідомлення учасників справи в порядку спрощеного позовного провадження;

копія ухвали про відкриття апеляційного провадження направлялась сторонам у справі (т.2, а. с. 170-171);

ухвалою Харківського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 22 липня 2024 року призначено до розгляду судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи. При цьому суд вказав, що виходить із ціни заявленого позову, характеру заявлених позовних вимог (т.2, а. с.137);

08 листопада 2024 року позивач знайомилась з матеріалами справи, про що свідчить відповідна заява та розписка (т.2, а. с.138);

у судовому засіданні 26 грудня 2024 року апеляційний суд розглянув апеляційну скаргу ОСОБА_1 по суті, скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове судове рішення про часткове задоволення позову;

крім того, з урахуванням норм статті 271 ЦПК України, суд апеляційної інстанції 21 березня 2025 року здійснив розгляд заяви позивача про роз`яснення судового рішення без повідомлення учасників справи.

проте суд апеляційної інстанції не звернув належної уваги на те, що ОСОБА_1 пред`явила позов про зобов`язання ДНВП «Об`єднання Комунар» виплатити на її користь різницю між фактично виплаченою та належною їй заробітною платою за період 1986-2003 роки, тобто позовні вимоги немайнового характеру. Тому суд апеляційної інстанції був позбавлений можливості стверджувати, що ціна позову в цій справі є меншою тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а, отже, розглядати справу в апеляційному порядку як по суті, так і під час вирішення питання про роз`яснення постанови без повідомлення учасників справи.

Таким чином, ОСОБА_1 , яка подала касаційну скаргу, про дату, час і місце судового засідання апеляційного суду як під час розгляду справи по суті, так і під час вирішення питання про роз`яснення постанови не повідомлялась, адже суд апеляційної інстанції помилково вважав можливим розглядати справу без повідомлення учасників справи.

Суд касаційної інстанції скасовує судове рішення за наявності підстав, які тягнуть за собою обов`язкове скасування судового рішення (частина четверта статті 401 ЦПК України).

Судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою (пункт 5 частини першої статті 411 ЦПК України).

Оскільки касаційний суд встановив підстави для скасування постанови в оскарженій частині та ухвали апеляційного суду, то інші підстави касаційного оскарження судом не аналізуються.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що постанова в оскарженій частині та ухвала апеляційного суду прийняті з порушенням норм процесуального права. У зв`язку з наведеним касаційний суд вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити; постанову апеляційного суду в оскарженій частині та ухвалу апеляційного суд скасувати та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Постанову Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Державного науково-виробничого підприємства «Об`єднання Комунар» та ухвалу Харківського апеляційного суду від 21 березня 2025 року скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції постанова Харківського апеляційного суду від 26 грудня 2024 року в скасованій частині та ухвала Харківського апеляційного суду від 21 березня 2025 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат