Справа №487/8967/23
Провадження № 22-ц/812/409/26
Провадження № 22-ц/812/433/26
Провадження № 22-ц/812/536/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

10 лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Крамаренко Т.В.

із секретарем судового засідання - Богуславської О.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

відповідача - ОСОБА_3 та його представника ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження

апеляційні скарги

ОСОБА_1 , подану адвокатом Мілюченко Валентиною Анатоліївною, та ОСОБА_3 , подану адвокатом Ткачук Ганною Миколаївною, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2025 року, повний текст рішення складено 10 грудня 2025 року та апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Мілюченко Валентиною Анатоліївною, на додаткове рішення цього суду від 18 грудня 2025 року, дата складання повно тексту не зазначена, ухвалені у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Афоніною С.М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та володінні житловим будинком, шляхом виселення та вселення

В С Т А Н О В И В :

06 грудня 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та володінні житловим будинком, шляхом виселення та вселення.

В обґрунтування позову зазначала, що вона є власницею будинку АДРЕСА_1 . Вказаний житловий будинок з відповідними господарськими приміщеннями побудований у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя.

19 листопада 2005 між сторонами ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладено шлюб, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 серпня 2023 року (справа №487/2010/23).

У вказаному будинку зареєстровані вона, ОСОБА_3 та їхня дочка ОСОБА_6 .

З початку російської агресії, вони були вимушені перебувати за кордоном, за будинком, за проханням сторін, доглядали їхні батьки. З часом вона повернулась в Україну, але тимчасово мешкала у м. Одеса, періодично приїжджала в м. Миколаїв.

У 2023 році ОСОБА_3 також повернувся в Україну та поселився в їхньому будинку, а потім, без її згоди та дозволу, поселив в будинку свого батька ОСОБА_5 , який має у своїй власності квартиру разом із дружиною.

02 вересня 2023 року позивачка намагалася потрапити до будинку, але їй перешкоджав ОСОБА_5 , який ображав її, висловлювався нецензурною лайкою на її адресу, принижував та погрожував фізичною розправою, у зв`язку з чим були викликані працівники поліції, згодом ОСОБА_5 дозволив тільки їй потрапити до будинку, але продовжував свої агресивні дії, фактично вигнав її з власного будинку, у зв`язку з чим вона вимушена була покинути будинок.

В подальшому, 26 жовтня 2023 року вона намагалась знову потрапити до свого будинку, але не змогла ключем відкрити двері до подвір`я та зайти до будинку, ОСОБА_3 повідомив, що не впустить її до будинку, навіть після виклику працівників поліції. Потім вона неодноразово намагалась розмовляти з ОСОБА_3 щодо надання їй доступу до житла та виселення ОСОБА_5 , але їй було відмовлено з посиланням на те, що тільки після вирішення справи про поділ майна, вона зможе потрапити до будинку. Отже, відповідачі чинять перешкоди у доступі до житла та не дають можливості позивачу проживати у житловому будинку, чим порушують її права.

Зважаючи на наведене, позивач просила усунути перешкоди у користуванні та володінні житловим будинком АДРЕСА_1 , шляхом виселення ОСОБА_5 та вселення її ОСОБА_1 у спірне майно.

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2025 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про усунення перешкод у користуванні та володінні житловим будинком, шляхом виселення та вселення задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 у житловий будинок АДРЕСА_1 . В решті позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору в сумі 1073,60 грн.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 про вселення її до спірного будинку, суд першої інстанції вважав їх обґрунтованими, зважаючи на те, що сторони позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 , відповідач ОСОБА_3 , про що не заперечував у судовому засідання, чинить позивачці перешкоди у користуванні вказаним майном: змінив замки у будинку та не надав позивачці другий екземпляр ключів.

Мотивуючи рішення в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про виселення ОСОБА_5 суд першої інстанції зазначав, що спірний будинок по АДРЕСА_1 належить ОСОБА_3 та ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності, виходячи із презумпції спільного майна подружжя та рівності часток, яке поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна, тому вселення у спірний будинок членів сім`ї одного із співвласників, без визначення порядку користування будинком та без згоди іншого співвласника є порушенням прав визначеного статтею 358 ЦК України, тому позивач має право вимагати відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України).

