К И Ї В С Ь К И Й А П Е Л Я Ц І Й Н И Й С У Д
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

3 лютого 2026 року місто Київ

справа № 357/9743/25

апеляційне провадження № 22-ц/824/5418/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача - Головачова Я.В.,

суддів: Нежури В.А., Невідомої Т.О.,

за участю секретаря судового засідання: Приходька Р.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у складі судді Бебешко М.М. від 3 листопада 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання права власності.

Позов обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , з яким ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 12 вересня 1995 року по 4 лютого 1998 року, але проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу по день смерті ОСОБА_4 . За час шлюбу у них народився син ОСОБА_2 (відповідач у справі), а також ОСОБА_4 усиновив доньку позивача - ОСОБА_5 . На час смерті ОСОБА_4 була жива його мати - ОСОБА_6 . ОСОБА_7 та ОСОБА_6 відмовилися від своєї частки у спадковому майні на користь ОСОБА_2 . Також у ОСОБА_4 є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Київської області Дерун К.А. заведено спадкову справу № 40/2020. Спадкоємцями померлого ОСОБА_4 є ОСОБА_2 із часткою спадкового майна 3/4 та ОСОБА_3 із часткою спадкового майна 1/4.

24 грудня 2021 року рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області у справі № 357/4148/21 визнано спільною власністю майно ОСОБА_4 та

ОСОБА_1 , яке було набуте у період з 1 січня 2004 року по 2 жовтня 2020 року. У порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину наступного майна: транспортного засобу марки ТАТА, модель LРТ613/38-БОРТОВИЙ -С, д.н.з НОМЕР_1 ; транспортного засобу марка TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, д.н.з НОМЕР_2 ; спеціалізованого вантажного фургону малотонажний-В марки VOLKSWAGEN, модель CRAFTER, д.н.з НОМЕР_3 ; спеціалізованого вантажного фургону малотонажний-В марки VOLKSWAGEN, модель GRAFTER, д.н.з НОМЕР_4 ; иранспортного засобу марки TOYOTA, модель CAMRY, д.н.з НОМЕР_5 ; спеціалізованого вантажного фургону малотонажний-В марки VOLKSWAGEN, модель GRAFTER, д.н.з НОМЕР_6 ; спеціалізованого вантажного фургону малотонажний-В марки ЗАЗ модель LANOS, д.н.з НОМЕР_7 ; спеціалізованого вантажного фургону малотонажний-В марки ЗАЗ модель LANOS, д.н.з НОМЕР_8 ; транспортного засобу марки МАЗ, модель 5551-САМОСКИД, д.н.з НОМЕР_9 ; транспортного засобу марки МАЗ, модель 437141-272-ЗАГАЛЬНИЙ ВАНТАЖНИЙ БОРТОВИЙ, д.н.з НОМЕР_10 ; транспортного засобу марки МАЗ, модель -Н/П ПРИЧІП БОРТОВИЙ, д.н.з НОМЕР_11 ; транспортного засобу марки МАЗ, модель 544008-060-031-СІДЛОВИЙ ТЯГАЧ-Е, д.н.з НОМЕР_12 ; транспортного засобу марки МАЗ, модель 437041-261-БОРТОВИЙ-С, д.н.з НОМЕР_13 ; транспортного засобу марки МАЗ, модель 437041-262-ЗАГАЛЬНИЙ ВАНТАЖНИЙ БОРТОВИЙ-ТЕНТОВАНИЙ, д.н.з НОМЕР_14 ; транспортного засобу марки МАЗ, модель 53371 КС3577 - ВАНТАЖНИЙ АВТОКРАН 20Т, д.н.з НОМЕР_15 (далі - транспортні засоби).

Оскільки транспортні засоби є власністю позивача (1/2 частка) та відповідачів у порядку спадкування, спільна частка яких становить 1/2, такі транспортні засоби вже протягом декількох років не використовуються внаслідок того, що співвласники не можуть дійти згоди щодо користування ними, тоді як транспортні засоби втрачають свою вартість та технічні характеристики, ОСОБА_1 звертається до суду з даним позовом про виділ їй у власність цих транспортних засобів.

Крім того, позивач вважає, що дану вимогу про визнання права власності необхідно розглядати, як вимогу про поділ неподільних речей, шляхом виділення таких їй у власність та стягнення з неї грошової компенсації замість частки відповідачів у праві спільної сумісної власності на транспортні засоби. Внаслідок виділення у власність позивача транспортних засобів право спільної сумісної власності на транспортні засоби припиняється.

Вказує, що згідно звітів про орієнтовну ринкову вартість транспортних засобів спільна частка відповідачів у праві спільної сумісної власності на транспортні засоби становить 1 105 000 грн, з яких ОСОБА_2 - 828 750 грн, ОСОБА_3 - 276 250 грн.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила визнати за нею право власності на транспортні засоби; стягнути з неї на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості транспортних засобів у розмірі 828 750 грн; стягнути з неї на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію за 1/2 частку ринкової вартості транспортних засобів у розмірі 276 250 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що позивач заявляє вимоги про визнання права власності на спірне майно та поруч з цим у відповідності до вимог статті 365 ЦК України не ставить питання про припинення права власності на таке майно, частки якого належать відповідачам у справі. Позивачем не наведено мотивів, що спільне володіння та користування транспортними засобами, а також їх фактичний поділ у межах часток є неможливим і що фактичне припинення права власності відповідача ОСОБА_3 на такі транспортні засоби не завдасть істотної шкоди останньому.

Суд дійшов висновку, що позивачем не залучено до участі у справі кредиторів померлого ОСОБА_4 , які мають законне сподівання на отримання відшкодування від спадкоємців.

Також судом не взято до уваги визнання позову відповідачем ОСОБА_2 , оскільки визнання позову одним з відповідачів порушує права та законні інтереси іншого відповідача ОСОБА_3 і кредиторів померлого спадкодавця.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Скаржник вказує, що вимога про припинення права власності відповідачів у їх частці не є самостійною вимогою, а є наслідком задоволення вимоги позивача про визнання права власності на спірне майно.

Вважає, що таким чином суд формально підійшов до оцінки способу захисту та не забезпечив ефективного захисту порушеного права позивача.

Зазначає, що суд безпідставно вказав на те, що всі транспортні засоби у їх сукупності не можна вважати неподільними речами, оскільки помилково ототожнив транспортні засоби із цілісним майновим комплексом.

Крім цього зазначає, що відповідач ОСОБА_2 , частка у майні якого становить 3/8, позовні вимоги визнав та не заперечував проти отримання компенсації, а відповідач ОСОБА_3 , частка у майні якого становить 1/8, взагалі не проявляв інтересу до справи. При цьому наголошувалося на тому, що транспортними засобами ніхто не користується, вони втрачають вартість та технічні характеристики.

Суд дійшов помилкового висновку, що позивачем не наведено мотивів того, що припинення права власності відповідача ОСОБА_3 , на транспортні засоби не завдасть йому істотної шкоди, оскільки не врахував, що припинення частки останнього за умови отримання ним повної грошової компенсації не тільки не завдасть йому шкоди, а й покращить становище.

Зауважує, що позивач не входить до кола спадкоємців ОСОБА_4 , а тому є помилковим висновок суду щодо не залучення позивачем кредиторів померлого.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Учасники справи не подали відзиви на апеляційну скаргу.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 в судовому засіданні підтримала апеляційну скаргу з наведених в ній підстав та просила її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України їх неявка не перешкоджає розгляду справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 .

Згідно з копією спадкової справи № 40/2020, заведеної до майна померлого ОСОБА_4 , із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса зверталися сини померлого ОСОБА_2 та ОСОБА_3 . При цьому ОСОБА_4 (матір ОСОБА_4 ) та ОСОБА_9 (донька ОСОБА_4 ) відмовились від прийняття спадщини на користь ОСОБА_2 . Свідоцтва про право на спадщину не видавалися.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 грудня 2021 року в справі № 357/4148/21 задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 . Визнано спільною власністю майно, набуте з 1 січня 2004 року до 2 жовтня 2020 року. У порядку поділу спільного майна визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину наступного майна: транспортний засіб марки ТАТА, модель LРТ613/38-БОРТОВИЙ -С, д.н.з НОМЕР_1 ; транспортний засіб марки TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, д.н.з НОМЕР_2 ; спеціалізований вантажний фургон малотонажний-В марки VOLKSWAGEN, модель CRAFTER, д.н.з НОМЕР_3 ; спеціалізований вантажний фургон малотонажний-В марки VOLKSWAGEN, модель GRAFTER, д.н.з НОМЕР_4 ; транспортний засіб марки TOYOTA, модель CAMRY, д.н.з НОМЕР_5 ; спеціалізований вантажний фургон малотонажний-В марки VOLKSWAGEN, модель GRAFTER, д.н.з НОМЕР_6 ; спеціалізований вантажний фургон малотонажний-В марки ЗАЗ модель LANOS, д.н.з НОМЕР_7 ; спеціалізований вантажний фургон малотонажний-В марки ЗАЗ модель LANOS, д.н.з НОМЕР_8 ; транспортний засіб марки МАЗ, модель 5551-САМОСКИД, д.н.з НОМЕР_9 ; транспортний засіб марки МАЗ, модель 437141-272-ЗАГАЛЬНИЙ ВАНТАЖНИЙ БОРТОВИЙ, д.н.з НОМЕР_10 ; транспортний засіб марки МАЗ, модель -Н/П ПРИЧІП БОРТОВИЙ, д.н.з НОМЕР_11 ; транспортний засіб марки МАЗ, модель 544008-060-031-СІДЛОВИЙ ТЯГАЧ-Е, д.н.з НОМЕР_12 ; транспортний засіб марки МАЗ, модель 437041-261-БОРТОВИЙ-С, д.н.з НОМЕР_13 ; транспортний засіб марки МАЗ, модель 437041-262-ЗАГАЛЬНИЙ ВАНТАЖНИЙ БОРТОВИЙ-ТЕНТОВАНИЙ, д.н.з НОМЕР_14 ; транспортний засіб марки МАЗ, модель 53371 КС3577 - ВАНТАЖНИЙ АВТОКРАН 20Т, д.н.з НОМЕР_15 .

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу марка ТАТА модель LPT613/3 8-БОРТОВИЙ-С, д.н.з НОМЕР_1 , становить 130 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача ПП "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу марки TOYOTA, модель LAND CRUISER 200, д.н.з НОМЕР_2 , становить 649 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу Спеціалізованого вантажного фургону малотонажний-В марка VOLKSWAGEN модель CRAFTER, д.н.з НОМЕР_3 , становить 190 000 гривень

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу спеціалізованого вантажного фургону малотонажний-В марка VOLKSWAGEN модель CRAFTER, д.н.з НОМЕР_4 , становить 190 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу марка TOYOTA модель CAMRY, д.н.з НОМЕР_16 , становить 208 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобе Спеціалізованого вантажного фургону малотонажний-В марка VOLKSWAGEN модель CRAFTER, д.н.з НОМЕР_6 , становить 190 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу спеціалізованого вантажного фургону малотонажний-В марка ЗАЗ модель LANOS, д.н.з НОМЕР_7 , становить 75 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу спеціалізованого вантажного фургону малотонажний-В марка ЗАЗ модель LANOS, д.н.з НОМЕР_8 , становить 75 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу марка МАЗ модель 5551-САМОСКИД, д.н.з НОМЕР_9 , становить 69 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу марки МАЗ модель 437141-272-ЗАГАЛЬНИЙ ВАНТАЖНИЙ БОРТОВИЙ, д.н.з НОМЕР_10 , становить 96 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу марки МАЗ модель -Н/П ПРИЧІП БОРТОВИЙ, д.н.з НОМЕР_11 , становить 75 000 гривень

