Номер провадження: 22-ц/813/3678/26
Справа № 498/1927/24
Головуючий у першій інстанції Чернецька Н. С.
Доповідач Погорєлова С. О.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2026 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Одеського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Таварткіладзе О.М., Вадовської Л.М

за участю секретаря: Зєйналової А.Ф.к.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства, на рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області, постановлене під головуванням судді Чернецької Н.С. 25 жовтня 2023 року у с. В. Михайлівка Одеської області, -

встановила:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Великомихайлівського районного суду Одеської області із позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання батьківства.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що, починаючи з 2018 року, позивач знаходився у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_3 та мав з нею близькі стосунки. Однак, ОСОБА_3 з 03.07.2015 року перебувала в шлюбі з ОСОБА_4 , який було розірвано 08.04.2019 року на підставі заочного рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області у справі № 523/15830/18. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 народила доньку - ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , зареєстрованим Одеськім міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що зроблений відповідний актовий запис № 4544. Оскільки дитина народилась до спливу десяти місяців після припинення шлюбу, то батьком дитини, на підставі ч. 2 ст. 122 СК України, було записано ОСОБА_6 лютому 2024 року від ОСОБА_3 позивач дізнався, що він є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 . По сьогоднішній день ОСОБА_1 ставиться до дитини як до доньки, опікується інтересами й потребами дитини, вони спілкуються, проводять час разом, він купує деякі речі дитині, іграшки, ласощі, оплачує дитині додаткові заняття, за потреби лікування в клініках, тобто фактично виконує свій батьківський обов`язок.

На підставі викладеного, позивач просив суд визнати ОСОБА_1 батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зазначити, що дане рішення є підставою для внесення змін в актовий запис про народження № 4544, складеного 01.10.2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про народження ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: виключити з актового запису відомості про батька ОСОБА_2 ; батьком дитини записати: ОСОБА_1 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в смт. Комінтернівське Комінтернівський район Одеська область, Україна, громадянин України, (РНОКПП НОМЕР_2 ), зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 ; прізвище дитини змінити з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 » по батькові дитини записати « ОСОБА_9 » замість « ОСОБА_10 »; видати нове свідоцтво про народження дитини.

Заочним рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 10.06.2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що оскільки батьківство позивача по відношенню до дитини ОСОБА_5 підтверджено висновком експерта, а позовна вимога заявлена про визнання батьківства та встановлення порядку виконання рішення суду, то висновок суду першої інстанції про те, що при подачі позову позивачем не було заявлено вимоги про виключення відомостей ОСОБА_2 , як батька дитини ОСОБА_5 , з її актового запису про народження, є безпідставними.

Сторони про розгляд справи на 27.01.2026 року були сповіщені належним чином, у судове засідання не з`явились.

27.01.2026 року на адресу Одеського апеляційного суду від представника ОСОБА_1 надійшла заява про розгляд справи у його відсутність.

Колегія суддів зазначає, що згідно зі ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

На підставі викладеного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, освідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності її учасників, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно п.п. 1-3 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення судом норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно ч. 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_5 народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьками дитини записані: ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , що підтверджено свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим повторно 13.08.2024 року Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №4544.

Рішенням Великомихайлівського районного суду Одеської області від 08.04.2019 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , зареєстрований 03.07.2015 року Суворовським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, актовий запис №870 - було розірвано.

З повідомлення № 1002/2247/24.23-19 від 24.03.2025 року вбачається, що 01.10.2019 року відділом було зареєстровано народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , актовий запис про народження № 4544. При реєстрації народження відомості про батька внесені відповідно до ст. 133 Сімейного кодексу України, згідно якої якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батько дитини.