Вказував, що на підтвердження своїх вимог щодо виселення ОСОБА_5 із будинку АДРЕСА_1 позивач посилалась на те, що 02 вересня 2023 року вона не змогла потрапити до будинку, оскільки їй в цьому перешкоджав відповідач ОСОБА_5 . Вказані обставини були підтверджені оглянутим в судовому засіданні відеозаписом від 02 вересня 2023року.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні не заперечував також вказаний факт, що його батько ОСОБА_5 , саме за його вимогою, не впустив до будинку 02 вересня 2023року осіб, які прибули разом із ОСОБА_1 .

При цьому, відповідач ОСОБА_3 категорично заперечував, що його батько ОСОБА_5 вселився та проживає у спірному будинку постійно, зазначивши, що він у будинку проживає періодично, коли потребує допомоги під час хвороби, приходить в гості, а також наглядає за будинком під час його відсутності у місті.

Проте дійшов висновку, що ці вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, оскільки належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач ОСОБА_5 заселився в спірний будинок та що він там проживає, суду не надано.

Також позивачем не було надано жодного доказу того, що саме відповідач ОСОБА_5 , починаючи з 2023 року по теперішній час, чинить їй перешкоди у користуванні та проживанні у спірному будинку.

Додатковим рішенням цього суду від 18 грудня 2025 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 13500 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Мілюченко В.А. суд врахував складність справи, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи із представництва позивача, доведеності належними та допустимими доказами понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в суді, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи, пропорційно до задоволених вимог.

Не погодивши з рішенням суду ОСОБА_1 оскаржила його в апеляційному порядку та посилаючись на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи та порушення норм процесуального права та неправильним застосування норм матеріального права, просила рішення суду від 01 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Так, апелянт зазначала, житловий будинок АДРЕСА_1 на праві власності належить їй- ОСОБА_1 . Колишній чоловік ОСОБА_3 намагається через суд визначити своє право власності на частку в спільному майні подружжя, але його право власності на теперішній час не визначено.

Зазначений житловий будинок заявлений, як спільне майно подружжя у цивільній справа № 487/8391/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя та зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, яка перебуває у провадженні цього ж суду, але на теперішній час рішення по справі не прийнято та право власності за ОСОБА_3 не закріплено.

ОСОБА_3 зареєстрований у житловому будинку, тому у нього є право на користування зазначеним майном, але відсутнє право на вселення інших осіб без згоди власника житла. ОСОБА_3 нехтуючи правом позивачки самостійно вселив свого батька у спірний житловий будинок, після повномасштабного вторгнення рф на Україну та свого повернення із-за кордону у 2023 році.

Дозволу на вселення у неї відповідач не запитував.

Відповідач ОСОБА_5 має власне житло за адресою АДРЕСА_2 , де він зареєстрований та мешкає разом зі своєю дружиною ОСОБА_7 .

Проте незважаючи на відсутність згоди на проживання ОСОБА_5 , він проживав у житловому будинку та перешкоджав їй в користуванні житлом.

Доказом перешкоджання користування житлом та находження ОСОБА_5 у житловому будинку, позивачкою наданий відеозапис подій від 02 вересня 2023 року, де відповідач ОСОБА_5 не заперечує, що мешкає у будинку сина ОСОБА_3 .. Він неодноразово відмовляється надати доступ до будинку та подвір`я. Відповідач ображає позивачку словесно, зачиняє двері, перегороджує шлях до вхідних дверей.

На її думку, наявну у матеріалах справи заяву ОСОБА_5 щодо ознайомлення з матеріалами справи, з якою він так і не ознайомився, можна розцінювати, як визнання позовних вимог та відсутність заперечень щодо задоволення позовних вимог.

Відповідач ОСОБА_3 заперечував щодо постійного проживання його батька у спірному житлі та повідомив, що той мешкає періодично. Тобто знаходження ОСОБА_5 у житловому будинку без дозволу відповідач ОСОБА_3 не заперечував. Вважає, що не має значення постійно чи періодично відповідач ОСОБА_5 мешкає у житлі, яке йому не належить, позивачка йому не надавала дозвіл на його проживання.

