КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3770/2026 Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Верланов С.М., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційні скаргиОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які подані адвокатом Москаленко Іриною Борисівною на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року про забезпечення позову по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2025 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла позовна заява АТ «СЕНС БАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 серпня 2025 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Одночасно з позовом представник позивача подав до суду заяву про забезпечення позову у якій просив суд вжити заходи забезпечення позову шляхом, а саме:

- накладенням арешту на нежитлове приміщення 2-го поверху №4 (№№197; балкон 30%), площею 90,2 кв.м., частина МЗК, площею 23,9 кв.м. (загальна площа МЗК - 55,5 кв.м.), в літ. «Б», загальною площею 114, 1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що належить на праві власності ОСОБА_2 ;

- заборонити державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органом державної реєстрації прав вчиняти реєстраційні дії щодо державної реєстрації прав на нерухоме майно стосовно об`єктів нерухомого майна: нежитлове приміщення 2-го поверху №4 (№№197; балкон 30%), площею 90,2 кв.м., частина МЗК, площею 23,9 кв.м. (загальна площа МЗК - 55,5 кв.м.), в літ. «Б», загальною площею 114, 1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Заяву обґрунтовано тим, що позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсним договору дарування нежитлового приміщення 2-го поверху №4 (№№197; балкон 30%), площею 90,2 кв.м., частина МЗК, площею 23,9 кв.м. (загальна площа МЗК - 55,5 кв.м.), в літ. «Б», загальною площею 114, 1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г.В., від 03.04.2024, за реєстровим номером 834.

У заяві зазначено, що у зв`язку з невиконанням своїх зобов`язань АТ «Сенс Банк» 28 травня 2024 року звернулось до Шевченківського районного суду міста Харкова про стягнення в солідарному порядку в тому числі з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 заборгованості за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії №805/27/13-2/6-14, вказана справа перебуває на розгляді. В рамках перевірки майнового стану відповідача у зв`язку із наявністю боргу перед позивачем, було виявлено, що поручитель - ОСОБА_1 подарував належне йому нерухоме майно, а саме нежитлове приміщення 2-го поверху №4 (№№197; балкон 30%), площею 90,2 кв.м., частина МЗК, площею 23,9 кв.м. (загальна площа МЗК - 55,5 кв.м.), в літ. «Б», загальною площею 114, 1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, своєму сину ОСОБА_2 .

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року заяву про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт та заборонити всім суб`єктам державної реєстрації речових прав на нерухоме майно вчиняти будь - які реєстраційні дії, приймати будь - які рішення про державну реєстрацію речових прав на рухоме та нерухоме майно на нежитлове приміщення 2-го поверху №4 (№№197; балкон 30%), площею 90,2 кв.м., частина МЗК, площею 23,9 кв.м. (загальна площа МЗК - 55,5 кв.м.), в літ. «Б», загальною площею 114, 1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що належить на праві власності ОСОБА_2 .

Не погоджуючись з ухвалою суду, відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 подали апеляційні скарги, в яких просять ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року скасувати, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 зазначає, що дарування ОСОБА_1 вищезазначених нежитлових приміщень жодним чином не впливає на можливість виконання рішення суду у справі № 638/9952/24 у разі задоволення позовних вимог та інтересів позивача не порушує. Приховування позивачем інформації про наявність іпотечного майна та ухвали суду про заборону відчуження нерухомого майна позичальника за кредитним договором та поручителів, у тому числі відповідача ОСОБА_1 , є свідомою спробою ввести в суд в оману та свідчить про зловживання правом з боку банку в контексті подання позову про визнання недійсним договору дарування та заяви про вжиття заходів забезпечення позову.

Вживаючи заходи забезпечення позову у цій справі, суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами існує реальний спір, об`єкт забезпечення позову прямо пов`язаний з предметом спору, а захід забезпечення позову шляхом заборони відчуження майна є співмірним із заявленими позовними вимогами. Але судом першої інстанції не встановлено наявність підстав для здійснення обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Зазначає також, що договір дарування був укладений відповідачами 03 квітня 2024 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 28 травня 2024 року.

ОСОБА_2 обґрунтовує свою апеляційну скаргу тим, що станом на дату укладення договору дарування приміщення не було предметом іпотеки або заставою за договором поруки. Також не було жодних обтяжень, арештів, інших заборон чи обмежень на приміщення, що було перевірено нотаріусом під час посвідчення договору дарування. Приміщення не були предметом судових спорів.

Оспорюваний договір дарування підписаний сторонами правочину, учасники договору досягли згоди з усіх істотних його умов, сторони володіли необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення учасників договору було вільним та відповідало їх внутрішній волі. Після укладання оспорюваного правочину за відповідачем зареєстровано право власності на нежитлові приміщення, якими він володіє, користується та розпоряджається і на теперішній час.

Жодних дій щодо подальшої реалізації цього майна за півтора роки відповідач не вчиняв, що свідчить про відсутність будь-яких інших намірів, ніж реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування.

Стверджує, що метою звернення позивача до суду із заявою про забезпечення позову було не забезпечення ефективного захисту своїх прав та інтересів, а порушення законних прав відповідачів шляхом безпідставного забезпечення позову, що є зловживанням позивачем своїми процесуальними правами.

У відзивах на апеляційні скарги представник позивача зазначає, що ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою. Апеляційні скарги вважає безпідставними, просить залишити їх без задоволення, а ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року - без змін.

В судовому засіданні в апеляційному суді взяла участь представниця відповідачів адвокат Москаленко І.Б., яка підтримала апеляційні скарги, просила задовольнити їх з викладених підстав. Представник позивача адвокат Григориця В.О. у судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Як передбачено ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з вимогами частин 1, 2 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується:1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 7) передачею речі, яка є предметом спору, на зберігання іншим особам, які не мають інтересу в результаті вирішення спору; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1-9 цієї частини. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Як роз`яснено в постанові №9 Пленуму Верховного суду України від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Вказане свідчить, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог. Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При цьому сторона, яка звертається з заявою про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення з такою заявою. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 149 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 526928045 від 14.05.2025 нежитлове приміщення 2-го поверху №4 (№№197; балкон 30%), площею 90,2 кв.м., частина МЗК, площею 23,9 кв.м. (загальна площа МЗК - 55,5 кв.м.), в літ. «Б», загальною площею 114, 1 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 000, що належить на праві власності ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 03.04.2024 серія та номер: 834, видавник: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Бондаренко Г.Ю.

Як видно зі змісту позовної заяви, предметом позову є визнання недійсним вказаного договору дарування.

У заяві позивача про забезпечення позову вказано причини, у зв`язку з якими потрібно забезпечити позов та обґрунтовано необхідність їх вжиття, як це передбачено ст. 151 ЦПК України.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що через ризик можливого подальшого відчуження спірного нерухомого майна на користь третіх осіб, або його обтяження іншим чином, невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача у випадку задоволення його позову та може призвести до того, що позивач не зможе їх захистити в межах одного цього судового провадження за його позовом без нових звернень до суду.

З наведених у заяві про забезпечення позову фактів та обґрунтувань вбачається, що предмет позову у даній справі про визнання договору дарування недійсним є взаємопов`язаним зі способом забезпечення позову, а невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду. Позивачем обґрунтовано наявність зв`язку між заходом забезпечення позову та предметом позовних вимог, оскільки застосування такого заходу забезпечення позову спроможне забезпечити ефективний захист його порушеного права та поновлення порушених прав та інтересів позивача.

При цьому, накладення арешту на майно до вирішення спору по суті не призведе до обмеження прав відповідача, а є необхідним заходом забезпечення позову, який гарантуватиме ефективний захист і поновлення прав та інтересів позивача в разі задоволення позову, не становитиме надмірний та непропорційний тягар для відповідача і є співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Вивчивши матеріали справи, враховуючи підстави та предмет позовної заяви, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що заява про забезпечення позову є обґрунтованою та підлягаєзадоволенню.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.4 постанови №9 від 22 грудня 2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Згідно ст.41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Судовий захист повинен бути ефективним, що вимагає ст.13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

З метою забезпечення збалансованості інтересів сторін, суд вірно вважав, що є підстави для забезпечення позову і обраний вид забезпечення буде співмірним із заявленими позовними вимогами та достатнім для забезпечення виконання майбутнього рішення суду.

Відповідно до ч.1 ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Як роз`яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні «Іванов проти України», право на суд, захищене статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі «Горнсбі проти Греції»). Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок (рішення у справі «Іммобільяре Саффі проти Італії»). Необґрунтована затримка у виконанні обов`язкового для виконання судового рішення становить порушення Конвенції (рішення у справі «Бурдов проти Росії»).

Колегія суддів, переглядаючи ухвалу суду в межах доводів апеляційної скарги, не встановила ознак зловживання процесуальними правами з боку позивача.

Доводи апеляційних скарг щодо законності укладення оспорюваного договору дарування на висновки суду не впливають, оскільки такі доводи за своїм змістом є поясненнями відповідачів по суті заявлених позовних вимог.

Посилання апелянтів на те, що оспорюваний договір було укладено 03 квітня 2024 року, в той час як позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором 28 травня 2024 року також є безпідставними, позаяк предметом даного спору є не стягнення заборгованості за кредитним договором, а визнання недійсним договору дарування нерухомого майна, на яке і було накладено арешт як захід забезпечення позову.

Отже, суд першої інстанції, дослідивши матеріали цивільної справи, вивчивши заяву про забезпечення позову, її обґрунтування та додані до неї матеріали у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, з урахуванням підстав ризиків невжиття заходів забезпечення позову та їх доказів, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, вид пропонованого забезпечення позову, вірно дійшов висновку за необхідне задовольнити заяву і вжити заходи забезпечення позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність та обґрунтованість ухвали суду, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали суду.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скаргиОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які подані адвокатом Москаленко Іриною Борисівною залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено 10 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді С.М. Верланов

Т.О. Невідома