ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 570/2518/22

провадження № 61-2614св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,

Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , на ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2024 року в складі судді Кушнір Н. В. та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 січня 2025 року в складі колегії суддів: Боймиструка С. В., Ковальчука Н. М., Хилевича С. В.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

15 липня 2022 року ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_3 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна.

Позов мотивований тим, що 09 липня 2004 року між ним та ОСОБА_2 укладений шлюб, який зареєстрований Грушвицькою сільською радою Рівненького району Рівненької області, актовий запис № 1.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненької області від 01 квітня 2022 року в справі № 570/694/22 шлюб між сторонами розірвано.

Під час шлюбу сторони набули у власність будинок та земельну ділянку площею 0,1240 га, кадастровий номер :03:007:0289, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 просив:

виділити ОСОБА_1 1/2 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на вказане будинковолодіння;

провести поділ земельної ділянки площею 0,1240 га, кадастровий номер :03:007:0289, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в рівних частках.

29 січня 2024 року представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив:

позовні вимоги у цій справі викладені у пунктах 1, 2 залишити без розгляду;

доповнити позовні вимоги новим пунктом в такій редакції, а саме: встановити порядок користування будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2

09 травня 2024 року представник позивача знову подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив:

встановити порядок користування будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши в одноособове користування: ОСОБА_1 - приміщення № 1-3, житлову кімнату площею 10,8 кв. м; ОСОБА_2 - приміщення № 1-4, житлова кімната площею 16,0 кв. м. У спільне користування сторін виділити: приміщення 1-1, коридор площею 3,5 кв. м, приміщення № 1-2, передпокій площею 7,4 кв. м, приміщення № 1-5, кухня площею 7,3 кв. м, приміщення № 1-6 площею 7,4 кв. м.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2024 року, яка залишена без змін постановою Рівненського апеляційного суду від 30 січня 2025 року, відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про зміну предмету позову.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна спільної сумісної власності залишено без розгляду.

Суд першої інстанції виходив з того, що позов у цивільному процесі - це письмово оформлена і адресована суду письмова вимога, що складається з вимоги процесуального характеру та вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). А предмет позову - це матеріальний зміст цієї вимоги. Таким чином, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняте судове рішення. Цей матеріальний зміст позовних вимог позивача, проявляється в матеріально-правовій заінтересованості - отримати певне матеріальне благо. Зміна предмета позову відбудеться тоді, коли в рамках конкретного позовної вимоги позивач замість одного способу захисту прав (який був заявлений раніше, при подачі позову) захоче скористатися іншим способом захисту, обґрунтовуючи свої позовні вимоги (предмет позову) тими самими обставинами, якими він обґрунтовував первісні вимоги. Зміна позивачем підстав і предмета позову може мати місце лише альтернативно, тому одночасна їх зміна неможлива. Отже, у разі подання позивачем клопотання (заяви), направленого на одночасну зміну предмета і підстави позову, суд з урахуванням конкретних обставин повинен відмовити в задоволенні такого клопотання (заяви).

Якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України і одночасною відмовою від раніше заявлених вимог.

При поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України.

Проаналізувавши зміст поданих заяв про зміну предмету позову, суд дійшов до переконання, що вказані заяви одночасно змінюють і предмет і підставу позову, а тому у задоволенні таких заяв слід відмовити.

Залишення заяви без розгляду на підставі заяви заявника - це форма завершення розгляду справи без ухвалення рішення. Зазначена процесуальна дія - це диспозитивне право позивача, передбачене нормами ЦПК України. При цьому суд не перевіряє підстави подання такої заяви. Отже, сама по собі подача заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, так як це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України , яке не містить обмежень в його реалізації. Проте подання заяви про залишення позову без розгляду є правом позивача, яке не може бути обмежено судом.

Оскільки цивільний процес має диспозитивний характер та, враховуючи право особи, яка подала позовну заяву розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд, суд вважає, що залишення без розгляду позовної заяви не суперечить чинному законодавству, а тому клопотання підлягає задоволенню.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що заяву позивача про зміну предмета або підстав позову, можна вважати новим позовом у разі, якщо в ній зазначена самостійна матеріально-правова вимога (або вимоги) та одночасно в її обґрунтування наведені інші обставини (фактичні підстави), які не були визначені позивачем первісно підставою позову та які у своїй сукупності дають особі право на звернення до суду з позовними вимогами.