Також апелянт не погоджується з додатковим рішенням суду від 18 грудня 2025 року про часткове задоволення її заяви про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, вважає, що у суду були відсутні підстави зменшення розміру зазначених витрат.

Так, апелянт зазначала, що витрати пов`язані з наданням правничої допомоги та сплата за виконання правничої допомоги підтверджується не тільки розрахунками і квитанціями про сплату по договору, а і підготовленими документами, які находяться в матеріалах цивільної справи. В матеріалах справи № 487/8967/23 є в наявності підготовлений адвокатом цивільний позов, якій подано до суду 13 грудня 2023 року. При підготовці позову для подання до суду адвокатом проведено консультацію та витребування документів з Миколаївське РУП ГУНП в Миколаївській області, про що свідчить відповідь з поліції. В ході розгляду справи до суду подавались підготовлені адвокатом процесуальні документи: заява про витребування доказів, заява про приєднання доказів, заява про виклик свідків, заперечення на клопотання про зупинення розгляду справи № 487/8967 до вирішення справи №с 487/4902/25. При розгляді справи необхідно було надавати зазначені процесуальні документи, щоб розгляд справи був законним та об`єктивним, а судом було прийнято законе та обґрунтоване рішення. Адвокат безпосередньо приймала участь у судових засіданнях. Крім того відповідачам добре відомо, що сторона позивача намагались врегулювати спір, якій виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 мирним шляхом, але це виявилось неможливим, у зв`язку з невизнанням відповідачем позовних вимог.

Усі витрати підтвердженні документами, а саме: надано договір на правову допомогу, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат. Відповідач не надав доказів, того що правнича допомога не надавалась, або надана не в повному обсязі, бо в разі заявленого клопотання про заперечення задоволення вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, саме на сторону відповідача покладається обов`язок доведення не співмірності витрат.

За такого просила додаткове рішення від 18 грудня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги у повному обсязі.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_3 - адвокат Ткачук Г.М. просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Не погодившись із вказаним рішенням суду ОСОБА_3 , в інтересах якого діє його представник ОСОБА_8 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що спірне майно належить сторонам на праві спільної сумісної власності, набуте у зареєстрованому шлюбі. І позивач, і відповідач зареєстровані у цьому будинку. Оскільки відносини сторін напружені та конфліктні, то з 2022 року було прийнято самостійне рішення щодо проживання сторін окремо.

Зазначає, що позивач не несла та не несе витрат щодо оплати комунальних послуг, щодо поточного та капітального ремонту будинку, ініціювала сварки в родині та викликала поліцію без належних обґрунтувань. Тобто створювала всі умови для неможливості спільного проживання сторін як в одному будинку так і взагалі.

Вказує, що позивач повернулась в Україну у червні 2023 року, проживала в їхній спільній квартирі по АДРЕСА_3 , мала доступ до будинку, у неї були ключі, але наразі фактично постійно проживає в м. Одеса. Між сторонами існує спір щодо володіння будинком, оскільки між ними склалися неприязні стосунки.

Звертає увагу суду, що відповідач не чинить перешкод позивачу у користуванні будинком, однак кожного разу, коли позивач поверталася до будинку, вона здійснювала конфлікти та моральний тиск щодо відповідача та його батьків, намагається забрати спільне майно, рішення щодо поділу якого ще не прийнято.

26 жовтня 2023 року він дійсно не впустив позивачку до будинку, оскільки вона почала скандалити, штовхала його, тому щоб уникнути подальшого конфлікту він, вирішив не впускати її. В подальшому він змінив замки на дверях будинку, ключі позивачці не дав, оскільки позивачка хоче потрапити до будинку лише з метою забрати меблі, інші речі, відносно яких ще немає рішення суду про поділ майна подружжя. Такі дії він вчинив саме для того, щоб уникнути скандалу та самовільного розпорядження та заволодіння майном збоку позивачки. Таким чином, відповідач жодним чином не чинив перешкоди позивачці в користуванні майном, а лише мав намір його зберегти до винесення рішення про поділ майна.

