провадження № 88-ц/824/11/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві заяву ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Ларичевим Валерієм Вікторовичем про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою - адвокатом Гедьо Андрієм Степановичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних,

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , у якому просив:

стягнути з відповідачки на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми зобов`язання у загальному розмірі 521 369,51 грн та витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 19 грудня 2011 року між сторонами було укладено Договір позики, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №76.

Відповідно до п. 1 зазначеного Договору ОСОБА_2 передає ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 2 077 400,00 грн, що за офіційним курсом Національного Банку України на день підписання цього Договору (1 дол. США=7,99 грн.) еквівалентно 260 000,00 дол. США.

Згідно п. 5 Договору позики сторони домовилися, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику не пізніше ніж через 3 роки з моменту укладення цього Договору тобто до 19 грудня 2014 року (включно).

В забезпечення повернення грошових коштів за Договором позики між сторонами 19 грудня 2011 року було укладено Договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В. та зареєстровано в реєстрі за №78, відповідно до якого ОСОБА_1 передала в іпотеку квартиру, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка складається з 3 (трьох) жилих кімнат, загальною площею 135,90 кв.м., жилою площею 73,60 кв.м. та належить їй на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 24 червня 2010 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В. за реєстровим №5078.

Однак, з моменту укладення Договору позики ОСОБА_1 свої зобов`язання не виконує, жодних грошових коштів не було повернуто.

14 грудня 2017 року ОСОБА_2 звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовною заявою до ОСОБА_4 в якій просив в рахунок погашення заборгованості за Договором позики на загальну суму 6 808 993,56 (шість мільйонів вісімсот вісім тисяч дев`ятсот дев`яносто три гривні п`ятдесят шість копійок), яка складається з: основного боргу 2 077 400,00 грн; процентів 2 239 571,23 грн; 3% річних за основним боргом 186 112,27 грн; 3% річних за процентами 97 819,65 (дев`яносто сім тисяч вісімсот дев`ятнадцять гривень шістдесят п`ять копійок); інфляційних нарахувань за основною сумою позики 1 687 406,83 грн; інфляційних нарахувань за процентами 520 683,58 грн, звернути стягнення на предмет іпотеки: квартиру АДРЕСА_2 .

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року у справі №752/26502/17 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_4 задоволені. Наразі позивач не може надати суду вищезгадане рішення суду, яке набрало законної сили, оскільки воно оскаржене ОСОБА_5 .

З моменту подання позовної заяви про звернення стягнення на предмет іпотеки по дату звернення із цим позовом ОСОБА_4 не повернула грошових коштів за договором позики.

Зважаючи на те, що ОСОБА_2 у справі про звернення стягнення на предмет іпотеки просив стягнути 3% річних та інфляційні втрати на основну суму боргу до моменту пред`явлення позову 14 грудня 2017 року, та те, що ОСОБА_4 жодних коштів з 14 грудня 2017 року не повернула, позивач продовжує нести втрати від знецінення грошових коштів та від неможливості їх використання, а тому вважає за необхідне стягнути 3% річних та інфляційні втрати на основну суму боргу з 15 грудня 2017 року по 31 серпня 2020 року.

11 листопада 2021 року ОСОБА_2 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути з відповідачки на користь позивача 3% річних та інфляційні втрати від простроченої суми зобов`язання з 15 грудня 2017 року по 30 вересня 2021 року у загальному розмірі 828 871,02 грн та витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних відмовлено.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_2 , через представника - адвоката Гедьо Андрія Степановича, 23 березня 2023 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення та неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, неправильне встановлення обставин справи, які мають значення, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року, апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Гедьо Андрієм Степановичем - задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 % річних за період з 15 грудня 2017 року до 31 серпня 2020 року в розмірі 168 525,50 грн та інфляційні збитки за період з 15 грудня 2017 року до 31 серпня 2020 року у розмірі 347 983,53 грн, а всього 516 509,03 грн, а також судовий збір за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 5 174,18 грн та судовий збір за розгляд справи судом першої апеляційної у розмірі 4 881,97 грн, а всього 10 056, 15 грн.

03 грудня 2025 року на адресу Київського апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 подана представником - адвокатом Ларичевим Валерієм Вікторовичем про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року.