Позивач, подаючи заяву про зміну предмета позову, просив залишити без розгляду його попередні вимоги і також змінив підстави позову, а саме відмовився від обґрунтування права на виділ 1/2 частки в спільній сумісній власності на користь встановлення порядку користування майном, що фактично утворює новий позов, який не пов`язаний з попередніми вимогами.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У лютому 2025 ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яка підписана представником Бойчуком К. М. Просить ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

оскаржені ухвала суду першої інстанції та постанова апеляційного суду прийняті з порушенням норм цивільного процесуального права, є незаконними;

положення частини третьої статті 49 ЦПК України виключають можливість одночасної зміни предмета і підстав позову. Тому у разі подання позивачем заяви у підготовчому засіданні, направленої на одночасну зміну предмета і підстав позову, суд повинен відмовити у прийнятті такої заяви та повернути заявникові. Проте суд на стадії підготовчого судового засідання прийняв заяву представника позивача про зміну предмета позову від 26 січня 2024 року. Оскільки клопотання про зміну предмета позову задоволено судом, виникла необхідність в проведенні судової будівельно-технічної та земельно-технічну експертизи будинковолодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 . Ухвалою Рівненського районного суду від 06 лютого 2024 року в справі № 570/2518/23 призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу вказаного будинковолодіння. Після закриття підготовчого судового засідання, не зважаючи на прийняту заяву про зміну предмета позову, задоволення клопотання про призначення судової експертизи за кошти позивача, в судовому засіданні постановлено ухвалу, якою відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про зміну предмету позову;

не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права;

згідно з принципом процесуальної економії штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту;

оскільки судом першої інстанції прийнято клопотання про зміну предмета позову, задоволено клопотання про проведення судової експертизи про встановлення порядку користування житловим будинком, яка виконана експертом та оплачена позивачем, постановлення ухвали Рівненського районного суду Рівненької області від 17 вересня 2024 року є незаконним, суперечить засадам цивільного судочинства, порушує право позивача на звернення до суду. Апеляційний суд порушення закону допущені судом першої інстанції при постановлені ухвали від 17 вересня 2024 року не усунув та ухвалив постанову, яка не відповідає чинному законодавству.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У квітні 2025 року ОСОБА_2 подала відзив, який підписаний представником ОСОБА_4 Просить касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції - без змін.

Відзив обґрунтований тим, що:

у разі відсутності згоди у визначенні порядку користування квартирою між співвласниками, особа має право звернутись із позовом до інших співвласників про визначення порядку користування квартирою, або ж вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Підставою звернення до суду із позовом про встановлення порядку користування житловим будинком є відсутність згоди другого із співвласників у визначенні порядку користування. Таким чином позивач, подавши заяву про зміну предмету позову, змінив предмет та підставу позову;

оскільки між колишнім подружжям не встановлено розміру часток у спірному будинковолодінні, то звернення до суду із позовом про встановлення порядку користування житловим приміщенням є передчасним;

позивач безперервно проживає у спірному домоволодінні останні п`ять років, а тому необхідності встановлювати порядок користування спірним майном немає.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 18 березня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 570/2518/22 та витребувано справу з суду першої інстанції.

У квітні 2025 року матеріали справи № 570/2518/22 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 03 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 18 березня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Позиція Верховного Суду

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено принцип доступу до правосуддя.

Право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення основних прав, наданих конституцією або законом, а також право на доступ до правосуддя та справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом є одними із невід`ємних прав людини, які закріплені в Загальній декларації прав людини, прийнятій Генеральною Асамблеєю Організації Об`єднаних Націй 10 грудня 1948 року (статті 8, 10).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Щоб право на доступ до суду було ефективним, особа повинна мати чітку фактичну можливість оскаржити діяння, що становить втручання в її права (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 04 грудня 1995 року в справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France»), заява № 23805/94).

ЄСПЛ наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава - учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Водночас не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року в справі «Жоффр де ля Прадель проти Франції», заява № 12964/87, § 59).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (стаття 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина перша статті 175 ЦПК України).

Згідно з пунктами 4 і 5 частини третьої статті 175 ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

З огляду на викладене позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів - предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів.

Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частина третя статті 13 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини другої, частиною третьою статті 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу на те, що процесуальним законом не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог. Тому в разі надходження до суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об`єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. При цьому при поданні вказаних заяв (клопотань) позивач має дотримуватися правил вчинення відповідної процесуальної дії, недодержання яких тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ЦПК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 листопада 2021 року в справі № 405/3360/17 (провадження № 61-9545сво21)).

Зміна предмета позову означає зміну матеріальної вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача.

Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається, оскільки у разі одночасної зміни предмета і підстав позову фактично виникає нова матеріально-правова вимога позивача, яка обґрунтовується іншими обставинами, що за своєю суттю є новим позовом.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права.

Предмет позову кореспондується із способами захисту права, які визначені, зокрема, у статті 16 ЦК України, а тому зміна предмета позову означає зміну вимоги, що може полягати в обранні позивачем іншого/інших, на відміну від первісно обраного/них способу/способів захисту порушеного права, в межах спірних правовідносин.

Необхідність у зміні предмета позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не будуть забезпечувати чи не повною мірою забезпечать позивачу захист його порушених прав та інтересів.

Зміна предмета позову можлива, зокрема, у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

При цьому збільшити або зменшити розмір позовних вимог можна лише тоді, коли вони виражені у певному цифровому еквіваленті, наприклад, у грошовому розмірі. Доповнення позовних вимог новими відбувається шляхом зміни предмета позову, а не через збільшення розміру позовних вимог.

Не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 922/2575/19.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

15 липня 2022 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна спільної сумісної власності, в якому просив: виділити ОСОБА_1 1/2 будинковолодіння за адресою: АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на вказане будинковолодіння; провести поділ земельної ділянки площею 0,1240 га, кадастровий номер :03:007:0289, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, в рівних частках (а.с. 1-2);

ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 04 серпня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна спільної сумісної власності та відкрито провадження у цій справі (а. с. 14);

20 січня 2023 року від позивача надійшла заява про призначення експертизи, а ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 20 січня 2023 року призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна спільної сумісної власності. На вирішення експертизи поставлено питання: 1) яка дійсна вартість будинковолодіння на АДРЕСА_1 ; 2) чи можливий виділ і в яких варіантах 1/2 будинковолодіння на АДРЕСА_1 та 1/2 земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :03:007:0289 площею 0,1240 га ( АДРЕСА_1 ) для обслуговування часток у будинковолодінні (а. с. 67-68, 71-72);

11 вересня 2023 року до суду надійшло повідомлення про неможливість проведення судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи в справі № 570/2518/22 у зв`язку із несплатою (а. с. 85-86);

05 жовтня 2023 року представник позивача надав квитанцію про оплату експертизи та просив вказану експертизу призначити повторно, а ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 05 жовтня 2023 року призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу у цій справі. На вирішення експертизи поставлено питання: 1) яка дійсна вартість будинковолодіння на АДРЕСА_1 ; 2) чи можливий виділ і в яких варіантах 1/2 будинковолодіння на АДРЕСА_1 та 1/2 земельної ділянки з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд з кадастровим номером :03:007:0289 площею 0,1240 га (на АДРЕСА_1 ) для обслуговування часток у будинковолодінні (а. с. 106-109);

29 січня 2024 року, після надходження висновку експертизи від 08 січня 2024 року № 230804/1_ЮШ, в якому зазначено про неможливість виділу 1/2 будинковолодіння на АДРЕСА_1 , представник позивача подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив: позовні вимоги у цій справі викладені у пунктах 1, 2 залишити без розгляду; доповнити позовні вимоги новим пунктом в такій редакції, а саме: встановити порядок користування будинком, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

06 лютого 2024 року від представника позивача надійшла заява про призначення експертизи, а ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 06 лютого 2024 року призначено судову будівельно-технічну та земельно-технічну експертизу в цій справі. На вирішення експертизи поставлено питання: 1) встановити варіанти порядку користування житловим будинком, що розташований на АДРЕСА_1 (а.с. 146-147, 149-150);