Жодних доказів на підтвердження факту створення перешкод збоку відповідача, позивачем не надано. Відеозапис, наданий як доказ до суду, не містить не те що відображення відповідача, а й взагалі жодних натяків на його присутність під час події. Тобто, окрім слів позивачки її вимоги нічим не обґрунтовуються. Позивачем не належно обґрунтовано позовні вимоги та не надано належних та допустимих доказів.

Правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 не скористалися.

Про дату, час та місце розгляду справи відповідач ОСОБА_5 повідомлений належним чином, проте у судове засідання не з`явився, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за його відсутності

У судовому засіданні апеляційної інстанції позивачка ОСОБА_1 та її представник адвокат Мілюченко В.А., подані апеляційній скарги підтримали та просили про їх задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 не визнали, просили залишити її без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник адвокат Маркін С.І. подану апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити, а апеляційній скарги ОСОБА_1 не визнали, просили залишити їх без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині та додаткове рішення, залишити без задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 слід залишити без задоволення.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції повній мірі відповідає.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2005 року, який розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 07 серпня 2023 року (справа №487/2010/23) ( т.1 а.с.8).

За час шлюбу сторони збудували житловий будинок АДРЕСА_1 з відповідними господарськими приміщеннями.

За інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право власності на цей будинок 30 березня 2015 року зареєстровано за позивачем ОСОБА_1 ( т.1 а.с.7).

Місце проживання сторін зареєстровано за вказаною адресою з 07 квітня 2015 року( т.1 а.с.4,15).

У провадженні Заводського районного суду м. Миколаєва перебуває цивільна справа №487/8391/21 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, у тому числі житлового будинку АДРЕСА_1 , гаражу та земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення у справі не ухвалено.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про вселення, суд першої інстанції дійшов висновку про їх обґрунтованість, зважаючи на те, що сторони є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_1 і відповідач ОСОБА_3 , як співвласник вказаного нерухомого майна, чинить позивачу перешкоди у користуванні вказаним будинком, суд приходить до висновку.

Колегія суддів погоджується з цим висновком зважаючи на таке.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

Судом першої інстанції встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі ними побудовано житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , і 30 березня 2015 року за позивачем було зареєстровано право власності на цей будинок.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду Українивід 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц.

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

У частині 2 статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Мотивуючи судове рішення, суд першої інстанції правомірно зазначив, що підставою для задоволення позовних вимог є те, що відповідач ОСОБА_3 змінив замки в будинку, про що він не заперечував, чим чинить перешкоди позивачу у користуванні спірним домоволодінням та не надає можливості їй мати ключі, тим самим перешкоджаючи у вільному доступі позивачці, як власника, до житлового будинку та всіх приміщень і споруд.

У постанові Верховного Суду від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22 вказано, що заперечення співвласника щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що інший співвласник чинить перешкоди у користуванні належною позивачу власністю.

Таким чином, оскільки спірний житловий будинок належить сторонам на праві спільної часткової власності, і вона як співвласник майна має право користуватися та розпоряджатися належним їй майном, з урахуванням наявних перешкод у користуванні зі сторони відповідача ОСОБА_3 , колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про вселення до будинку АДРЕСА_1 .

Доводи апелянта ОСОБА_3 про те, що між ними склалися неприязні стосунки, що унеможливлює користування вказаним майном позивачкою, яка фактично постійно проживає у м. Одеса відхиляються колегією суддів, оскільки остання є співвласником майна, а тому недопущення її до належного їй майна є порушенням права власника на володіння та користування майном.

Посилання ОСОБА_9 в апеляційній скарзі на те, що позивачка не несла та не несе витрати по оплаті комунальних послуг, щодо поточного та капітального ремонту будинку, ініціювала сварки, викликала поліцію без належних обґрунтувань, чим створила всі умови для неможливості спільного проживання як в будинку так, і взагалі, не є підставою для позбавлення ОСОБА_1 доступу до належного їй майна.