Посилається на те, що постанова Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року ухвалена з урахуванням того, що для правовідносин, які виникли між сторонами судове рішення у справі №752/26502/17 має преюдиційне значення (стаття 82 ЦПК України). Постановою Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року у справі №752/26502/17 апеляційні скарги ОСОБА_1 і ОСОБА_3 задоволено частково. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволено частково. У рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики від 19 грудня 2011 року у розмірі 4 067 659 грн 99 коп., з яких неповернута сума позики - 2 077 400 грн, нараховані на позику 3 % річних - 186 112 грн 27 коп., інфляційні втрати на позику - 1 687 406 грн 83 коп., проценти - 62 322 грн, інфляційні втрати на проценти - 48 835 грн 52 коп. та нараховані 3 % річних - 5 583 грн 37 коп., звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки від 19 грудня 2011 року і перебуває у власності іпотекодавця ОСОБА_1 , шляхом проведення електронного аукціону за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. На час розгляду цієї справи означене судове рішення набрало законної сили та не виконано відповідачем.

Проте, постановою Верховного Суду від 30 липня 2025 року у справі №752/26502/17 касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 28 червня 2024 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у справі №752/26502/17 апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Враховуючи, вказані нововиявлені обставини вважає, що постанова Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року має бути скасована з ухваленням нового судового рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 грудня 2025 року відкрито провадження за заявою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Ларичевим Валерієм Вікторовичем про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 , поданою - адвокатом Гедьо Андрієм Степановичем, на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних. Призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Ларичев Валерій Вікторович доводи заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами підтримав та просив задовольнити.

У судове засідання ОСОБА_2 не з`явився, про розгляд справи повідомлений у встановленому законом порядку, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення про отримання (а.с. 59 т. 2). Жодних клопотань з приводу неможливості явки у судове засідання до апеляційного суду не подавав.

09 лютого 2026 року адвокат Гедьо А.С., діючи в інтересах ОСОБА_2 , подав клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з перебуванням на амбулаторному лікуванні вдома.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Надана адвокатом Гедьо А.С. довідка від сімейного лікаря не містить інформації про перебування представника на лікарняному. Виходячи з наведеного, колегія суддів у межах своїх повноважень дійшла висновку про визнання причини неявки представника Гедьо А.С. в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною, що не перешкоджає розгляду справи по суті, та з огляду на належне повідомлення про судове засідання учасника справи, відсутності доказів неможливості представника брати участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції, з урахуванням правового висновку Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 752/8103/13-ц, категорії справи, та строку її розгляду, ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів за відсутності адвокат Гедьо А.С..

Третя особа ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції шляхом направлення поштової кореспонденції на його адресу, яка повернулася до апеляційного суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.61-62 т.2), заяв та клопотань не надходило, однак його неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи та заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини перша-третя статті 12 ЦПК України).

Так, відповідно до ч. 2, ч. 4 ст. 423 ЦПК України, підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами є: істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи; встановлений вироком або ухвалою про закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності, що набрали законної сили, факт надання завідомо неправильного висновку експерта, завідомо неправдивих показань свідка, завідомо неправильного перекладу, фальшивості письмових, речових чи електронних доказів, що призвели до ухвалення незаконного рішення у даній справі; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення судового рішення, що підлягає перегляду.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом.

При перегляді судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами суд не може виходити за межі тих вимог, які були предметом розгляду при ухваленні судового рішення, яке переглядається, розглядати інші вимоги або інші підстави позову.

Отже, перегляд судових рішень, що набрали законної сили, у зв`язку з нововиявленими обставинами є самостійною стадією цивільного процесу, в якому судом перевіряється наявність чи відсутність правових підстав для цього - юридичних фактів, які існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, хоча їх подання до суду могло потягти ухвалення іншого за змістом судового рішення.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 30 березня 2012 року «Про застосування цивільного процесуального законодавства при перегляді судових рішень у зв`язку з нововиявленими обставинами» визначено, що нововиявлені обставини це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику, а також обставини, які виникли після набрання судовим рішенням законної сили та віднесені законом до нововиявлених обставин.

З аналізу наведеного та приписів ЦПК України, що визначають порядок перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, ухваленням Київським апеляційним судом постанови від 12 листопада 2025 року у справі №752/26502/17, яка має преюдиційне значення у цій справі, колегія суддів дійшла висновку, що наявні обґрунтовані підстави для задоволення заяви ОСОБА_1 про перегляд постанови Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 424 ЦПК України з урахуванням приписів частини першої цієї статті заява про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами може бути подана з підстави, визначеної пунктом 3 частини другої статті 423 цього Кодексу протягом тридцяти днів з дня набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовано судове рішення, що стало підставою для ухвалення судового рішення, яке підлягає перегляду.

Заяву ОСОБА_1 подала 03 грудня 2025 року, тобто в межах визначеного законом строку.

Оскільки постанова Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року підлягає скасуванню за нововиявленими обставинами, відповідно підлягає розгляду апеляційна скарга ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року.