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу марки МАЗ модель 544008-060-031-СІДЛОВИЙ ТЯГАЧ-Е, д.н.з НОМЕР_12 , становить 82 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу марки МАЗ модель 437041-261-БОРТОВИЙ-С, д.н.з НОМЕР_13 , становить 72 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу марки МАЗ модель 437041 -262-3АГАЛЬНИЙ ВАНТАЖНИЙ БОРТОВИЙ-ТЕНТОВАНИЙ, д.н.з НОМЕР_14 , становить 72 000 гривень.

У відповідності до Звіту про орієнтовану ринкову вартість майна оцінювача Приватного підприємства "ЛІНІЯ ПРАВА" Нелі МЕЛЬНИК від 12 лютого 2025 року, зробленого на підставі замовлення ОСОБА_1 , орієнтовна ринкова вартість колісно-транспортного засобу марки МАЗ модель 53371 КС3577 - ВАНТАЖНИЙ АВТОКРАН 20Т, д.н.з НОМЕР_15 , становить 37 000 гривень.

4 червня 2025 року приватним нотаріусом Білоцерківського районного нотаріального округу Дерун К.А надано повідомлення про те, що ніхто із спадкоємців ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не звертався із заявами про отримання свідоцтва про право на спадщину у спадковій справі. Єдиними спадкоємцями за законом, які подали заяви про прийняття спадщини є ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

29 жовтня 2025 року ОСОБА_1 на рахунок ТУ ДСА внесено вартість частки

рухомого майна ОСОБА_3 в сумі 276 250 гри та надано нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_10 про сплату йому вартості частки у рухомому майні в сумі 828 750 грн.

Позиція суду апеляційної інстанції

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.

Розпорядження своїм правом на захист є приписом цивільного законодавства і полягає в наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 2 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, суди мають ураховувати його ефективність. Це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, змісту права чи інтересу, по захист якого звернулась особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (схожі висновки викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року в справі № 487/10132/14-ц, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц та від 16 листопада 2022 року в справі № 911/3135/20.

Крім того, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними в пункті 58 постанови від 26 січня 2021 року в справі № 522/1528/15-ц, пункті 23 постанови від 8 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20 та підпункті 8.49 постанови від 16 листопада 2022 року в справі № 911/3135/20, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року в справі № 916/1415/19 від 2 лютого 2021 року в справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року в справі № 200/606/18, від 23 листопада 2021 року в справі № 359/3373/16-ц, від 25 січня 2022 року в справі № 143/591/20.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 316 ЦК України передбачено що правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина 1 статті 321 ЦК України).

Згідно з частиною 1 статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин 1-3 статті 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У статті 183 ЦК України визначено, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Згідно статті 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17 виснувала, що відсутність конструкції ("за наявності одночасно") в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини 1 статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

У вказаній вище справі № 908/1754/17, в якій заявлено вимоги про припинення права на частку у спільній власності та визнання права власності, Велика Палата Верховного Суду зауважила, що лише відмова у задоволенні вимоги позивача про припинення права власності на частку у праві спільної власності на нерухоме майно (визнати право на яку за собою позивач просив суд) є підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання права власності позивача на цю частку (пункт 64).

Крім того, Верховний Суд у постанові від 9 вересня 2024 року в справі № 671/1543/21 підтвердив, що визнання права власності на частку у спільному майні за одним співвласником неможливе без одночасного припинення права власності на цю частку у іншого співвласника.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 зазначала про намір набути у власність належну відповідачам спільно 1/2 частину у праві власності на неподільні речі (транспортні засоби) шляхом стягнення з неї на користь відповідачів грошової компенсації за відповідну частку кожного.