Інші аргументи апелянта щодо незгоди із висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог не можуть бути підставами для скасування судового рішення судом апеляційної інстанції, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні апелянтом норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів.

Наявність у позивачки іншого житла не є підставою для відмови їй у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою, яка належить сторонам на праві сумісної власності.

Встановивши, що спірний житловий будинок належить сторонам у справі на праві спільної часткової власності, так як набутий за час шлюбу, презумпція спільності майна відповідачем неспростована, відповідач ОСОБА_3 чинить позивачу ОСОБА_1 перешкоди у користуванні цим майном, що порушує її право на житло, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом її вселення до зазначеного житлового приміщення.

Щодо вимог апеляційної скарги ОСОБА_10 про виселення ОСОБА_5 із спірного житлового будинку.

На підтвердження своїх вимог щодо виселення ОСОБА_5 із будинку АДРЕСА_1 позивач посилалась на те, що 02 вересня 2023 року вона не змогла потрапити до будинку, оскільки їй в цьому перешкоджав відповідач ОСОБА_5 .

Як вбачається із матеріалів справи, Миколаївським районним управлінням ГУНП в Миколаївській області було складено протокол ВАВ №894243 про вчинення ОСОБА_5 адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 173-2 КУпАП - 02 вересня 2023 року о 10:00 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_5 вчинив домашнє насильство психологічного характеру відносно колишньої невістки ОСОБА_1 , а саме виражався нецензурною лайкою, принижував її та погрожував фізичною розправою.

Постановою Заводського районного суду м. Миколаєва від 05 жовтня 2023 року справа №487/6257/23, яка набрала законної сили, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_5 за частиною 1 статті 173-2 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини 1 статті 247 КУпАП - за відсутністю складу адміністративного правопорушення ( т.1 а.с.9).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18) зроблено висновок, що «відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний із застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто для того, щоб подати цей позов, необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками».

Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК).

У справі, що переглядається суд першої інстанції виходив з того, що відсутній факт незаконного вселення ОСОБА_5 до житлового будинку АДРЕСА_1 ; відповідач ОСОБА_3 не заперечував факт перебування його батька відповідача ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 у спірному житловому будинку, і саме за його вимогою, не впустив цього дня до будинку осіб, які прибули разом з ОСОБА_1 . Більш того, ОСОБА_3 у суді першої та апеляційної інстанції категорично заперечували вселення та проживання його батька ОСОБА_5 у спірному житловому будинку. Хоча і не заперечує перебування ОСОБА_5 за спірною адресою у випадку його ( ОСОБА_3 ) відсутності у місті з метою нагляду за будинком, приходить до нього в гості, що не підтверджує вселення і проживання останнього в цьому будинку.

У частинах 1,3 статті 12, частинах 1, 5, 6 статті 81 ЦПК визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, окрім випадків, установлених цим Кодексом. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Між тим, надані позивачем докази відеозапису від 02 вересня 2023 року не є належним, допустимим та достовірним доказом факту вселення та проживання ОСОБА_5 у цьому будинку. Саме по собі перебування його, на прохання відповідача ОСОБА_3 , на час подій 02 вересня 2023 року не є підтвердженням його вселення і проживання у спірному житловому будинку постійно. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин позивачкою не надано.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем порушення її права власності іншим співвласником - шляхом вселення до спільного житла іншої особи - ОСОБА_5 без її згоди, як на час звернення до суду з цим позовом, так я на час розгляду судом першої інстанції цієї справи.

Крім того, не надано позивачкою і доказів того, що саме відповідач ОСОБА_5 , по теперішній час чинить їй перешкоди у користуванні спірним майном.

Отже, доводи апеляційних скарг в їх сукупності зводяться лише до суб`єктивної незгоди позивачки із висновками суду першої інстанції, неправильного розуміння вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин, але такі доводи правильно оцінені судом першої інстанції, були предметом перегляду судом апеляційної інстанції та не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Щодо оскарження ОСОБА_1 додаткового рішення суду від 18 грудня 2025 року.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частини перша, друга статті 141 ЦПК України).

Разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи (частини перша - третя статті 134 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (частина друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина восьма статті 141 ЦПК України).

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина шоста статті 137 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 14 грудня 2021 року у справі № 922/676/21 зазначено, що «подання попереднього (орієнтовного) розрахунку сум судових витрат, які сторона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, забезпечує можливість іншій стороні належним чином підготуватися до спростування витрат, які вона вважає необґрунтованими та доводити неспівмірність таких витрат, заявивши клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, відповідно, забезпечує дотримання принципу змагальності. Крім того, попереднє визначення суми судових витрат надає можливість судам у визначених законом випадках здійснювати забезпечення судових витрат та своєчасно (під час прийняття рішення у справі) здійснювати розподіл судових витрат».

У частині 8 статті 141 ЦПК України не встановлено вимог до форми заяви про надання доказів щодо витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи. Тому такі заяви можуть подаватись суду як в усній, так і в письмовій чи електронній формі. Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 грудня 2021 року у справі № 755/4466/20-ц (провадження № 61-16762св21).

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) вказано, що з аналізу частини третьої статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення. Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

У справі, що переглядається інтереси позивача ОСОБА_1 представляла адвокат Мілюченко В.А., про що надала ордер, який наявний у матеріалах справи ( т.1 а.с.12).

05 грудня 2025 року представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Мілюченко В.А. подала до суду першої інстанції заяву, в якій просила стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 27 000 грн.

Представником позивача ОСОБА_1 - адвокатом Мілюченко В.А. на підтвердження витрат понесених на професійну правничу допомогу позивачем до матеріалів справи надано: копію договору №22/12 від 21 грудня 2021 року про надання правничої допомоги від 21 грудня 2021 року; розрахунок витрат, пов`язаних з розглядом справи від 05 грудня 2025 року, квитанції до прибуткового касового ордеру від 01 грудня 2023 року, 02 квітня 2023 року, 06 вересня 2024 року, 14 квітня 2025 року, 22 травня 2024 року та 01 грудня 2025 року на загальну суму 27000 грн; копію свідоцтва на право зайняття адвокатською діяльністю ( т.2 а.с.2,3-4,5-6,7).

17 грудня 2025 року представник відповідача ОСОБА_3 - адвоката Ткачук Г.М. надала заяву в якій просила відмовити у задоволені заяви про ухвалення додаткового рішення, оскільки належними доказами не підтверджено співмірність заявлених витрат обсягам виконаних робіт та наданих представником позивача робіт.

Врахувавши складність справи, обсяг фактично виконаної адвокатом роботи із представництва позивача, доведеності належними та допустимими доказами понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката в суді, принципів співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності цих витрат, виходячи з конкретних обставин справи, пропорційно до задоволених вимог, суд першої інстанції зробив правильний висновок про часткове задоволення заяви представника позивача адвоката Мілюченко В.А. та стягнення з ОСОБА_3 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13500 грн.

Доводи апелянта про те, що у суду першої інстанції не було підстав для зменшення розміру витрат на правову допомогу позивача, колегія суддів відхиляє, оскільки позов ОСОБА_1 задоволено частково, а відповідно до приписів пункту 3 частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язанні з розглядом справи (до яких відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України належать витрати на професійну правничу допомогу), покладаються у разі частково задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Крім того, вирішуючи питання про стягнення судових витрат, судом першої інстанції вірно встановлено фактичні обставини справи та дано правильну оцінку доказам.

Інші аргументи апеляційної скарги ОСОБА_1 не спростовують висновків суду та не впливають на їх правильність.

Норми матеріального права відповідно до спірних правовідносин, застосовані правильно.

Порушень норм процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість постановленого по цій справі рішення та додаткового рішення, та відсутність підстав для їх скасування з мотивів, викладених в апеляційних скаргах.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 , подані адвокатом Мілюченко Валентиною Анатоліївною та апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Ткачук Ганною Миколаївною, залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 01 грудня 2025 року та додаткове рішення цього ж суду від 18 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Т.В. Крамаренко

Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року.