В апеляційній скарзі представник підтримав доводи апелянта, викладені у заявах по суті справи, поданих до суду першої інстанції та вказав на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи.

Зазначав, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову, помилково послався на відсутність у ОСОБА_2 права на отримання грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК України у зв`язку з наявністю нотаріальної заяви ОСОБА_2 від 15 лютого 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., а також відсутністю ухваленого рішення по справі про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Так, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року у справі №752/26502/17 неодноразово переглядалося у апеляційній та касаційній інстанції.

Під час перегляду в касаційній інстанції судових рішень у справі №752/26502/17, ОСОБА_3 вперше за час розгляду справи зазначив, що ніби-то отримав від ОСОБА_2 нотаріально засвідчену заяву про повне виконання ОСОБА_3 умов договору від 19 грудня 2011 року, при тому, що ОСОБА_3 будучи учасником справи жодного разу з дати засвідчення цієї заяви не заявляв суду про її існування, причини з яких така заява не могла бути подана не надав, не надав докази, які підтверджують, що він вчинив всіх залежних від нього дій, спрямованих на отримання вказаного доказу.

Беручи до уваги недобросовісне користування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 процесуальними правами, яке полягало у постійному затягуванні розгляду справи, факт того, що заява про повернення ОСОБА_3 ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики №76 від 19 грудня 2011 року була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. діяльність якої припинена через смерть та документація якої до цих пір не передана до архіву Міністерства юстиції України, а також, що в дійсності ОСОБА_2 не отримав жодних грошових коштів та не ставив особистий підпис на такій заяві, справжність її беззаперечно була поставлена під сумнів.

30 листопада 2022 року в межах розгляду цивільної справи №752/26502/17 представником ОСОБА_2 в Київському апеляційному суді було заявлене клопотання про проведення комплексної судово-почеркознавчої, судово технічної експертизи та витребування доказів, а саме оригіналу заяви про поверненням ОСОБА_3 ОСОБА_2 грошових коштів за договором позики №76 від 19 грудня 2011 року, яка засвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 15 лютого 2019 року та зареєстрованої в реєстрі за №191.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 лютого 2023 року витребувано у третьої особи ОСОБА_3 оригінал заяви про повернення ОСОБА_3 грошових коштів ОСОБА_2 , яка була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 15 лютого 2019 року та зареєстрована в реєстрі за №191.

Через очевидну підробку заяви (оригінал якої пред`явив суду представник третьої особи) про ніби то повернення грошових ОСОБА_2 31 січня 2023 року, під час розгляду справи №752/17079/20, представником позивача, адвокатом Гедьо А.С. було заявлено клопотання про зупинення провадження у справі 752/17079/20 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 третя особа ОСОБА_3 про стягнення інфляційних витрат та трьох відсотків річних на підставі п. 6. ч. 1 ст. 251 ЦПК України.

Суд першої інстанції відмовивши у задоволенні клопотання представника позивача про зупинення розгляду справи надав перевагу доказу третьої особи, який є очевидно підробленим, не врахував, що звернення з аналогічними клопотаннями тим, які були задоволені у справі №752/26502/17 (про витребування оригіналу заяви про повернення суми позики, та призначення судової експертизи) вплинуть на час вчинення таких процесуальних дій, невиправдане понесення позивачем додаткових судових витрат чим порушив основоположні принципи цивільного судочинства.

Судом першої інстанції встановлено, що 19 грудня 2011 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено Договір позики №76, відповідно до якого ОСОБА_2 передав ОСОБА_1 у власність грошові кошти в сумі 2 077 400,00 грн., що за офіційним курсом Національного банку України на день підписання договору еквівалентно 260 000,00 доларів США.

Відповідно до п. 3 договору позики за кожен місяць користування грошовими коштами позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю 3% від зазначеної суми. За домовленістю сторін виплата процентів за користування грошовими коштами здійснюється позичальником щомісяця до дня повернення позики.

Згідно п. 5 договору позики сторони домовились, що позичальник зобов`язаний повернути всю позику не пізніше ніж через три роки з моменту укладення цього договору, тобто до 19 грудня 2014 року (включно). Повернення позики підтверджується заявою позикодавця.

Відповідно до пункту 6 договору в разі прострочення позичальником виконання зобов`язання за цим договором позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми.

19 грудня 2011 року, на забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором позики, між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Хоменко В.В., зареєстрований в реєстрі за №78, відповідно до якого ОСОБА_1 на забезпечення виконання зобов`язання передала в іпотеку квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 24 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Брагіною Н.В. за реєстровим №5078.

Згідно з п. 3.2.3 договору іпотеки іпотекодержатель має право достроково звернути стягнення на предмет іпотеки та реалізувати його та/або вимагати від Іпотекодавця дострокового виконання зобов`язань, що випливають із договорів позики, за умови невиконання іпотекодавцем зобов`язань за договором позики.