З наявної у матеріалах справи копії Висновку експерта № 495 від 17.10.2024 року вбачається, що проведена оцінка вірогідності результатів генетичного аналізу вказує на те, що такий збіг можна вважати закономірним, тобто зумовленим кровним спорідненням між заявленим передбачуваним батьком та дитиною, з ймовірністю не нижче 99,99999 відсотків. Таким чином, молекулярно-генетичним аналізом ДНК встановлено, що громадянин ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , може являтися біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженої громадянкою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , з ймовірністю 99,99999 відсотків - таким чином, батьківство практично доведене.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що при подачі позову позивачем не було заявлено вимоги про виключення відомостей ОСОБА_2 , як батька дитини ОСОБА_5 , з її актового запису про народження, тоді як вимоги про визнання батьківства мають розглядатись одночасно з вимогами про виключення відомостей про особу, яку записано батьком дитини, з актового запису про народження дитини.

Однак, колегія суддів вважає такий висновок суду безпідставним, виходячи з наступного.

Згідно ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі ст. 52 Конституції України, діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Частиною 1 ст. 2 СК України встановлено, що СК України регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання.

Згідно з ч. 1-3 ст. 5 СК України держава охороняє сім`ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім`ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини.

Положеннями ч. 1, 9, 10 ст. 7 СК України закріплено загальні засади регулювання сімейних відносин та визначено, що сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами (частина перша).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Згідно ст. 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому ст. ст. 122 та 125 цього Кодексу.

У ст. 125 СК України передбачено, що, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини. Якщо мати і батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.

У ч. 1 ст. 126 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки чи чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану.

Особа, яка вважає себе батьком дитини, народженої жінкою, яка в момент зачаття або народження дитини перебувала у шлюбі з іншим чоловіком, має право пред`явити до її чоловіка, якщо він записаний батьком дитини, позов про визнання свого батьківства. До вимоги про визнання батьківства застосовується позовна давність в один рік, яка починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про своє батьківство (ст. 129 ЦК України).

Отже, передумовою звернення до суду в таких справах є наявність кровного споріднення між особою, яка вважає себе батьком, і дитиною.

Згідно з ч. 4, п. 3-5 ч. 5 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

У ч. 1 ст. 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

У ч. 1, 3 ст. 12, ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Висновок судово-медичної (молекулярно-генетичної) експертизи є підставою для категоричного висновку для визнання батьківства, оскільки ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини і його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства.

У постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі N 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає будь-яких особливостей предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі ч. 2 ст. 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.

Європейський суд з прав людини зауважив, що в ході національного розгляду суд призначив ДНК-тест з метою вирішення цього спору про батьківство. Тест продемонстрував, що відповідач був батьком дитини з ймовірністю 99,99 відсотків. Суд враховує, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (KALACHEVA v. RUSSIA, N 3451/05, § 34, ЄСПЛ, від 07.05.2009 року).

У даному випадку колегією суддів встановлено, що за висновком молекулярно-генетичної експертизи № 495 від 17.10.2024 року, в якій учасників ідентифіковано, ймовірність того, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , є біологічним батьком дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в рамках проведеного дослідження, складає 99,999999 %.

Тобто, у даному випадку, факт батьківства ОСОБА_1 є доведеним належними та достовірними доказами, не спростований відповідачем, що свідчить про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.

Національні органи влади, дозволяючи або відхиляючи позов про встановлення батьківства, користуються дискреційними повноваженнями, спрямованими на захист найкращих інтересів дитини та збалансування інтересів як дитини, так і передбачуваного біологічного батька, що не суперечить гарантіям, які містяться у ст. 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Krisztian Barnabas Toth v. Hungary», N 48494/06, 12.02.2013 року, § 33).

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (ч. 8 ст. 7 СК України).

У справі «Йевремович проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява N 3150/05, п. 109, рішення ЄСПЛ від 17.05.2007 року).

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11.07.2017 року (заява N 2091/13), ЄСПЛ наголосив на необхідності вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

У даному випадку, колегія суддів приймає до уваги, що в оскарженому судовому рішенні відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 суд першої інстанції мотивував не найкращими інтересами дитини, а виключно формальними підставами, зокрема тим, що при подачі позову ОСОБА_1 не було заявлено вимоги про виключення відомостей ОСОБА_2 , як батька дитини ОСОБА_5 , з її актового запису про народження.

При цьому, з прохальної частини позову ОСОБА_1 вбачається, що останній просив суд першої інстанції зазначити, що дане рішення є підставою для внесення змін в актовий запис про народження № 4544, складеного 01.10.2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про народження ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , а саме: виключити з актового запису відомості про батька ОСОБА_2 ; батьком дитини записати: ОСОБА_1 , тощо.

Колегія суддів зауважує, що суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.06.2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)).

Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23.10.2019 у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.12.2019 року у справі № 917/1739/17 наголосила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яку правову норму необхідно застосувати для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

У постанові від 21.10.2021 року у справі № 137/731/17 (провадження № 61-10525св21) Верховний Суд зазначив, що некоректне з точки зору лінгвістики формулювання вимог позову не може бути перешкодою для захисту порушеного права особи, яка звернулася до суду, оскільки надміру формалізований підхід щодо послідовного розуміння вимог позову, як реалізованого способу захисту, суперечить завданням цивільного судочинства, якими є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна дитина відповідно до ст. 7 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року має право на збереження індивідуальності.

Одним із основних засобів ідентифікації дитини є її ім`я, яке надається дитині при народженні і складається із прізвища, власного імені та по батькові, якщо інше не випливає із закону або звичаю національної меншини, до якої вона належить.

Відповідно до ст. 145 СК України, прізвище дитини визначається за прізвищем батьків. Якщо мати, батько мають різні прізвища, прізвище дитини визначається за їхньою згодою. Спір між батьками щодо прізвища дитини може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Частинами 3, 5 ст. 148 СК України передбачено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років.

У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини.

Таким чином колегія суддів, вивчивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, прийнявши до уваги відсутність заперечень стосовно них, оцінивши докази за принципами ст. 89 ЦПК України у сукупності з нормами чинного законодавства України, дійшла висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_1 шляхом: визнання ОСОБА_1 батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; внесення змін до актового запису про народження № 4544, складеного 01 жовтня 2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про народження ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 , вказавши у графі «батько» - « ОСОБА_1 », змінити по-батькові дитини з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_9 », виключити запис про ОСОБА_2 , як батька дитини.

Враховуючи зазначене, колегія суддів, приймаючи до уваги порушення судом першої інстанції норм матеріального права, доходить висновку про скасування заочного рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 10 червня 2025 року із одночасним ухваленням нового судового рішення про задоволення позову ОСОБА_1 .

Щодо судових витрат.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову, на відповідача.

У зв`язку із викладеним, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сплачений апелянтом за подачу позову та апеляційної скарги судовий збір в загальній сумі 3 030 грн. (1212 грн.+1 818 грн.)

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384, 390 ЦПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Заочне рішення Великомихайлівського районного суду Одеської області від 10 червня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Відділ державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання батьківства - задовольнити в повному обсязі.

Визнати ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , громадянина України, РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Внести зміни до актового запису про народження № 4544, складеного 01 жовтня 2019 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області про народження ОСОБА_5 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_8 , вказавши у графі «батько» - « ОСОБА_1 », змінити прізвище дитини з « ОСОБА_7 » на « ОСОБА_8 », змінити по-батькові дитини з « ОСОБА_10 » на « ОСОБА_9 ».

Виключити з актового запису про народження №4544 від 01 жовтня 2019 року, складеного на ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_7 відомості про батька - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , посвідка НОМЕР_3 , видана 24 липня 2015 року, 5001, останнє відоме місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір в загальній сумі 3030 гривень.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку за правилами ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 05 лютого 2026 року.

Головуючий С.О. Погорєлова

Судді Л.М. Вадовська

О.М. Таварткіладзе