У подальшому протягом розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 надала докази внесення вартості частки відповідача ОСОБА_3 на депозитний рахунок

суду та нотаріально посвідчену заяву відповідача ОСОБА_2 про виплату його частки у рухомому майні.

Стаття 365 ЦК України регулює правовідносини щодо припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Водночас реалізація співвласником свого суб`єктивного права, передбаченого зазначеною статтею (подання відповідного позову з доведенням обставин, передбачених частиною 1 статті 365 ЦК України, внесення вартості частки відповідача на депозитний рахунок суду), спрямована не лише на припинення правовідношення спільної власності (пункт 7 частини 2 статті 16 ЦК України), а саме на набуття відповідного права за рахунок припинення права власності іншого співвласника, що передбачене пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України (визнання права).

Набуття права власності позивачем на припинену частку відповідачів у спільному майні в порядку статті 365 ЦПК України відповідає визначеній частиною 5 статті 11 ЦК України підставі виникнення цивільних прав та обов`язків.

Суд першої інстанції, застосувавши вище наведені положення закону та установивши, що позивач, заявляючи позовну вимогу про визнання за нею права власності на частку відповідачів у спільному майні у відповідності до статті 365 ЦК України не заявила вимоги про припинення права власності відповідачів на таку частку, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Беручи до уваги зміст статті 365 ЦК України та вказані вище правові висновки Великої Палати Верховного Суду і Верховного Суду щодо застосування цієї норми права, колегія суддів вважає недоречними доводи скаржника про те, що вимога про припинення права власності відповідачів у їх частці не є самостійною вимогою, а є наслідком задоволення вимоги про визнання права власності на спірне майно. Тобто положення статті 365 ЦК України скаржник тлумачить на власний розсуд, що не може бути підставою для скасування рішення суду.

Оскільки право на спадкове майно виникає з часу відкриття спадщини, а не з моменту отримання свідоцтва про право на неї, доводи скаржника про те, що відповідачі прийняли у спадщину спірне майно, але не оформили його, не вказує на неправильність застосування судом першої інстанції положень статті 365 ЦК України.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що суд першої інстанції не забезпечив ефективного захисту порушеного права позивача.

Також, ураховуючи наведені положення закону, колегія суддів вважає безпідставними доводи скаржника про те, що відповідач ОСОБА_2 визнав позовні вимоги, частка у майні якого становить 3/8, а відповідач ОСОБА_3 , частка якого у майні становить 1/8, взагалі не проявляв інтересу до даної справи.

Як правильно зазначив суд першої інстанції визнання відповідачем ОСОБА_2 позову не може бути безумовною підставою до задоволення позовних вимог, оскільки це суперечить приписам статті 365 ЦК України, а також порушує права іншого відповідача

ОСОБА_3 , незважаючи на те, що він не приймав активну участь у розгляді справи та не подавав заперечень проти позовних вимог.

У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (частина 4 статті 206 ЦК України).

В оскаржуваному рішенні суд, дослідивши матеріали спадкової справи, установив, що до нотаріуса з претензіями звернулися кредитори спадкодавця ОСОБА_4 , проте позивачем не залучено до участі у справі кредиторів померлого. Додатково суд зазначив, що визнання відповідачем ОСОБА_2 позову може вплинути на права та інтереси кредиторів спадкодавця, які до участі у справі не залучені.

Доводи скаржника про те, що позивач не входить до кола спадкоємців ОСОБА_4 і їй невідомо про кредиторів останнього вище вказаного висновку суду не спростовують та відповідно не можуть бути підставою для скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для скасування рішення суду, оскільки зводяться до власного тлумачення відповідачем норм законодавства, які регулюють дані правовідносини, та необхідності переоцінки доказів.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Європейський суд з прав людини указав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року).

Враховуючи встановлені судом обставини, рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 3 листопада 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді: