ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 757/61563/19-ц

провадження № 61-6154св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року в складі судді Остапчук Т. В. та постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року в складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про стягнення коштів за договорами банківських вкладів, 3 % річних та пені.

Позов мотивований тим, що між ним та Закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», у період з 14 жовтня 2004 року до 27 грудня 2004 року укладено 32 договори депозитних вкладів на загальну суму у розмірі 2 760 640,00 дол. США строком на три місяці кожний.

Після закінчення строку вкладів він неодноразово звертався до банку з вимогою про повернення коштів та нарахованих відсотків, проте службовими особами банку йому повідомлялось про тимчасову неможливість такого повернення.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь кошти за договорами банківських вкладів у загальній сумі 8 217 373,60 дол. США та 10 666 012 940,20 грн, з яких: 2 760 640 дол. США - номінальна сума вкладів; 78 949,80 дол. США - проценти за три місяці строку дії депозитних договорів; 4 225 207,45 дол. США - проценти за період після закінчення строку депозитних договорів; 1 152 576,35 дол. США - 3 % річних; 429 751 921,52 дол. США - пеня відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживача», що еквівалентно 10 666 012 940,20 грн.

Востаннє уточнивши позовні вимоги в травні 2024 року, ОСОБА_1 просив задовольнити позовні вимоги з урахуванням заяви про часткову відмову від позовних вимог, визнання позивачем розрахунків відповідача щодо нарахування процентів на депозит «на вимогу» та застосування позовної давності до вимоги про стягнення 3 % річних за статтею 625 ЦК України, а саме стягнути на його користь з АТ КБ «ПриватБанк» кошти за договорами банківського вкладу у дол. США в загальній сумі 2 418 621,33 дол. США, з яких: 1 940 640,00 дол. США - номінальна сума вкладів за 30 депозитними договорами, 56 061,23 дол. США - проценти за 3 місяці строку дії депозитних договорів, 242 074,40 дол. США - проценти за ставкою на вимогу 1 % за період після закінчення строків депозитних договорів до 03 травня 2017 року включно, 497,46 дол. США - проценти за період з 04 травня 2017 року до 01 листопада 2019 року за ставкою на вимогу 0,01 %, 179 348,24 дол. США - 3 % річних за частиною другою статті 625 ЦК України за 1096 днів перед зверненням з позовом до суду.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 за договорами депозитного вкладу суму вкладів у розмірі 1 890 640,00 дол. США; відсотки за договорами у розмірі 78 432,49 дол. США; 3 % річних у розмірі 170 312,99 дол. США; пеню відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у розмірі 183 176,23 грн, а всього - 2 139 385,48 дол. США, 183 176,23 грн. У задоволенні інших вимог позову відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 2 419 976,11 дол. США, які складаються з: 1 940 640,00 дол. США - номінальна сума вкладів; 56 671,32 дол. США - проценти за три місяці строку дії депозитних договорів; 242 857,34 грн - проценти за ставкою «на вимогу» (1 %) за період часу після закінчення строків депозитних договорів до 03 травня 2017 року; 4 990,35 дол. США - проценти за ставкою «на вимогу» (0,01 %) за період часу з 04 травня 2017 року до 01 листопада 2019 року; 174 817,10 дол. США - 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за 1096 днів; 68 025 525,00 грн - пеня.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 06 липня 2020 року та від 21 липня 2020 року в постанові Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року виправлено описки та арифметичні помилки.

Ухвалою Верховного Суду від 14 грудня 2022 року прийнято відмову ОСОБА_1 від позовних вимог про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживача» у цій справі. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в зазначеній частині визнано нечинними. Провадження у цій справі в частині позовних вимог про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживача», закрито.

Постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року касаційні скарги АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення коштів за договорами банківських вкладів, 3 % річних скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційний суд зазначив, що банк у своїх запереченнях проти позовних вимог ОСОБА_1 стверджував про недотримання форми договорів банківського вкладу, адже зазначені договори не були підписані уповноваженою від банку особою. Зі слів позивача договори підписував працівник банку ОСОБА_2 . При цьому меморіальні ордери, надані позивачем на підтвердження внесення коштів за депозитними договорами, не містять всіх необхідних реквізитів, передбачених пунктом 8 Глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» Розділу III «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Національного банку України від 14 серпня 2003 № 337, як про те вказав суд апеляційної інстанції, оскільки в них не вказано номерів рахунків, між якими здійснюється валютна операція.

Застосовуючи правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) суд апеляційної інстанції не перевірив, чи був працівник банку - ОСОБА_2 , який, зі слів позивача, підписував спірні депозитні договори та, фактично, отримував кошти від ОСОБА_1 , уповноважений банком на відповідні дії.

Короткий зміст оскаржених судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року, з урахуванням ухвали про виправлення описок від 19 листопада 2024 року, позов задоволено частково, стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 кошти за договорами банківського вкладу у дол. США: за договором від 14 жовтня 2004 року № 0s01756378; договором від 14 жовтня 2004 року № 0s01756379; договором від 14 жовтня 2004 року № 0s01756380; договором від 14 жовтня 2004 року № 0s01756381; договором від 14 жовтня 2004 року № 0s01756384; договором від 19 листопада 2004 року № 0s01756424; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756972; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756973; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756974; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756975; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756976; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756977; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756978; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756979; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756980; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756981; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756982; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756983; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756984; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756985; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756986; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756987; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756988; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756989; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756990; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756991; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756992; договором від 27 грудня 2004 року № 6993; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756994; договором від 27 грудня 2004 року № 077s756971, у загальній сумі 2 176 049,47 дол. США, з яких сума вкладів 1 940 640,00 дол. США, проценти 56 061,23 дол. США за три місяці строку дії депозитних договорів; 3 % річних за частиною дугою статті 625 ЦК України 179 348,24 дол. США. Стягнено з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 9 605,00 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що оскільки в 2004 році між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено ряд договорів про депозитний вклад, на підставі яких в касу банку були внесені суми у визначених розмірах, відповідно до розглянутих у судовому засіданні оригіналів меморіальних ордерів, а 26 травня 2005 року позивач звернувся до банку з заявами про розірвання договору, виплату вкладів і нарахованих процентів, в чому йому було відмовлено, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума вкладів з нарахованими процентами в межах дії договору.

Відмовляючи в позові в частині стягнення процентів по договорам поза межами їх дії за ставкою 1 % та 0,1 %, суд першої інстанції виходив із того, що договори про депозит є розірваними з 26 травня 2005 року, з моменту розірвання договорів нарахування передбачених ними процентів припиняється, а починаючи з 26 травня 2005 року права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України.

Щодо доводів АТ КБ «ПриватБанк» про сплив позовної давності суд зазначив, що представник відповідача подав заяву про застосування положення статті 267 ЦК України щодо наслідків спливу позовної давності до всіх позовних вимог. У цивільному законодавстві закріплено об`єктивні межі застосування позовної давності, які встановлюються: прямо (стаття 268 ЦК України); опосередковано (із врахуванням сутності заявленої вимоги). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України позовна давність не поширюється на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу.

Крім того, суд вказав, що оскільки предметом спору є саме вимоги про стягнення коштів за договорами депозитних вкладів, а нарахування 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України входять до складу грошового зобов`язання, вимоги про стягнення якого нараховані та заявлені у зв`язку із невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу, на зазначені вимоги позовна давність не поширюється.

Доводи відповідача про врахування судом положень податкового законодавства суд відхилив, адже податкові зобов`язання сторін, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України.

Постановою Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року апеляційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без задоволення, а рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року - без змін.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що рішення суду першої інстанції в частині стягнення процентів по договорам поза межами їх дії за ставкою 1 % та 0,1 % ніким не оскаржується та не є предметом апеляційного перегляду.

При цьому судом першої інстанції встановлено, що договори депозитних вкладів та меморіальні ордери з боку відповідача - банку були підписані в різні дати (14 жовтня 2004 року, 19 листопада 2004 року, та 27 грудня 2004 року) його працівником ОСОБА_2 , який займав посаду заступника директора Правобережного відділення AT КБ «ПриватБанк», що не заперечувалося відповідачем, щодо нього порушена кримінальна справа за виявленими фактами розкрадання щодо депозитних вкладників та коштів з карткових рахунків у Правобережному відділенні AT КБ «ПриватБанк» і позивач визнаний потерпілим, від слідства ОСОБА_2 переховується.

Апеляційний суд врахував, що суть кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у розкраданні коштів щодо вкладників та коштів з карткових рахунків банку, зводиться до завдання збитків банку ним, як службовою особою банку, тобто складу злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України - привласнення чужого майна у особливо великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем, де банк має статус потерпілого, тому дії ОСОБА_2 кваліфіковані за фактом завдання збитків банку, а не ОСОБА_1 . Позивач не може нести відповідальність за протиправні дії працівника банку, адже він звернувся й уклав договір з банком, як юридичною собою, а не з його представником, як фізичною особою.

Крім того, суд першої інстанції встановив, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують ту обставину, і що не заперечується відповідачем, що ОСОБА_2 з 2003 року займав посаду в. о. керівника індивідуального бізнесу - начальника відділу по обслуговуванню населення у Правобережному відділенні Дніпропетровського РУ Дніпропетровського регіонального управління AT «КБ «ПриватБанк», а з 2004 року обіймав посаду заступника директора по індивідуальному бізнесу Правобережного відділення банку.

Також судом першої інстанції досліджено висновок експерта від 09 вересня 2013 року, зроблений на замовлення УСБУ в Дніпропетровській області в межах КП №0000015 від 18 січня 2013 року, доданий до позову, серед іншого по депозитним договорам в доларах США та меморіальним ордерам, підписаним до них, експерт зробив висновок, що підписи на них зроблені ОСОБА_2 .

Судом першої інстанції враховано, що та обставина, що на титульній сторінці договорів зазначена директор Правобережного відділення - Добронравова І. І., не може впливати на дійсність даних договорів, доказів того, що ОСОБА_2 не був уповноважений підписувати дані договори, матеріали справи не містять.

Тому апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції не враховані вказівки Верховного Суду, викладені у постанові від 22 лютого 2023 року у цій справі.

Суд апеляційної інстанції вказав, що ОСОБА_1 , отримавши видані банком договори про депозитний вклад з виплатою відсотків та меморіальні ордери про отримання АТ КБ «ПриватБанк» від ОСОБА_1 грошових коштів, не був зобов`язаний перевіряти, чи були зараховані кошти на його депозитний рахунок, з огляду на те, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується, зокрема договором банківського рахунку, а після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція, або інший документ, який підтверджує внесення готівки.

Апеляційний суд також зазначив, що у справі достовірно встановлено факт отримання банком коштів на умовах депозитних договорів та порушення ним термінів повернення коштів на обумовлених у депозитних договорах умовах, що призвело до утворення заборгованості та надало клієнту право вимагати від банку повернути кошти.

Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позивач не надав суду належних доказів внесення коштів банку за договорами банківських вкладів, а додані до позовної заяви на підтвердження зарахування коштів по депозитним договорам меморіальні ордери, не є належними документами, якими може бути оформлено внесення коштів на депозитний рахунок, та не містять всіх необхідних реквізитів, апеляційним судом відхилено. Банк, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , стверджував про недотримання форми договорів банківського вкладу, адже зазначені договори не були підписані уповноваженою від банку особою. Зі слів позивача, договори підписував працівник банку ОСОБА_2 , як заступник директора у Правобережному відділенні ЗАТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровська. Також банк посилався на те, що меморіальні ордери, надані позивачем на підтвердження внесення коштів за депозитними договорами, не містять всіх необхідних реквізитів, передбачених пунктом 8 Глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» Розділу III «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Національного банку України від 14 серпня 2003 № 337, оскільки в них не вказано номерів рахунків, між якими здійснюється валютна операція. Разом з тим, зважаючи на те, що позивачем договори банківського вкладу укладені з відповідачем, в особі працівника Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровська ОСОБА_2., в приміщенні відділення, з оформленням всіх необхідних документів, позивач, який є споживачем банківських послуг, добросовісно очікував, що при укладенні договорів з боку банку було дотримано всіх необхідних процедур, оскільки саме на банк покладається обов`язок прийняття готівки, внесення її на депозитний рахунок та видача вкладнику всіх необхідних документів. Оскільки при укладенні договору ОСОБА_2 , будучи службовою особою банку, видав від імені банку позивачу оригінали договорів та меморіальні ордери на підтвердження факту прийняття від нього коштів, то у позивача були відсутні будь-які підстави сумніватися у дійсності правочину та повноваженнях працівника банку ОСОБА_2 на укладення депозитних договорів та прийняття від нього коштів.

Більш того, раніше договори від імені банку з ОСОБА_1 укладав саме ОСОБА_2 , який був працівником у Правобережному відділенні ЗАТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровська. Тому в позивача не виникли і не мали виникнути сумніви у правомірності укладених правочинів. Укладаючи з банком договори, позивач був впевнений, що його вклади перебувають у безпеці. За таких обставин, враховуючи видачу позивачу оригіналів договорів та меморіальних ордерів, які є підтвердженням внесення коштів на депозит, ймовірні неправомірні дії працівників банку не звільняють банк від обов`язку виконати умови договору, у тому числі повернути позивачу суму депозиту на його вимогу, як вкладника.

При цьому відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб, є обов`язком банку. Тому відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і, як наслідок, не облікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від позивача на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу слід кваліфікувати, як невиконання саме банком своїх обов`язків, внаслідок вчинення працівниками банку протиправних дій.

Посилання банку в апеляційній скарзі на те, що кошти від позивача за укладеними із ним договорами не надходили на рахунки банку, мотивовано були відхилені судом першої інстанції, адже ці обставини не спростовують факт передачі позивачем коштів уповноваженому працівнику банку, а проведення чи не проведення їх через касу та за обліком отриманих від позивача коштів не залежить від волі вкладника і не може обмежувати його право на повернення належних йому коштів банківською установою, яка є стороною депозитних договорів.

Посилання відповідача в апеляційній скарзі на нерелевантність судової практики, застосованої судом першої інстанції, до спірних правовідносин, відхилено апеляційним судом, позаяк рішення суду першої інстанції не суперечить врахованим у ньому правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19) щодо додержання письмової форми договору банківського вкладу, Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20) про те, що за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Апеляційний суд відхилив як необґрунтовані доводи апеляційної скарги про неврахування судом положень податкового законодавства, а саме відсутність вказівки в резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають подальшому утриманню в установленому законом порядку. Податкові зобов`язання сторін, які виникають в зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України.

Необґрунтованими є доводи апеляційної скарги, що суд самостійно здійснив оцінку доказів, що згідно з матеріалами справи потребує спеціальних знань, в тому числі проведення відповідної експертизи, судом першої інстанції на порушення норм процесуального права не було здійснено оцінки доказів, а натомість перебрано на себе невластиві суду функції експерта. Відповідачем не зазначено в межах апеляційної скарги, для з`ясування яких саме обставин, що мають значення для справи, на його думку, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо. Апеляційним судом таких обставин встановлено не було.

Таким чином, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, проаналізувавши всі доводи сторін, дослідивши та надавши правову оцінку всім зібраним у справі доказам за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справах доказів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився апеляційний суд, про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум вкладів разом із нарахованими процентами в межах дії договору, а саме: сум вкладів - 1 940 640,00 дол. США, проценти 56 061,23 дол. США за три місяці строку дії депозитних договорів.

Крім того, оскільки депозитні договори були розірвано 26 травня 2005 року, за період після такого прострочення з відповідача на користь позивача підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Ухвалюючи рішення в цій частині, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, на суму вкладів та капіталізованих процентів з 01 листопада 2016 року по 01 листопада 2019 року в межах строку позовної давності та відповідно до заявлених вимог. При цьому доводи апеляційної скарги не містять заперечень щодо порядку та розміру нарахування процентів в межах дії договору та 3 % річних відповідно до частини другої статті 625 ЦК України.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У травні 2025 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року в частині задоволених позовних вимог скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог; вирішити питання щодо розподілу судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

згідно з частиною третьою статті 367 ЦПК України докази, які були не подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. На підтвердження заявлених вимог позивачем до суду першої інстанції не було надано суду в якості письмових доказів: оригіналу договору від 27 грудня 2004 року № 077s756971 на суму 50 000,00 дол. США та меморіального ордеру від 27 грудня 2004 року №1 на суму 50 000,00 дол. США. Позивач подав до суду клопотання про залишення позовної заяви у відповідній частині вимог без розгляду, але це клопотання судом було залишено без розгляду, адже таке подане поза встановленими процесуальними строками. Висновки апеляційного суду щодо залишення без розгляду судом першої інстанції клопотання позивача про залишення позовних вимог без розгляду в частині вимог про стягнення коштів за договором від 27 грудня 2004 року № 077s756971 є такими, що не ґрунтуються на жодній правовій нормі. Так, представник відповідача під час підготовчого засідання подав клопотання про витребування оригіналів документів, а представник позивача зазначив, що відповідні оригінали будуть надані самим позивачем під час розгляду справи по суті. Проте при розгляді справи по суті, при дослідженні доказів судом було виявлено відсутність вказаного договору, після чого наступного засідання представник позивача надав клопотання про залишення позовних вимог у відповідній частині без розгляду. Враховуючи, що зазначене клопотання було подано представником позивача під час розгляду справи по суті, суд першої інстанції правомірно залишив це клопотання без розгляду. Водночас суд апеляційної інстанції безпідставно вказав, що суд першої інстанції формально підійшов до вирішення відповідного клопотання;

договір банківського вкладу вважається укладеним з моменту зарахування коштів на депозитний рахунок вкладника. Серед наданих позивачем документів в обґрунтування позовних вимог відсутні документи, які підтверджують дотримання письмової форми договорів про депозитний вклад та внесення грошових коштів до АТ КБ «ПриватБанк» - документ, встановленої форми, які відповідають вимогам відповідних нормативно-правових актів про внесення готівки в касу АТ КБ «ПриватБанк» як банківський вклад. Крім того, для оформлення банківського вкладу в обов`язковому порядку відкривається особистий рахунок клієнта на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського рахунку. Спірні договори про депозитний вклад не містять даних про відкриті рахунки банківського вкладу, їх також не надано позивачем на підтвердження своїх доводів;

факт зарахування коштів на банківський депозитний рахунок має бути доведений виключно касовим документом, який видається клієнту (вкладнику) у вигляді квитанції (грошового чеку) або прибуткового касового ордеру, а факт зарахування коштів на депозитний рахунок в іноземній валюті - виключно прибутковим касовим ордером. Позивач же надав разом із позовною заявою як доказ щодо підтвердження факту зарахування сум по депозитним договорам меморіальні ордери. При цьому меморіальний ордер як розрахунковий документ використовується банками у двох випадках: для оформлення операцій щодо списання коштів з рахунку платника; для оформлення внутрішньобанківських операцій. Отже, внесення коштів вкладником на депозитний рахунок не може бути оформлено меморіальним ордером. З урахуванням тієї обставини, що меморіальний ордер не відноситься до документів, які підтверджують факт внесення готівкових коштів на вкладний (депозитний) рахунок, в матеріалах справи не міститься жодного документа, що підтверджує внесення вкладником відповідних грошових сум на вкладні (депозитні) рахунки, які б відповідали вимогам нормативно - правових актів у сфері банківської діяльності, що діяли на момент укладення договорів. Суди частково задовольняючи позовні вимоги взяли до уваги оригінали меморіальних ордерів, які не відповідають вимогам чинного законодавства з урахуванням того, що грошові кошти начебто вносилися готівкою, а меморіальний ордер складається при безготівкових розрахунках. Крім того, матеріали справи не містять жодного доказу внесення вкладником грошових сум по депозитних договорах: від 03 грудня 2004 року № 0s01756519 на суму 300 000,00 дол. США з терміном дії до 04 березня 2005 року; від 03 грудня 2004 року № 0s01756521 на суму 300 000,00 дол. США з терміном дії до 04 березня 2005 року; від 03 грудня 2004 року № 0s01756524 на суму 220 000,00 дол. США з терміном дії до 04 березня 2005 року;

розрахунковий документ (меморіальний ордер) має містити код платника (для фізичних осіб - ідентифікаційний номер), код отримувача (для фізичних осіб - ідентифікаційний номер), рахунок платника (зазначається рахунок платника в банку), рахунок отримувача (зазначається номер рахунку отримувача в банку). Надані позивачем меморіальні ордери не містять вказаних даних у відповідних графах меморіальних ордерів. Зокрема, замість номеру рахунку одержувача вказані номери договорів про депозитний вклад. Крім того, ці меморіальні ордери в графі підписи не містять даних про посаду, прізвище та ініціали особи, яка їх підписала, що виключає можливість ідентифікації підписанта. За яких обставин ОСОБА_1 отримав ці ордери, ким і коли вони дійсно видані достовірно не відомо. Позивач наполягав, що на правовідносини між ним та банком розповсюджується дія норм Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до частини восьмої статті 10 вказаного Закону встановлено, що виконавець залежно від характеру і специфіки виконаної роботи (наданої послуги) зобов`язаний видати споживачеві розрахунковий документ, що засвідчує факт виконання роботи (надання послуги). При цьому споживач в силу положень Закону України «Про захист прав споживачів» наділений рядом прав, зокрема вимагати надання письмового розрахункового документа, який би підтверджував внесення ОСОБА_1 готівкових коштів до ПАТ КБ «ПриватБанк» або на відмову від укладення договорів. Проте із наданих пояснень, доводів та документів не вбачається, що ОСОБА_1 був примушений (або вимушений під впливом якихось обставин) до укладення будь-яких правочинів із банком, зокрема і тих, які є предметом позову в цій справі, передачі грошових коштів без підтверджуючих документів. Інших документів, крім невідомо ким складених меморіальних ордерів, на підтвердження внесення грошових коштів до ПАТ КБ «ПриватБанк» позивач не надав. Для спростування належності та допустимості меморіальних ордерів, як документів в підтвердження внесення готівки, банк надав копію висновку № 8264 судово-економічної експертизи у цивільній справі № 2-278/07 за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання депозитних договорів та стягнення коштів. Висновки експертизи ґрунтуються виключно на положеннях законодавства, яке регулює правовідносини з оформлення банківського вкладу та внесення готівки в касу банку. При цьому висновком судово-економічної експертизи встановлено, що надані меморіальні ордери не можуть вважатись підтвердженням надходження грошових коштів до каси банку. Отже, надані позивачем меморіальні ордери є недопустимими доказами внесення ОСОБА_1 готівки за договорами про банківський депозит. Судами при винесенні рішення не надано цим обставинам належної оцінки;

відповідно до довідки банку від 20 листопада 2006 року № 08.01.07.08.0.0.0/1855 право підпису на депозитних договорах мали співробітники банку: директор Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» Добронравова І. І. та заступник директора Правобережного відділення Цемашко Р. Е. Водночас у ОСОБА_2 не було повноважень на укладення договорів депозитних вкладів, адже відповідно до наданої інформації банком, при переміщенні на посаду заступника директора відділення довіреність на право підписання договорів не була оформлена. Суди не надали належної оцінки поданим у справі доказам, не навели підстав для їх відхилення, хоча ця обставина свідчить про підписання договору неуповноваженою особою банку;

згідно з Правилами організації статистичної звітності, що подається до Національного банку України, затвердженими постановою Правління Національного банку України (пояснень щодо заповнення форми № 625 «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку») у звіті форми № 625 надавалася інформація до Національного банку України про всі здійснені банком пасивні операції за кожним кредитором (контрагентом/інсайдером), якщо загальна сума зобов`язань банку щодо цього кредитора на звітну дату становить 2 млн грн і більше. При цьому форма розроблена з метою отримання інформації, яка необхідна для оцінки та контролю за концентрацією ризиків у банках, що виникають під час здійснення ними пасивних операцій, а також реалізації визначених законодавством України завдань Національного банку України щодо забезпечення наглядової діяльності і створення ефективного інструменту банківського нагляду. Від Національного банку України отримано відповідь, що за інформацією, наданою Департаментом нагляду за фінансовими установами Національного банку України, у разі укладання, зазначених у листі Банку договорів з ОСОБА_1 , інформація про них мала б відображатися у формі № 625. Проте вибірковою перевіркою не виявлено у формі № 625 банку інформації про договори, укладені з ОСОБА_1 . Суд апеляційної інстанції не надав оцінки вказаним доказам та не зазначив підстав та мотивів їх відхилення;

досудове слідство відносно ОСОБА_2 було зупинене майже одразу після порушення кримінальної справи (№ 131), відповідно справа не направлена до суду, не встановлені всі фактичні обставини у цій справі, особа не визнана винуватою (або невинуватою), відсутні будь-які підтверджені доказами факти про нанесену шкоду ОСОБА_1 , не встановлено факт того, що ОСОБА_2 брав грошові кошти (зокрема у ОСОБА_1 ), не встановлений факт наявності у ОСОБА_1 на той період готівки (по всіх депозитах) в розмірі 2 760 640,00 дол. США, не встановлений факт того, чи діяв ОСОБА_2 як працівник ПАТ КБ «ПриватБанк», чи як фізична особа. Виключно в межах розслідування кримінальної справи можливо встановити ці фактичні дані. У зв`язку із зупиненням досудового слідства, всі обставини, які містяться в матеріалах кримінальної справи № 131 є на сьогоднішній день виключно припущеннями, без встановлення взаємозв`язку між фактами, певними особами та їх діями;

судові рішення, на які посилався позивач, стосуються реальних правовідносин між банками та клієнтами, які внесли гроші на депозит. У різних справах наявні різні фактичні обставини, до яких застосовано відповідний матеріальний закон; в кожній справі є особливі обставини, які підлягають з`ясуванню, тому беззаперечне застосування правової позиції, викладеної в судових рішеннях в інших справах, не правильно застосовувати до цієї справи;

у зв`язку із недоведеністю (відсутністю належності та допустимі доказів) факту внесення ОСОБА_1 до банку грошових коштів, відсутні і підстави для нарахування та стягнення процентів за договором банківського вкладу та застосування відповідальності на підставі статті 625 ЦК України, частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Крім того, наявність у кредитора можливості стягувати з боржника надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки з засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання неустойка перетворюється на несправедливе джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором;

суд апеляційної інстанції не врахував додаткові пояснення відповідача щодо врахування положень податкового законодавства при прийнятті судом рішення у справі. Чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними ПК України. З метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання та з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при існуванні відкритого виконавчого провадження щодо виконання такого рішення, виникають питання стосовно порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, а також для унеможливлення покладення обов`язку щодо сплати податків та зборів з доходу позивача за рахунок власних коштів банку (боржника), оскільки чинним законодавством не передбачено роз`яснення порядку виконання рішення суду у випадку залишення постанови апеляційного суду без змін або зміни судового рішення касаційним судом, необхідним є зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.

Аналіз доводів касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються лише в частині задоволених позовних вимог про стягнення коштів за договорами банківських вкладів та 3 % річних. В іншій частині судові рішення судів не оскаржуються та в касаційному порядку не переглядаються.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У серпні 2025 року від ОСОБА_1 надійшов відзив на касаційну скаргу, який підписано представником ОСОБА_3 . Просить касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишити без розгляду, а оскаржені судові рішення - залишити без змін.

Відзив на касаційну скаргу обґрунтовано тим, що:

відповідачем не було зазначено і обґрунтовано у тексті касаційної скарги, який саме висновок Верховного Суду про застосування норми права у подібних правовідносинах не був врахований судами. Наведені відповідачем у скарзі правові позиції є нерелевантними у спірних правовідносинах;

доводи банку, що всупереч частині третій статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не врахував заперечень АТ КБ «ПриватБанк» щодо вимоги позивача дослідити оригінали договору від 27 грудня 2004 року № 077s756971 та меморіального ордеру від 27 грудня 2004 року № 1 на суму 50 000,00 дол. США і судом апеляційної інстанції безпідставно задоволено клопотання позивача та досліджено оригінали спірного договору, хоча суду не було надано жодного доказу на підтвердження неможливості їх подання в суді першої інстанції, є необґрунтованими. Позивач не заявляв клопотання про долучення і дослідження оригіналу зазначених договору і меморіального ордеру на стадії апеляційного перегляду. Крім того, оскаржуване рішення суду першої інстанції було ухвалене за результатом нового розгляду справи, направленої до суду першої інстанції постановою Верховного Суду. Під час нового розгляду справи суд першої інстанції та представник відповідача оглянули оригінали депозитних договорів та меморіальних ордерів до них, в тому числі оригінали договору від 27 грудня 2004 року № 077s756971 та меморіального ордеру від 27 грудня 2004 року № 1 на суму 50 000,00 дол. США, про що зазначено в тексті рішення суду. Відповідне твердження стосується постанови Київського апеляційного суду від 24 червня 2020 року, яку надалі було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції;

відповідачем не доведено порушення судами вказаних правових норм, а, відповідно, не доведено відсутність між сторонами спору з приводу правовідносин за договорами банківських вкладів. Натомість досліджені та встановлені судами обставини вказують на реальність та доведеність виникнення таких правовідносин;

відповідач помилково стверджує про відступлення судами від висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року (провадження № 6-11цс14) та Верховного Суду від 18 травня 2018 року у справі № 761/18883/15-ц (провадження № 61-20039св18), від 06 червня 2018 року у справі № 299/540/15-ц (провадження № 61-21611св18), від 10 липня 2019 року у справі № 522/23036/15-ц (провадження № 61-21816св18), при дослідженні питання дотримання письмової форми договору банківського вкладу;

відповідач безпідставно зазначає про те, що надані позивачем як доказ укладення депозитних договорів меморіальні ордери є неналежним доказом через відсутність в таких ордерах усіх необхідних реквізитів. Надаючи оцінку відповідним доводам, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували відповідь Національного банку України від 12 грудня 2011 року та дійшли правильного висновку, що меморіальні ордери містять усі необхідні реквізити і підтверджують внесення позивачем ОСОБА_1 готівки у платіжну систему АТ КБ «ПриватБанк»;

відповідач належним чином не довів відсутність повноважень у ОСОБА_2 не тільки підписувати договори і ордери, а й вчиняти в цілому дії щодо залучення депозиту, приймати кошти від вкладника (позивача). Більш того, суди врахували вказівки Верховного Суду в цій справі;

позивач не несе відповідальність за недотримання банком і його працівниками вимог нормативних документів у сфері розміщення банківських вкладів, здійснення обліку та контролю за такими операціями. Тому твердження відповідача про відсутність інформації про вклади позивача у Звіті про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку (форма 625) є необґрунтованими;

наведене відповідачем твердження про недоведеність тієї обставини чи діяв працівник банку ОСОБА_2 в період виникнення спірних правовідносин як працівник банку чи як фізична особа є безпідставним. Суди на підставі дослідження наявних в справі доказів правильно встановили, що позивач договори банківського вкладу укладав з відповідачем в особі працівника Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 , в приміщенні відділення, з оформленням всіх необхідних документів. Тому позивач, який є споживачем банківських послуг, добросовісно очікував, що при укладенні договорів з боку банку було дотримано всіх необхідних процедур, оскільки саме на банк покладається обов`язок прийняття готівки, внесення її на депозитний рахунок та видача вкладнику всіх необхідних документів. Оскільки при укладенні договору ОСОБА_2 , будучи службовою особою банку, видав від імені банку позивачу оригінали договорів та меморіальні ордери на підтвердження факту прийняття від нього коштів, то у позивача були відсутні будь-які підстави сумніватися у дійсності правочину та повноваженнях працівника банку на укладення депозитних договорів та прийняття від нього коштів. При цьому ймовірні неправомірні дії працівників банку не звільняють банк від обов`язку виконати умови договору, у тому числі повернути позивачу суму депозиту на його вимогу, як вкладника. Суди також врахували, що суть кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_2 у розкраданні коштів щодо вкладників та коштів з карткових рахунків ЗАТ КБ «ПриватБанк» зводиться до завдання збитків банку ним, як службовою особою банку, тобто складу злочину, передбаченого частиною п`ятою статті 191 КК України (привласнення чужого майна у особливо великих розмірах шляхом зловживання своїм службовим становищем), де банк має статус потерпілого. Отже, дії ОСОБА_2 кваліфіковані за фактом завдання збитків банку, а не ОСОБА_1 ;

суди дійшли правильних висновків про доведеність укладення договорів депозитних вкладів та обґрунтованість здійснених розрахунків суми процентів по депозитам та 3 % річних. Відповідач, ні при розгляді справи, ні в касаційній скарзі не навів належних, достатніх аргументів і розрахунків, як щодо помилковості здійснення розрахунків, так і щодо неправильного застосування судами судової практики;

відповідач як підставу для скасування оскаржуваних судових рішень зазначає, що нарахування неустойки є явно завищеною та не відповідає передбаченим частиною третьою статті 509, частинами першою - другою статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а тому суд має право її зменшити. Проте наведена підстава є необґрунтованою, оскільки позивач під час розгляду справи у касаційному суді (під час першого розгляду справи) подав заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживача», яку касаційний суд прийняв. Отже, наведена відповідачем підстава є необґрунтованою, і стосується судового рішення суду апеляційної інстанції, яке скасовано постановою Верховного Суду від 22 лютого 2023 року;

податкові зобов`язання сторін, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України. Тому твердження відповідача про неправильне зазначення судами в оскаржуваних рішеннях розміру коштів відсотків на депозит без урахування податків є безпідставним.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 02 червня 2025 року касаційну скаргу АТ КБ «ПриватБанк» залишено без руху та надано строк для усунення її недоліків. Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 02 червня 2025 року указані недоліки було усунуто.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 757/61563/19-ц та витребувано справу із суду першої інстанції. Цією ж ухвалою в задоволенні клопотання АТ КБ «ПриватБанк» про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року відмовлено.

У серпні 2025 року матеріали справи № 757/61563/19-ц надійшли до Верховного Суду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 08 липня 2025 року зазначено, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 18 травня 2018 року в справі № 761/18883/15-ц, від 31 липня 2019 року в справі № 201/13687/16-ц, від 28 березня 2018 року в справі № 757/1536/15-ц, від 19 лютого 2020 року в справі № 201/15704/15, від 05 червня 2019 року в справі № 757/32522/17-ц, від 02 жовтня 2019 року в справі № 201/18575/17, від 20 грудня 2019 року в справі № 757/18977/18-ц, від 29 січня 2020 року в справі № 757/53464/18, від 12 лютого 2020 року в справі № 757/42043/18-ц, від 19 лютого 2020 року в справі № 757/49408/18-ц, від 20 березня 2019 року в справі № 161/4985/17, від 18 травня 2018 року в справі № 761/18883/15-ц, від 06 червня 2018 року в справі № 299/540/15-ц, від 10 липня 2019 року в справі № 522/23036/15-ц та у постанові Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року в справі

№ 6-11цс14; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частиною третьою статті 411 ЦПК України).

Фактичні обставини справи

Суди встановили, що ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» в 2004 році уклали договори про депозитний вклад, зокрема:

14 жовтня 2004 року договір № 0s01756378 про депозитний вклад на суму 282 640,00 дол. США строком до 15 січня 2005 року із процентною ставкою 11 % річних;

14 жовтня 2004 року договір № 0s01756379 про депозитний вклад на суму 2 000,00 дол. США строком до 15 січня 2005 року із процентною ставкою 11 % річних;

14 жовтня 2004 року договір № 0s01756380 про депозитний вклад на суму 2 000,00 дол. США строком до 15 січня 2005 року із процентною ставкою 11 % річних;

14 жовтня 2004 року договір № 0s01756381 про депозитний вклад на суму 2 000,00 дол. США строком до 15 січня 2005 року із процентною ставкою 11 % річних;

14 жовтня 2004 року договір № 0s01756384 про депозитний вклад на суму 2 000,00 дол. США строком до 15 січня 2005 року із процентною ставкою 11 % річних;

19 листопада 2004 року договір № 0s01756424 про депозитний вклад на суму 450 000,00 дол. США строком до 20 лютого 2005 року із процентною ставкою 11 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756971 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756972 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року між ОСОБА_1 та ЗАТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір № 077s756973 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756974 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756975 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756976 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756977 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756978 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756979 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756980 на суму 50 000,00 доларів США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756981 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756982 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756983 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756984 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756985 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756986 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756987 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756988 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756989 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756990 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756991 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756992 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756993 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних;

27 грудня 2004 року договір № 077s756994 на суму 50 000,00 дол. США строком до 28 березня 2005 року із процентною ставкою 11,80 % річних.

Пунктами 6, 9 договорів передбачалось, що вкладник має право на отримання нарахованих процентів по закінченню кожного періоду нарахування процентів, вказаного в п. 1 договору, прочинаючи з наступного робочого дня після дати укладення договору за цілу кількість періодів нарахування, які минули з моменту укладення договору. Сторони мають право достроково розірвати даний договір у відповідності з діючим законодавством, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дня до дати розірвання договору.

На підставі вказаних договорів ОСОБА_1 внесені в касу банку суми у визначених розмірах, відповідно до оглянутих у судовому засіданні оригіналів меморіальних ордерів від 14 жовтня 2004 року № 01, 02, 03, 04, від 19 листопада 2004 року № 01, від 27 грудня 2004 року № 01, 02, 03, 04, 05, 06, 07, 08, 09, 10, 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22, 23, 24.

26 травня 2005 року ОСОБА_1 звертався до відділення банку із заявами про повернення вкладів та розірвання договорів про депозитний вклад, а 01 червня 2005 року - із заявами про виплату процентів по вкладам.

Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 09 липня 2008 року в справі № 4-222/08 постанову слідчого СВ ЗГУ УМВС України в Запорізькій області від 12 лютого 2007 року про порушення кримінальної справи відносно ОСОБА_1 за ознаками злочину, передбаченого статтею 15, частиною четвертою статті 190 КК України скасовано, у порушенні кримінальної справи за ознаками злочину, передбаченого статтею 15, частиною четвертою статті 190 КК України відмовлено.

Листом ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 08 червня 2005 року повідомлено ОСОБА_1 на його заяви від 26 травня 2005 року, що в даний час з приводу обставин, вказаних у заявах, проводиться службова перевірка, після її завершення буде вирішено питання про повернення вкладів, про результати розгляду заяв по суті заявнику буде повідомлено в найближчий час.

Згідно з висновком службового розслідування по факту виявлення і вилучення у заступника директора Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2. печатки прибуткової каси під № 25, встановлено, що з причин неналежного виконання головними бухгалтерами обов`язків по забезпеченню обліку печаток та штампів, а також відсутності належного контролю за діяльністю підпорядкованих співробітників з боку директора Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_4 , починаючи з листопада 2004 року, у відділенні існувало дві печатки прибуткової каси під № 25, одна з яких необліковано знаходилась у ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 27 жовтня 2005 року, 27 грудня 2004 року колишнім заступником директора відділення ОСОБА_2 підписані договори про депозитні вклади, кожен на суму 50 000,00 дол. США, № 077S756971, № 077S756972, № 077S756973, № 077S756974, № 077S756975, № 077S756976, № 077S756977, № 077S756978, № 077S756979, № 077S756980, № 077S756981, № 077S756982, № 077S756983, № 077S756984, № 077S756985, № 077S756986, № 077S756987, № 077S756988, № 077S756989, № 077S756990, № 077S756991, № 077S756992, № 077S756993, № 077S756994, дані договори до програмного комплексу банка не введені, по рахункам банка не обліковуються. Депозитні рахунки не відкривались. Номери договорів вказані довільно. По даним бухгалтерського обліку грошові кошти ОСОБА_1 в сумі 1 200 000,00 дол. США до банку не надходили.

Згідно з висновком експерта від 09 вересня 2013 року № 42, складеного Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз СБУ в межах кримінальної справи № 0000015 від 18 січня 2013 року, підписи в графах «Виконавець» і «БАНК» в 48 договорах про депозитні вклади з виплатою процентів щомісячно: від 14 жовтня 2004 року № 0s01756378, № 0s01756379, № 0s01756380, № 0s01756381, № 0s01756384; від 25 жовтня 2004 року № 0s48756116, № 0s48756117, № 0s48756118, № 0s48756119, № 0s48756120, № 0s48756121; від 04 листопада 2004 року № 0s48756128; від 19 листопада 2004 року № 0s1756424; від 03 грудня 2004 року № 0s1756519, № 0s1756521, № 0s1756524; від 27 грудня 2004 року № 077S756971, № 077S756972, № 077S756973, № 077S756974, № 077S756975, № 077S756976, № 077S756977, № 077S756978, № 077S756979, № 077S756980, № 077S756981, № 077S756982, № 077S756983, № 077S756984, № 077S756985, № 077S756986, № 077S756987, № 077S756988, № 077S756989, № 077S756990, № 077S756991, № 077S756992, № 077S756993, № 077S756994 виконані ОСОБА_2 .

Підписи в графі «Підписи» в 45 меморіальних ордерах: від 14 жовтня 2004 року № 01 (на суму 2 000,00 дол. США), від 14 жовтня 2004 року № 02-04, від 25 жовтня 2004 року № 01-06, від 04 листопада 2004 року № 06, від 19 листопада 2004 року № 01, від 27 грудня 2004 року № 01-24 виконані ОСОБА_2 .