Відповідно до п. 4.1 договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію незалежно від настання строку виконання іпокекодавцем будь-яких зобов`язань за договором позики при виникненні підстав, вказаних у п. 3.2.3 договору.

Пунктом 4.2.1 договору іпотеки передбачено позасудове врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передання іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У випадку прийняття рішення іпотекодержателем про задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки застереження в цьому договорі є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки.

Пунктом 4.2.2 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель вправі звернутися до нотаріуса для вчинення виконавчого напису або до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію.

Пунктом 1.11 договору іпотеки визначено, що цей договір укладено за згодою чоловіка іпотекодавця - ОСОБА_3 .

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 вересня 2021 року скасовано рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 26 червня 2020 року у справі №752/26502/17 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, залишене без змін постановою Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року, та ухвалено нове рішення.

Позов задоволено частково: в рахунок погашення боргу ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 за договором позики від 19 грудня 2011 року в розмірі 4 067 659,99 грн., з яких неповернута сума позики - 2 077 400,00 грн., нараховані на позику до моменту пред`явлення позову (14 грудня 2017 року) 3% річних - 186 112,27 грн., інфляційні втрати на позику - 1 687 406,83 грн., проценти - 62 322,00 грн., інфляційні втрати на проценти - 48 835,52 грн. та нараховані 3 % річних - 5 583,37 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири за адресою: АДРЕСА_1 , яка є предметом договору іпотеки від 19 грудня 2011 року і перебуває у власності іпотекодавця ОСОБА_1 , шляхом проведення прилюдних торгів за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, вирішено питання судових витрат у справі.

Разом з тим, постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2021 року постанову Київського апеляційного суду від 15 квітня 2021 року та постанову Верховного Суду від 30 вересня 2021 року скасовано. Справу передано на новий апеляційний розгляд.

На підтвердження факту повного виконання зобов`язань за Договором позики №76 від 19 грудня 2011 року представником третьої особи було долучено до матеріалів справи нотаріальну копію заяви ОСОБА_2 від 15 лютого 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М.

У нотаріальній заяві ОСОБА_2 від 15 лютого 2019 року зазначено, що ОСОБА_2 не має жодних майнових претензій щодо виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з недоведеності належними та допустимими доказами позовних вимог, оскільки судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якому вказана заборгованість за договором, який боржник належним чином не виконав, не ухвалено, а тому з урахуванням наявності нотаріальної заяви ОСОБА_2 від 15 лютого 2019 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., про те, що ОСОБА_2 не має жодних майнових претензій щодо виконання зобов`язань ОСОБА_1 за вказаним договором, суд вважав відсутнім у позивача права на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, в повній мірі погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з наступних підстав.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Так, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3% річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, від 4 червня 2019 року у справі №916/190/18.

Для правовідносин, які виникли між сторонами судове рішення у справі №752/26502/17 має преюдиційне значення (стаття 82 ЦПК України)

Як зазначив КЦС у складі ВС у постанові від 13 травня 2019 року у справ №572/1507/16-ц обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 листопада 2025 року у справі №752/26502/17 апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 задоволено. Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 26 червня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 , про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовлено.

Ухвалюючи вказане судове рішення, апеляційний суд вважав, що встановленим є факт виконання грошового зобов`язання, а отже припинення іпотеки, як похідного від основного зобов`язання, що має наслідком відмову у задоволенні позову про звернення стягнення на предмет іпотеки.

За правилами статті 384 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення.

Таким чином, у зв`язку з ухваленням 12 листопада 2025 року Київським апеляційним судом постанови у справі №752/26502/17, зобов`язання відповідача сплатити заборгованість вважається припиненим. Відтак ОСОБА_2 як кредитор не має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, з підстав повного фактичного виконання зобов`язання боржником станом на 15 лютого 2019 року, а також у зв`язку з невизначенням суми невиконаного грошового зобов`язання.

Інші доводи апеляційної скарги не дають правових підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновків суду, а зводяться виключно до незгоди із оскаржуваним судовим рішенням.

Ухвалюючи судове рішення, крім іншого, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Згідно ст. 375 ЦПК України, апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, а судове рішення суду першої інстанції без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому рішення суду відповідно до ст. 375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 384, 423- 426, 429 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Заяву ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Ларичевим Валерієм Вікторовичем про перегляд за нововиявленими обставинами постанови Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року - задовольнити.

Постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року - скасувати.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану представником - адвокатом Гедьо Андрієм Степановичем - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 31 січня 2023 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова