Справа № 727/2674/23
Провадження № 2-з/727/10/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Чернівці

Суддя Шевченківського районного суду м. Чернівці Калмикова Ю. О., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення доказів,

УСТАНОВИЛА:

ОСОБА_1 звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці із заявою про забезпечення доказів.

В обґрунтування заяви про забезпечення доказів ОСОБА_1 посилається на те, що під час розгляду справи позивачам стало відомо, що Чернівецькою міською радою прийнято рішення 70 сесії VIII скликання від 07 листопада 2025 року № 2595 «Про розгляд звернень громадян, фізичних осіб-підприємців та юридичних осіб щодо надання дозволів на розроблення документацій із землеустрою, надання земельних ділянок в оренду та визнання припиненими договорів оренди землі (під нерухомим майном)», яким вирішено надати ОСОБА_2 дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо поділу орендованої (до 27.07.2028) земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0832 га (кадастровий номер :25:003:0068) для будівництва і обслуговування адміністративних будинків, офісних будівель компаній, які займаються підприємницькою діяльністю, пов`язаною з отриманням прибутку (код 03.10) (для обслуговування АЗС) на 2 (дві) земельні ділянки, з них: № 1 орієнтовною площею 0,0785.га, № 2 орієнтовною площею 0,0047 га, з метою викупу земельної ділянки № 1 (підстава: заява ОСОБА_2 , зареєстрована 26.08.2025 р. за № Г-3660/0-24/01 (ДНАП); витяг з Державного реєстру речових прав від 12.05.2023 р. № 332132016).

Зазначене рішення прийнято за наявності відкритого судового спору, предметом якого є правомірність забудови та правові наслідки розміщення цього об`єкта.

Такі дії органу місцевого самоврядування не можуть розцінюватися як нейтральні чи формальні, оскільки поділ земельної ділянки, на якій знаходиться спірний об`єкт, створює нові об`єкти цивільних прав, передбачає можливість присвоєння нових кадастрових номерів, відкриває шлях, до подальшого відчуження або передачі земельних ділянок третім особам та, як наслідок, істотно ускладнює або робить неможливим виконання майбутнього рішення суду у даній справі.

Особливої уваги заслуговує те, що рішення Чернівецької міської ради 70 сесії VIII скликання від 07 листопада 2025 року № 2595 було прийнято до постанови Сьомого апеляційного адміністративного суду у справі № 600/7573/23-а, якою встановлено, що на вказаній земельній ділянці розташована самочинно збудована автозаправна станція.

Постановою суду, яка набрала законної сили, встановлено, що земельна ділянка використовується не за цільовим призначенням, фактично збудований і експлуатований об`єкт не відповідає заявленому проекту будівництва, а правових підстав для його зведення та експлуатації не існує.

За таких обставин дії органу місцевого самоврядування є свідомими і цілеспрямованими, а не випадковими або формальними, і прямо впливають на можливість ефективного судового захисту прав позивачів. Це відповідає ознакам самочинного будівництва, передбаченим статтею 376 Цивільного кодексу України, та створює реальний ризик необоротних наслідків, які неможливо усунути після поділу земельної ділянки.

Отже, рішення про поділ земельної ділянки було прийняте не у правовій невизначеності, а за умов, коли органу місцевого самоврядування було відомо про наявність судового спору та встановлені судом ознаки самочинного будівництва. За таких обставин дії щодо зміни правового режиму земельної ділянки слід розцінювати як свідомі та спрямовані на створення ситуації, за якої ефективний судовий захист прав позивачів буде унеможливлений або суттєво ускладнений.

На підставі викладеного просила суд заборонити відповідачу ОСОБА_2 , Чернівецькій міській раді, її виконавчим органам, посадовим особам, комунальним підприємствам, а також будь-яким фізичним та юридичним особам вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки (кадастровий номер :25:003:0068 (та/або новоутворені земельні ділянки), на якій розміщена самочинно збудована автозаправна станція за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема здійснювати поділ, об`єднання, відчуження, передачу у власність чи користування, зміну цільового призначення, державну реєстрацію речових прав, внесення будь-яких змін до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав, до набрання законної сили рішенням суду у даній цивільній справі.

Розглянувши клопотання про забезпечення доказів, суд дійшов наступного.

Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "Право на ефективний засіб юридичного захисту" встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Згідно з пунктом 43 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Шмалько проти України" право на суд одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак, це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. При цьому, невжиття заходів забезпечення позову може призвести до утруднення виконання рішення суду, а відтак й до порушення права особи на до доступ до правосуддя, в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із механізмів забезпечення ефективного юридичного захисту є передбачений національним законодавством України інститут вжиття заходів забезпечення позову. Вжиття заходів забезпечення позову має на меті запобігти істотному ускладненню чи унеможливленню виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких від звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав визначених законом (ч. 1 ст. 149 ЦПК України).

Подана до суду заява мотивована обґрунтованими припущеннями ОСОБА_1 про можливість утруднення чи навіть унеможливлення виконання майбутнього судового рішення.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позов.

Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може приховати майно, розтратити його, продати, знецінити. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 у справі №381/4019/18.

Отже, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може привести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України, види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Предметом спору є визнання автозаправочної станції (АЗС), рекламна назва «Євронафта», по вул. Каспрука, 13 у м. Чернівці, яка розташована на орендованій земельній ділянці у Чернівецької міської Ради з кадастровими номерами :25:003:0068 і :25:003:0070 самочинно збудованою АЗС, а також зобов`язати Відповідача - ОСОБА_2 знести самочинно збудовану АЗС.

Забезпечити позов просять шляхом заборони відповідачу ОСОБА_2 , Чернівецькій міській раді, її виконавчим органам, посадовим особам, комунальним підприємствам, а також будь-яким фізичним та юридичним особам вчиняти будь-які дії щодо земельної ділянки (кадастровий номер :25:003:0068 (та/або новоутворені земельні ділянки), на якій розміщена самочинно збудована автозаправна станція за адресою: АДРЕСА_2 , зокрема здійснювати поділ, об`єднання, відчуження, передачу у власність чи користування, зміну цільового призначення, державну реєстрацію речових прав, внесення будь-яких змін до Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав, до набрання законної сили рішенням суду у даній цивільній справі.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) зазначено, що «ключовим при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову є встановлення: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами та 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії».

Позовна заява та додані до неї документи дозволяють зробити висновок, що при обраному позивачем способі захисту прав та інтересів перш за все підлягає встановленню сам факт того, що будівництво є самочинним. Тобто зазначені позивачем у заяві про забезпечення позову обставини щодо земельної ділянки, підлягають дослідженню під час розгляду позовних вимог у цій справі. Крім того, заявником не надано підтвердження і обґрунтування взаємозв`язку такого виду забезпечення із впливом на виконання рішення суду щодо предмету спору про визнання і знесення самочинно збудованої АЗС, оскільки спорудження і земельна ділянки є двома різними об`єктами права власності і з приводу земельної ділянки між сторонами спору не виникало.

Слід зазначити, що вжитий захід забезпечення позову повинен бути спрямованим виключно на обмеження суб`єктивних прав відповідача щодо вчинення дій, які можуть ускладнити для позивача виконання рішення.

Суд додатково зазначає, що визначені п. 2, 4 ч. 1 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову не можуть стосуватися невизначеного кола осіб, встановлення заборони щодо яких унеможливить виконання судового рішення про вжиття заходів забезпечення позову, водночас заявник просить встановити заборону на вчинення певних дій крім відповідача будь-яким іншим особам, а також Чернівецькою міською радою, яка не є учасником справи.

Враховуючи викладене, суд доходить до висновку, що заява про забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 116-117, 258-260 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про забезпечення доказів.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання.

Суддя Ю. О. Калмикова