Листом ЗАТ КБ «ПриватБанк» від 23 серпня 2005 року повідомлено ОСОБА_1 з приводу його звернення про повернення вкладів, що договори від 31 січня 2005 року № 177S756063 - 177S756070, укладені кожен на суму 500 000,00 грн, в базі даних банку не числяться, грошові кошти по договорам до банку не надходили. В процесі проведення службового розслідування встановлено, що грошові кошти по договорам від 31 січня 2005 року № 177S756063 - 177S756070, укладені кожен на суму 500 000,00 грн, знаходяться в розпорядженні колишнього заступника керівника Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 . В зв`язку з цим банк звернувся з відповідною заявою до правоохоронних органів, в результаті розгляду якої слідчим відділенням Управління СБУ в Дніпропетровській області порушено кримінальну справу за частиною п`ятою статті 191 КК України. Предметом розгляду у цій справі є обставини, пов`язані з підписанням ОСОБА_1 та ОСОБА_2 договорів про депозитний вклад з виплатою процентів від 31 січня 2005 року № 177S756063 - 177S756070 і зі зняттям грошових коштів з банківських рахунків ОСОБА_1 . З метою об`єктивного з`ясування всіх фактичних обставин просили з`явитися до старшого слідчого УСБУ в Дніпропетровській області для дачі показань по даній справі.

Згідно з копією довіреності від 31 жовтня 2002 року № 432, якою ЗАТ КБ «ПриватБанк» уповноважує начальника відділу заощаджень та кредитування фізичних осіб Правобережного відділення банку ОСОБА_2 укладати кредитні договори, при укладенні сума кожного кредитного договору не повинна перевищувати 10 000,00 грн або еквівалентної за курсом Національного банку України в іншій валюті.

Відповідно до довідки, виданої 20 листопада 2006 року директором Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» Костенко О. В., у Правобережному відділенні банку на ОСОБА_2 в якості начальника відділу вкладів і кредитування діяла довіреність від 31 жовтня 2002 року № 432 на право підписання кредитних і інших договорів, пов`язаних із розміщенням коштів. При переміщенні ОСОБА_2 на посаду заступника директора відділення довіреність не була оформлена. Право на підписання договорів, пов`язаних з розміщенням коштів, за якими ЗАТ КБ «ПриватБанк» приймає зобов`язання, мали директор Правобережного відділення Добронравова І. І. на підставі довіреності від 10 листопада 2003 року № 2486 та заступник директора Правобережного відділення Цемашко Р. Е. на підставі довіреності від 14 листопада 2003 року № 2496.

Постановою слідчого від 24 травня 2005 року за заявою ЗАТ КБ «ПриватБанк» про крадіжку належного йому майна шляхом зловживання службовим становищем в особливо великих розмірах порушено кримінальне провадження.

Постановою слідчого від 27 вересня 2005 року порушено кримінальну справу відносно ОСОБА_2 , який раніше працював заступником директора Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк», за ознаками злочину, передбаченого частиною другою статті 366 КК України.

Постановою слідчого від 27 вересня 2005 року ОСОБА_2 , обвинуваченого у скоєнні злочинів, передбачених частиною другою статті 15, частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 КК України, оголошено в розшук.

Згідно з довідкою, виданою старшим слідчим слідчого відділу Управління СБУ в Дніпропетровській області від 18 січня 2013 року, повідомлено, що подана заява про кримінальне правопорушення, а саме про те, що в період з січня 2001 року - липень 2003 року невстановленими співробітниками ЗАТ КБ «ПриватБанк» вчинено розкрадання належних ОСОБА_1 грошових коштів за 255 депозитними вкладами відповідно до договорів, укладених між ОСОБА_5 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 14 597 735,51 грн, та у період 2004 - 2005 років за 48 депозитними вкладами відповідно до договорів, укладених між ОСОБА_1 і ЗАТ КБ «ПриватБанк» на загальну суму 2 816 413,00 дол. США, 295 877,39 євро, 4 400 080,00 грн, 18 січня 2013 року прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000015, розпочато досудове розслідування.

Листом Дніпропетровської місцевої прокуратури від 29 грудня 2016 року № 2 повідомлено, що на теперішній час досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0000015 триває.

Постановою старшого слідчого в ОВС слідчого відділу Управління СБУ у Дніпропетровській області від 23 вересня 2011 року визнано ОСОБА_1 потерпілим у кримінальній справі № 131 стосовно колишнього заступника директора Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 за ознаками злочинів, передбачених частиною другою статті 15, частиною п`ятою статті 191, частиною другою статті 366 КК України. Під час досудового слідства встановлено, що у 2003 - 2005 роках фізичні особи за участю заступника директора Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2. уклали договори про відкриття депозитних рахунків у Правобережному відділенні ЗАТ КБ «ПриватБанк», на які внесли депозитні кошти готівкою або шляхом перерахування коштів з раніше відкритих депозитних рахунків. В подальшому було встановлено, що частина депозитних договорів, що були укладені в установленому порядку і зареєстровані в банку, були без відома клієнтів розірвані і грошові кошти зняті колишнім заступником директора Правобережного відділення КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 , друга частина депозитних договорів не була ним зареєстрована в банку взагалі, грошові кошти внесені клієнтами по зазначених депозитних внесках, у касу банку не надходили і були привласнені заступником директора Правобережного відділення КБ «ПриватБанк» ОСОБА_2 .

Згідно з висновком № 8264 судово-економічної експертизи у справі № 2-278/07, складеної КНДІСЕ 21 вересня 2007 року за позовом ОСОБА_1 до ЗАТ КБ «ПриватБанк» про розірвання договорів депозитних вкладів та стягнення коштів по них, при оформленні меморіальних ордерів, наданих позивачем, не дотримані вимоги нормативних актів Національного банку України, надані меморіальні ордери не можуть вважатися надходженням грошових коштів до каси банку.

Листом Національного банку України від 12 грудня 2011 року повідомлено ОСОБА_1 , що у випадку, якщо виданий банком меморіальний ордер містить реквізити, передбачені пунктом 2.10 глави 2 розділу 4 Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 01 червня 2011 року № 174, його можна вважати оформленням документу, що підтверджує внесення клієнтом готівки.

Відповідно до листа Національного банку України від 06 березня 2020 року на звернення АТ КБ «ПриватБанк» за інформацією, наданою Департаментом нагляду за фінансовими установами Національного банку України, у разі укладання зазначених у листі банку договорів з ОСОБА_1 , інформація про них мала б відображатися у формі № 625. Водночас вибірковою перевіркою не виявлено у формі № 625 банку інформації про договори, укладені з ОСОБА_1 . Тобто на запитувані звітні дати станом на 01 грудня 2016 року та 01 січня 2017 року вказана інформація у звітах за формою № 625 відсутня.

Згідно з довідкою АТ КБ «ПриватБанк» від 23 травня 2023 року банк наступним повідомляє, що договори про депозитний вклад № 0s01756378, № 0s01756379, № 0s01756380, № 0s01756381, № 0s01756384, № 0s01756424, № 077s0756972, № 077s0756973, № 077s0756974, № 077s0756975, № 077s0756976, № 077s0756977, № 077s0756978, № 077s0756979, № 077s0756980, № 077s0756981, № 077s0756982, № 077s0756983, № 077s0756984, № 077s0756985, № 077s0756986, № 077s0756987, № 077s0756988, № 077s0756989, № 077s0756990, № 077s0756991, № 077s0756992, № 077s0756993, № 077s0756994, № 0s1756519, № 0s01756521, № 0s01756524, № 077s0756971 між АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_1 не укладались, на балансі банку ніколи не перебували, в програмних комплексах банку відсутні та ніколи не були зареєстровані. Суми грошових коштів, зазначені у договорах, до каси банку не надходили та на рахунках не обліковувалися. Крім того, 21 грудня 2016 року держава в особі Міністерства фінансів України набула права власності на 100 % акцій банку, відповідно з цієї дати держава є єдиним власником АТ КБ «ПриватБанк». Зобов`язання банку перед ОСОБА_1 за зазначеними договорами не обліковувалися за балансовими та/або позабалансовими рахунками банку на момент набуття права власності на акції банку державою.

Позивачем надано розрахунок сум, що стягуються, а саме розмір нарахованих процентів за депозитними договорами № 0s01756378 (7 921,66 дол. США за вкладом 282 640,00 дол. США, 11 % річних, 93 дні), № 0s01756379 (56,05 дол. США за вкладом 2 000,00 дол. США, 11 % річних, 93 дні), № 0s01756380 (56,05 дол. США за вкладом 2 000,00 дол. США, 11 % річних, 93 дні), № 0s01756381 (56,05 дол. США за вкладом 2 000,00 дол. США, 11 % річних, 93 дні), № 0s01756384 (56,05 дол. США за вкладом 2 000,00 дол. США, 11 % річних, 93 дні), № 0s01756424 (12 612,33 дол. США за вкладом 450 000,00 дол. США, 11 % річних, 93 дні), № 077s756972 (1 470.96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756973 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756974 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756975 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756976 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756977 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756978 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756979 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756980 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756981 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756982 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756983 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756984 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756985 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756986 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756987 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756988 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756989 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756990 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756991 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756992 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756993 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756994 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день), № 077s756971 (1 470,96 дол. США за вкладом 50 000,00 дол. США, 11,80 % річних, 91 день).