09 травня 2024 року, після надходження висновку експертизи від 10 квітня 2024 року № 240409/2_ЮШ, в якому визначено варіант встановлення порядку користування приміщеннями житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 між сторонами, представник позивача знову подав заяву про зміну предмету позову, в якій просив: встановити порядок користування будинком який розташований за адресою: АДРЕСА_1 та належить на праві спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виділивши в одноособове користування: ОСОБА_1 - приміщення № 1-3, житлову кімнату площею 10,8 кв. м; ОСОБА_2 - приміщення № 1-4, житлова кімната площею 16,0 кв. м. У спільне користування сторін виділити: приміщення 1-1, коридор площею 3,5 кв. м, приміщення № 1-2, передпокій площею 7,4 кв. м, приміщення № 1-5, кухня площею 7,3 кв. м, приміщення № 1-6 площею 7,4 кв. м.;

надалі судові засідання у справі неодноразово відкладались, а саме 09 травня 2024 року, 22 травня 2024 року, 18 червня 2024 року (а. с. 172, 175, 177);

ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 18 липня 2024 року закрито підготовче провадження в цій справі та призначено справу до судового розгляду (а. с. 181);

судове засідання 07 серпня 2024 року відкладено на 17 вересня 2024 року (а. с. 184);

ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотань представника позивача про зміну предмету позову; залишено без розгляду позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна спільної сумісної власності. Суд першої інстанції, проаналізувавши зміст поданих заяв про зміну предмету позову, дійшов висновку, що вказані заяви одночасно змінюють і предмет і підставу позову, а тому у задоволенні таких заяв необхідно відмовити. При цьому оскільки цивільний процес має диспозитивний характер та, враховуючи право особи, яка подала позовну заяву, розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд, суд вважав, що залишення без розгляду позовної заяви не суперечить чинному законодавству, а тому клопотання підлягає задоволенню;

постановою Рівненського апеляційного суду від 30 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2024 року - без змін. Апеляційний суд, погодившись з висновками суду першої інстанції, встановив, що позивач при поданні заяви про зміну предмета позову просив залишити без розгляду його попередні вимоги і також змінив підстави позову, а саме відмовився від обґрунтування права на виділ 1/2 частки в спільній сумісній власності на користь встановлення порядку користування майном, що фактично утворює новий позов не пов`язаний з попередніми вимогами;

проте суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, не врахували, що:

- суд не вирішив питання повернення заяви про зміну предмету від 29 січня 2024 року (на позов про порядок користування житловим будинком) або залишення вимог без розгляду. Натомість 06 лютого 2024 року саме відповідно до цієї заяви суд призначив експертизу щодо визначення варіанту порядку користування житловим будинком;

- за результатами проведеної експертизи позивач 09 травня 2024 року заявою про зміну предмету позову позивач уточнив позов в частині порядку користування житловим будинком;

- 18 липня 2024 року суд закрив підготовче провадження без вирішення питань щодо повернення вказаних заяв або залишення вимог без розгляду, хоча повинен був це зробити у підготовчому провадженні з урахуванням його завдань, передбачених статтями 189, 197, 200 ЦПК України;

- 17 вересня 2024 року суд ухвалив оскаржене рішення. При цьому використав клопотання про залишення без розгляду окремих вимог у заяві про зміну предмету як заяву про залишення позову без розгляду, що суперечить її меті;

- за таких обставин у суду були відсутні підстави для відмови у задоволенні клопотань позивача про зміну предмету позову та залишення позову без розгляду.

Отже, ухвалу суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції належить скасувати, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції прийняті без додержання норм процесуального права. Таким чином, касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржені судові рішення скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Щодо розподілу судових витрат

Згідно із підпунктом «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України постанова суду касаційної інстанції складається крім іншого, і з розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2020 року в справі № 530/1731/16-ц (провадження № 61-39028св18) зроблено висновок, що: «у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Разом із тим, у випадку, якщо судом касаційної інстанції скасовано судові рішення з передачею справи на розгляд до суду першої/апеляційної інстанції, то розподіл суми судових витрат здійснюється тим судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами нового розгляду справи, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат».

З урахуванням висновку щодо суті касаційної скарги, розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції здійснюється тим судом, який ухвалює (ухвалив) остаточне рішення у справі, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_3 , задовольнити.

Ухвалу Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2024 року та постанову Рівненського апеляційного суду від 30 січня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Рівненського районного суду Рівненської області від 17 вересня 2024 року та постанова Рівненського апеляційного суду від 30 січня 2025 року втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко