Справа № 490/514/26
Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2026 року суддя Центрального районного суду м. Миколаєва Гуденко О.А. розглянувши заяву позивача ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

27.01.2026 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача , в якому просив:

Визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, викладену ОСОБА_2 в телеграм каналі «Жело» за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 у дописі та відеозверненні від ІНФОРМАЦІЯ_2 о 17.31 год.

Зобов`язати ОСОБА_2 в десятиденний термін після набрання судовим рішенням законної сили спростувати вищезазначену інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці у соціальній мережі «Телеграм» такої публікації: «Визнати інформацію, викладену мною в телеграм каналі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 у дописі та відеозверненні від 16 грудня 2025 року о 17.31 год. недостовірною.

Визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, викладену ОСОБА_2 в телеграм каналі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 у відео зверненні від ІНФОРМАЦІЯ_4 о 15.00 год.

Зобов`язати ОСОБА_2 в десятиденний термін після набрання судовим рішенням законної сили спростувати вищезазначену інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці у соціальній мережі «Телеграм» такої публікації: «Визнати інформацію, викладену мною в телеграм каналі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 у дописі та відеозверненні від ІНФОРМАЦІЯ_4 о 15.00 год недостовірною.

Визнати недостовірною та такою, що порушує честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, викладену ОСОБА_2 в телеграм каналі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 у дописі від ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Зобов`язати ОСОБА_2 в десятиденний термін після набрання судовим рішенням законної сили спростувати вищезазначену інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці у соціальній мережі «Телеграм» такої публікації: «Визнати інформацію, викладену мною в телеграм каналі « ІНФОРМАЦІЯ_3 » за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_1 у дописі від ІНФОРМАЦІЯ_5 о 18.27 год недостовірною.

Стягнути з ОСОБА_2 2500000 (два мільйони п`ятсот тисяч) грн компенсації моральної шкоди за поширенні недостовірної та такої, що принижує честь та гідність інформації.

Ухвалою суду від 27.01.2026 року позовну заяву залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, визначених ухвалою суду, терміном сім днів.

Одночасно з позовною заявою позивач звернувся до суду з заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 у межах заявленої до стягнення суми позовних вимог у розмірі 2 500 000 грн.

В обгрунтування заяви зазначає, що позов обґрунтований тим, що ОСОБА_2 систематично поширює відносно нього інформацію негативного та неправдивого характеру, яка формує негативне ставлення відносно позивача. У цій справі ним обрано спосіб захисту мого порушеного права шляхом спростування недостовірної інформації поширеної ОСОБА_2 відносно позивача. На теперішній час відповідач ОСОБА_2 продовжує поширювати інформацію, яка порушує честь та гідність позивача .

Оскільки розгляд цивільної справи у суді триватиме певний час відповідач матиме змогу протягом цього часу продовжувати поширювати відносно нього негативну та таку, що порушує честь, гідність та ділову репутацію інформацію позивача, що суттєво ускладнить виконання рішення суду щодо зобов`язання спростувати недостовірну інформацію, оскільки на час прийняття рішення у справі, у разі задоволення позову, великий обсяг такої негативної інформації буде поширений серед великого кола осіб.

Крім того, у разі подальшого поширення інформації він повинен буде постійно доповнювати позовні вимоги, що може суттєво вплинути на строки розгляду справи судом. Крім того, при зверненні з цим позовом позивачем на вирішення суду постановлено питання про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 2500000 грн. Оскільки заявлена сума є суттєвою, вважає, що існує обґрунтоване припущення, що у разі задоволення позову, відповідач ОСОБА_2 може ухилитися від виконання судового рішення, або може здійснити дії, які фактично унеможливлять виконання судового рішення. Так відповідач може вчинити дії по відчуженню свого нерухомого та рухомого майна, а також може вчинити дії по закриттю банківських рахунків.

Так, матеріалами справи підтверджується, що між ними дійсно виник спір, крім того існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову. Оскільки між позивачем та відповідачем виник спір щодо захисту честі, гідності та ділової репутації за наслідком розгляду якого з відповідача може бути стягнуто відшкодування моральної шкоди у розмірі 2500000 (два мільйони п`ятсот тисяч) грн, вважає що доцільним бути вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно ОСОБА_2 в межах ціни позову.

На теперішній час йому достеменно відомо, що ОСОБА_2 є власником транспортного засобу іншого майна у своїй власності немає, офіційного ніде не працевлаштований, що може утруднити виконання рішення суду у разі відчуження відповідачем вказаного транспортного засобу. Вказаний вид забезпечення позову може забезпечити фактичне виконання судового рішення у разі задоволення позову, такий захід забезпечення позову на переконання позивача буде співмірним позовним вимогам

Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першому протоколі та протоколах № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже, має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Європейським судом у справі "Горнсбі проти Греції" зазначено, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду. Водночас судовий захист, як і діяльність суду, не може вважатися дієвими, якщо судові рішення не виконуються або виконуються неналежним чином і без контролю суду за їх виконанням.

У рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов`язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Таким чином, суд, будучи органом правосуддя, повинен врахувати потенційні ризики можливості невиконання рішення суду та гарантувати відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення.

Забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду в разі задоволення позовних вимог.

Тобто забезпечення позову - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову, є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Отже, саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання постановленого рішення, що повністю відповідає зазначеним вище вимогам Європейського суду.

Процесуальні підстави для застосування заходів забезпечення позову визначає стаття 149 Цивільного процесуального кодексу України.

Згідно ст.149 Цивільного процесуальногокодексу України суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити передбачені цим Кодексом заходи забезпечення позову. Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З аналізу положень статті 149 Цивільного процесуального кодексу України вбачається, що нею передбачено можливість забезпечення позову не лише у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити виконання рішення суду, а також у разі, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду і ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся.

Тобто, за замістом частини 2 статті 149 Цивільного процесуальногокодексу України у вирішенні питання щодо забезпечення позову слід також враховувати за захистом якого порушеного чи оспорюваного права або інтересу звернувся позивач, не обмежуючись лише неможливістю виконання рішення суду та позовними вимогами.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути ухвалено тільки відповідно до заявлених позовних вимог. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Системний аналіз положень статей 149 та 150 Цивільного процесуальногокодексу України дає підстави дійти висновку, що під час вирішення питання про необхідність задоволення чи відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, суди розглядають вказані заяви з застосуванням судового розсуду.

Судовий розсуд - це передбачене законодавством право суду, яке реалізується за правилами передбаченими Цивільним процесуальнимкодексом України та іншими нормативно-правовими актами, що надає йому можливість під час прийняття судового рішення (вчинення процесуальної дії) обрати з декількох варіантів рішення (дії), встановлених законом, чи визначених на його основі судом (повністю або частково за змістом та/чи обсягом), найбільш оптимальний в правових і фактичних умовах розгляду та вирішення конкретної справи, з метою забезпечення верховенства права, справедливості та ефективного поновлення порушених прав та інтересів учасників судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

Поряд з викладеним, вирішуючи питання про забезпечення позову та виходячи з приписів статей 11, 12, 81Цивільного процесуальногокодексу України (змагальність сторін та пропорційність у цивільному судочинстві, обов`язок доказування і подання доказів), суд також має здійснити оцінку обґрунтованості доводів протилежної сторони (відповідача) щодо відсутності підстав та необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, зокрема у вигляді арешту грошових коштів або майна відповідача з урахуванням зокрема того, чи порушує вжиття відповідних заходів забезпечення позову (у вигляді арешту тощо) права цього учасника (відповідача), а відповідно чи порушується при цьому баланс інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу та яким чином; чи спроможний відповідач фактично (реально) виконати судове рішення в разі задоволення позову у разі, якщо захід забезпечення позову не буде вжито судом.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі № 381/4019/18, а також постановах Верховного Суду від 03.03.2020 у справі № 753/410/19, від 20.07.2020 у справі № 639/8448/19, від 02.07.2020 у справі № 657/1211/19.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Виконання рішення у даному випадку слід розуміти не лише як стадію, яка має місце у судових рішеннях про присудження (та яка передбачає можливість застосування заходів державного примусу), але і більш широкому значенні, як таке правове положення сторін, за яких судом вирішено спір шляхом усунення невизначеності у правовідносинах між сторонами, зокрема, шляхом визнання права або його відсутності, та судом здійснено ефективний захист порушених прав, який в тому числі полягає у запобіганні подальшому порушенню прав та необхідності застосовувати додаткові заходи захисту.

Таким чином, при розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; тощо.

Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 по справі № 554/1893/17 достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Разом з тим , ні доказів наміру можливого відчуження майна, власником якого відповідач , ні взагалі наявності у відповідача на праві власнсоті будь-якого майна та відкритих банківських рахунків - позивачем не надано.

Отже, відсутні підстави для задоволення заяви про накладення арешту на все майно відповідача в межах заявлених позовних вимог - оскільки наразі позивачем не доведено необхідністьсаме в такий спосіб забезпечити реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Крім того, суд додатково враховує, що ухвалою суду від 27.01.2026 року позовну заяву позивача було залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, Так,звернувшись джо суду з позовом з вимогою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 2 500 000 грн, позивачем взагалі не було сплачено судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову - а саме у сумі 37 500 грн.

За такого, на час вирішення заяви про забезпечення позову у суду відсутні підстави навіть для відкриття провадження у справі за цими вимогами.

Викладені обставини дають суду підстави для відмови в задоволенні заяви про забезпечення позову в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 149-153 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про застосування заходів забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації, стягнення моральної шкоди - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 15-денний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя О.А. Гуденко