Також позивачем надано розрахунок 3 % річних за депозитними договорами за період з 01 листопада 2016 року до 01 листопада 2019 року в межах трирічного строку позовної давності, 1096 днів прострочення: № 0s01756378 (25 655,45 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 284 800,45 дол. США), № 0s01756379 (185,21 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 2 056,05 дол. США), № 0s01756380 (185,21 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 2 056,05 дол. США), № 0s01756381 (185,21 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 2 056,05 дол. США), № 0s01756384 (185,21 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 2 056,05 дол. США), № 0s01756424 (41 673,13 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 462 612,33 дол. США), № 077s756972 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756973 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756974 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756975 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756976 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756977 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756978 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756979 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756980 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756981 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756982 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756983 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756984 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756985 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756986 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756987 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756988 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756989 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756990 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756991 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756992 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756993 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756994 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США), № 077s756971 (4 636,62 дол. США за вкладом з капіталізованими відсотками 51 470,96 дол. США).

Позиція Верховного Суду

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства (стаття 526 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

У частині першій статті 1060 ЦК України зазначено, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад).

Згідно з частиною першою статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.

Банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність»).

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії (частина друга статті 640 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).

Реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

Під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20)).

При вирішенні питання щодо дотримання письмової форми договору необхідно врахувати також пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516 (далі - Положення).

Відповідно до пункту 1.4 Положення, пунктів 1.8, 1.10 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (далі - Інструкція № 492), пункту 8 глави 2 «Приймання банком готівки» розділу ІІІ «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 14 серпня 2003 року № 337 (далі - Інструкція № 337), письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту.

У пункті 10.1 Інструкції № 492 визначено порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.

Верховний Суд України зазначав, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу (див. постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12).

Відповідно до частини першої статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом або умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на рахунку, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму та фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, замороження активів, що пов`язані з тероризмом та його фінансуванням, розповсюдженням зброї масового знищення та його фінансуванням, передбачених законом. Банк не має права встановлювати заборону на встановлення обтяження, але може встановлювати розумну винагороду.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).

Згідно зі статтею 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

Велика Палата Верховного Суду вказувала, що:

оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відкриття відповідних рахунків та облік на них коштів у національній та іноземній валютах, залучених згідно з чинним законодавством від юридичних і фізичних осіб на підставі укладених у письмовій формі договорів банківського вкладу (депозиту), є обов`язком банку. Необлікування банком таких коштів не можна вважати недодержанням сторонами відповідного договору банківського вкладу (депозиту) його письмової форми (див. п. 67, 68 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));

суди мають у порядку, передбаченому процесуальним законом, перевіряти доводи сторін і досліджувати докази стосовно додержання письмової форми договорів банківського вкладу, враховуючи, що недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору (див. п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90цс19));

оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства й умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Аналогічний правовий висновок Велика Палата Верховного Суду викладала у своїй постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц (див. п. 7.67 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 червня 2025 року у справі № 306/44/22 (провадження № 61-1800сво24) зазначено, що:

договір банківського вкладу є реальним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу);

парламентом у частині першій статті 1059 ЦК України розмежовано власне письмову форму (тобто коли вчиняється сторонами письмовий договір, який підтверджує внесення коштів вкладником) та замінники письмової форми договору банківського вкладу (зокрема, ощадна книжка, сертифікат чи інший документ, коли письмовий договір не вчинявся сторонами). Письмова форма договору банківського вкладу внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми банку;

оскільки саме банк визначає відповідальних працівників, яким надається право підписувати договори банківського вкладу, оформляти касові документи, а також визначає систему контролю за виконанням касових операцій, недотримання уповноваженими працівниками банку вимог законодавства у сфері банківської діяльності та внутрішніх вимог банку щодо залучення останнім вкладу (депозиту) (зокрема, й через видання документів на підтвердження внесення коштів, які не відповідають певним вимогам законодавства та/чи умовам договору банківського вкладу) не може свідчити про недотримання сторонами письмової форми цього договору. Відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу».

Наявність кримінального правопорушення не впливає на договірні правовідносини, не спростовує їх існування та не припиняє їх (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 308/6023/15-ц (провадження № 61-4447сво18)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 (провадження № 61-11582сво21) вказано, що «наданий суду Національним банком України «Звіт про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625) може бути належним та допустимим доказом неповернення коштів банком вкладнику та у сукупності з іншими доказами підтверджувати укладення між сторонами відповідних банківських договорів і внесення відповідних коштів за цими договорами.

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21 (провадження № 61-15813сво23)).

Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Після розірвання договору банківського вкладу банк не звільняється від відповідальності за порушення виконання зобов`язань згідно зі статтею 625 ЦК України (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20).

Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання (див. постанову Верховного Суду від 24 квітня 2024 року у справі № 336/3084/20 (провадження № 61-1272св22)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 716/1842/24 (провадження № 61-1735сво25) вказано, що

«Правопорядок виключає застосування позовної давності до вимог про повернення вкладів, щоб гарантувати їх збереження у довгостроковій перспективі та стимулювати довіру до банків. Тобто в основі виключення вимог вкладника із сфери дії позовної давності є політико-правовим. Цей «імунітет» має поширюється на будь-яку вимогу вкладника щодо видачі (повернення) вкладу банком, іншою фінансовою установою. Зазначена гарантія охорони прав вкладника не залежить від обраного ним способу захисту прав, підстав пред`явлення такої вимоги, розірвання договору про банківський вклад за взаємною домовленістю сторін або в судовому порядку, відмови від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом, чи навіть недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

На вимоги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат на підставі частини другої статті 625 ЦК України, які нараховані та заявлені у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання про видачу вкладу позовна давність не поширюється відповідно до пункту 2 частини першої статті 268 ЦК України, оскільки інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання».

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункт 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша, третя статті 13 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя, четверта статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження

№ 14-400цс19)).

У справі, що переглядається:

звертаючись до суду з позовом у цій справі позивач посилався на те, що він уклав із відповідачем договори банківського вкладу, за якими банк не повернув грошові кошти;

при розгляді справи суди встановили, що договори депозитних вкладів та меморіальні ордери з боку відповідача (банку) були підписані в різні дати (14 жовтня 2004 року, 19 листопада 2004 року, та 27 грудня 2004 року) його працівником ОСОБА_2 , який займав посаду заступника директора Правобережного відділення AT КБ «Приватбанк» м. Дніпропетровська, щодо якого порушено кримінальне провадження за виявленими фактами розкрадання щодо депозитних вкладників та коштів з карткових рахунків у Правобережному відділенні AT КБ «ПриватБанк», де позивач визнаний потерпілим, позивач не може нести відповідальність за протиправні дії працівника банку, адже він звернувся й уклав договір з банком як юридичною собою, а не його представником як фізичною особою;

апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_1 , отримавши видані банком договори про депозитний вклад з виплатою відсотків та меморіальні ордери про отримання АТ КБ «ПриватБанк» від ОСОБА_1 грошових коштів, не був зобов`язаний перевіряти, чи були зараховані кошти на його депозитний рахунок, адже після завершення приймання готівки клієнту видається квитанція, або інший документ, який підтверджує про внесення готівки;

отже, суди достовірно встановили факт отримання банком коштів на умовах депозитних договорів та порушення ним термінів повернення коштів на обумовлених у депозитних договорах умовах, суди правильно вважали, що такі дії призвели до утворення заборгованості та надало клієнту (позивачу) право вимагати від банку повернути кошти;

за таких обставин, суди зробили правильний висновок про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача сум вкладів разом із нарахованими процентами в межах дії договору, а саме: сум вкладів - 1 940 640,00 дол. США, проценти 56 061,23 дол. США за три місяці строку дії депозитних договорів;

крім того, суди встановили, що депозитні договори були розірвано 26 травня 2005 року, за період після такого прострочення з відповідача на користь позивача підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Після розірвання договору банківського вкладу між сторонами не існує споживчих правовідносин, а до грошового зобов`язання зі сплати коштів після зазначеної дати застосовуються приписи статті 625 ЦК України у разі його невиконання. Тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, на суму вкладів та капіталізованих процентів з 01 листопада 2016 року до 01 листопада 2019 року як про це просив позивач.

Отже, суди попередніх інстанції зробили правильний висновок про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги про те, що позивач не надав суду належних доказів внесення коштів банку за договорами банківських вкладів, а додані до позовної заяви на підтвердження зарахування коштів по депозитним договорам меморіальні ордери, не є належними документами, якими може бути оформлено внесення коштів на депозитний рахунок, та не містять всіх необхідних реквізитів з огляду на наступне.

Банк, заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_1 , стверджував про недотримання форми договорів банківського вкладу, оскільки зазначені договори не були підписані уповноваженою від банку особою. Також банк посилався на те, що меморіальні ордери, надані позивачем на підтвердження внесення коштів за депозитними договорами, не містять всіх необхідних реквізитів, передбачених пунктом 8 Глави 1 «Загальні вимоги до оформлення касових документів» Розділу III «Касові операції банків з клієнтами» Інструкції про касові операції в банках України, затвердженої постановою Національного банку України від 14 серпня 2003 № 337, оскільки в них не вказано номерів рахунків, між якими здійснюється валютна операція.

Оскільки позивач договори банківського вкладу укладав з відповідачем в особі працівника Правобережного відділення ЗАТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровська ОСОБА_2., в приміщенні відділення, з оформленням всіх необхідних документів, позивач, який є споживачем банківських послуг, добросовісно очікував, що при укладенні договорів з боку банку було дотримано всіх необхідних процедур, адже саме на банк як установу покладається обов`язок з прийняття готівки, внесення її на депозитний рахунок та видачі вкладнику всіх необхідних документів.

При укладенні договору ОСОБА_2 , який на той час був службовою особою банку, видав від імені банку позивачу оригінали договорів та меморіальні ордери на підтвердження факту прийняття від нього коштів. Тому у позивача не було жодних підстав сумніватися у дійсності правочину та повноваженнях працівника банку ОСОБА_2 на укладення депозитних договорів та прийняття від нього коштів. Більш того, раніше договори від імені банку з ОСОБА_1 укладав саме ОСОБА_2 , який був працівником у Правобережному відділенні ЗАТ КБ «ПриватБанк» м. Дніпропетровська.

Таким чином, враховуючи видачу позивачу оригіналів договорів та меморіальних ордерів, які є підтвердженням внесення коштів на депозит, ймовірні неправомірні дії працівників банку не звільняють банк від обов`язку виконати умови договору, у тому числі повернути позивачу суму депозиту на його вимогу, як вкладника.

Також апеляційний суд при вирішенні цієї справи обґрунтовано врахував, що постановою Верховного Суду від 29 січня 2025 року в справі № 757/12894/20-ц (провадження № 61-6143св24) у подібних правовідносинах за позовом ОСОБА_1 до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів, у якій позивач просив стягнути з банку грошові кошти за договорами банківського вкладу в іноземній валюті (євро), укладеними в цей же час і за таких же обставин. При цьому касаційний суд залишив без змін рішення Печерського районного суду м. Києва від 20 вересня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 квітня 2024 року в частині стягнення сум вкладів, зазначивши, що доводи касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» про те, що позивач не надав належних доказів унесення коштів за депозитними договорами, є необґрунтованими. Крім того, суд касаційної інстанції вказав, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для стягнення 3 % річних, передбачених статтею 625 ЦК України, в межах позовної давності, про застосування якої просив банк, однак неправильно визначив суми, на які нараховуються 3 % річних, що всупереч процесуальному закону залишив поза увагою і апеляційний суд. Тому постанову апеляційного суду у відповідній частині скасував та направив справу на новий апеляційних розгляд.

При цьому, відкриття банківських рахунків та облікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб, є обов`язком банку. Тому відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і, як наслідок, не облікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від позивача на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу слід кваліфікувати, як невиконання саме банком своїх обов`язків, внаслідок вчинення працівниками банку протиправних дій. Тому твердження відповідача про відсутність інформації про вклади позивача у Звіті про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку (форма 625) є безпідставними.

Доводи банку про те, що всупереч частині третій статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не врахував заперечень банку щодо вимоги позивача дослідити оригінали договору від 27 грудня 2004 року № 077s756971 та меморіального ордеру від 27 грудня 2004 року № 1 на суму 50 000,00 дол. США і суд апеляційної інстанції безпідставно задовольнив клопотання позивача та дослідив оригінал спірного договору, хоча суду не було надано жодного доказу на підтвердження неможливості їх подання в суді першої інстанції, є необґрунтованими.

Позивач не заявляв клопотання про долучення і дослідження оригіналу зазначених договору і меморіального ордеру на стадії апеляційного перегляду.

Крім того, оскаржуване рішення суду першої інстанції було ухвалене за результатом нового розгляду справи, направленої до суду першої інстанції постановою Верховного Суду. Під час нового розгляду справи суд першої інстанції та представник відповідача оглянули оригінали депозитних договорів та меморіальних ордерів до них, в тому числі оригінали договору від 27 грудня 2004 року № 077s756971 та меморіального ордеру від 27 грудня 2004 року № 1 на суму 50 000,00 дол. США, про що зазначено в тексті рішення суду.

Аргумент касаційної скарги про нарахування неустойки, яка на думку банку, є явно завищеною та не відповідає передбаченим частиною третьою статті 509, частинами першою - другою статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності, як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а тому суд має право її зменшити, є необґрунтованим. Позивач під час розгляду справи у касаційному суді (під час першого розгляду справи) подав заяву про відмову від частини позовних вимог, а саме про стягнення пені, передбаченої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживача», яку касаційний суд прийняв, тому відповідні доводи є безпідставними.

Посилання АТ КБ «ПриватБанк» на неврахування судом положень податкового законодавства, а саме відсутність вказівки в резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають подальшому утриманню в установленому законом порядку, є необґрунтованими.

Касаційний суд вже вказував, що:

податкові зобов`язання сторін, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, встановлюються не судом, а визначені податковим законодавством України» (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 (провадження № 61-11520св20));

тлумачення статті 265 ЦПК України дає підстави для висновку, що її положення не містять імперативної вказівки щодо додаткової деталізації суми, яка на підставі рішення суду підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, із вказівкою про утримання податків та інших обов`язкових платежів. Перерахування стягувачеві суми меншої, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), не вважається належним виконанням судового рішення. Предметом грошового зобов`язання є грошові кошти, виражені у відповідній валюті. Сплата (перерахування) коштів у розмірі меншому, ніж зазначена у резолютивній частині судового рішення (виконавчому документі), свідчить про порушення принципу належного виконання в частині предмета виконання (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 461/2729/22 (провадження № 61-10834сво22));

обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Відповідні обов`язки визначені податковим законодавством. У статті 265 ЦПК України немає імперативної вказівки на необхідність додаткової деталізації у рішенні суду суми стягнення (зокрема, процентів за користування вкладами) з розмірами обов`язкових платежів до бюджету. Тому необґрунтованим є зазначення у шостому абзаці резолютивної частини рішення суду першої інстанції про те, що «сума відсотків на депозитні кошти зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягають утриманню у встановленому законом порядку». Це є підставою для зміни рішення суду першої інстанції, яке апеляційний суд залишив без змін, шляхом виключення з резолютивної частини зазначеного абзацу (див. пункт 66 постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 листопада 2024 року у справі № 759/212/20 (провадження № 61-2166св24));

обов`язки сторін у сфері оподаткування, які виникають у зв`язку з ухваленням та/або виконанням судових рішень про стягнення коштів, суд не встановлює. Очевидно, що для контролю сплати податків, зборів чи інших обов`язкових платежів в публічному праві існують відповідні механізми. Правовідносини з нарахування, утримання та перерахування податків, зборів чи інших обов`язкових платежів знаходяться у площині публічних (податкових) відносин (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 травня 2025 року в справі № 235/3143/24 (провадження № 61-14246св24)).

Інші доводи касаційної скарги переважно зводяться до переоцінки доказів у справі, що перебуває поза межами повноважень суду касаційної інстанції (стаття 400 ЦПК України).

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції в оскарженій частині ухвалені без додержання норм процесуального та матеріального права. Таким чином, касаційну скаргу слід залишити без задоволення, а судові рішення в оскарженій частині- без змін.

Оскільки судові рішення в оскарженій частині підлягають залишенню без змін, то підстав для здійснення нового розподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 06 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 09 квітня 2025 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про стягнення коштів за договорами банківських вкладів та 3 % річних залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат