справа № 752/8659/21 головуючий у суді І інстанції Хоменко В.С.
провадження № 22-ц/824/1978/2026 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді Березовенко Р.В.,

суддів Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 поданою представником - адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В:

у квітні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , ПрАТ «СК «АРКС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому просила:

стягнути з відповідача на користь позивачки матеріальну шкоду в розмірі 252 868,46 грн, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 2 500,00 грн, а також моральну шкоду в розмірі 50 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивувала тим, що 05 серпня 2020 року в районі перехрестя вул. Жуковського та вул. Васильківської, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_1 , не надав переваги в русі транспортному засобу Audi, д.н.з. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_4 , який рухався головною дорогою та скоїв з ним зіткнення, внаслідок чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року в справі №752/16211/20 винним у вчиненні вказаної дорожньо-транспортної пригоди визнано ОСОБА_2 водія автомобіля Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_1 .

ОСОБА_1 зауважує, що транспортний засіб Audi, д.н.з. НОМЕР_2 , зареєстрований і знаходиться на обліку в Італії, належить їй та ОСОБА_3 .

При цьому, на момент ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована в АТ СК «АРКС» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР171868921 з лімітом відповідальності за шкоду майну в розмірі 130 000,00 грн, а також договором добровільного страхування від 09 квітня 2020 року, згідно з яким страхова сума за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок дорожньо-транспортної пригоди становить 450 000,00 грн.

Позивач вказує, що відповідно до Звіту про оцінку №07/14.08.20 від 14 серпня 2020 року вартість матеріального збитку внаслідок пошкодження транспортного засобу Audi, д.н.з. НОМЕР_2 , становить 832 868,46 грн.

Оскільки, страховиком їй відшкодовано завдану майнову шкоду в розмірі 580 000,00 грн в межах ліміту страхового відшкодування, тому з відповідача як з винної у вчиненні вказаної ДТП особи, підлягає стягненню різниця між розміром шкоди та страховою виплатою, що становить 255 368,46 грн, в тому числі, витрати на проведення автотоварознавчого дослідження.

Крім того, позивач зауважує, що 22 липня 2020 року вона перетнула митний кордон автомобілем Audi, д.н.з. НОМЕР_2 , з одночасним зобов`язанням про зворотне вивезення, однак, враховуючи, що після ДТП 05 серпня 2020 року та отриманих пошкоджень цей транспортний засіб був несправним, в результаті чого їй довелося вживати додаткових зусиль для продовження терміну зворотного зобов`язання перед митницею, і такі дії та зусилля завдавали додаткових переживань, адже за несвоєчасне вивезення транспортного засобу застосовується штраф, а також в зв`язку із знищенням та пошкодженням майна, вона зазнала порушення цивільних права, нормального ритму життя через неможливість повноцінно користуватися своїм автомобілем та необхідності вжиття додаткових заходів до організації свого життя, який їй був необхідний на території України та поїздок до магазину в період вірусної пандемії, чим їй також завдано моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 50 000,00 грн.

04 червня 2025 року від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких адвокат Конюшко Д.Б. зазначив, що Звіт про оцінку №07/14.08.20 від 14 серпня 2020 року, є неналежним і недопустимим доказом, оскільки: розмір матеріального збитку розраховано з урахуванням ПДВ і не на дату його заподіяння, оцінювач не попереджений про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок, протокол огляду транспортного засобу не вказує та не деталізує характер і обсяг пошкоджень, і складено за відсутності відповідача; позивачем не проведено відновлювальний ремонт транспортного засобу.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 125 947,09 грн на відшкодування майнової шкоди та 12 000,00 грн компенсації завданої моральної шкоди. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1 557,76 грн (одну тисячу п`ятсот п`ятдесят сім гривень 76 копійок) сплаченого судового збору.

Не погодившись із таким рішенням суду, представник ОСОБА_2 - адвокат Конюшко Денис Борисович 04 серпня 2025 року через систему Електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог, стягнути із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди у розмірі 11 623,02 грн, моральної шкоди - 5 000,00 грн, відшкодування судового збору за подання позовної заяви у розмірі 248,36 грн.

Щодо позовних вимог про стягнення матеріальної шкоди зазначив, що у межах сукупного ліміту відповідальності страховика 580 000,00 грн позивач може задовольнити свої майнові вимоги лише шляхом пред`явлення таких вимог до страховика, а відшкодуванню за рахунок винуватця за наведених умов підлягає лише та частина шкоди, що перевищує такий сукупний ліміт відповідальності.

Попри наведене, при розрахунку різниці між фактичним (повним) розміром шкоди і розміром шкоди, відшкодування якої в силу вимог закону, правозастосовчої практики Верховного Суду і фактичних обставин справи покладено виключно на страховика, суд першої інстанції безпідставно врахував не сукупний ліміт відповідальності страховика 580 000,00 грн, а 574 692,54 грн.

Крім того, Звіт №275/20 від 12 серпня 2020 року, на підставі якого судом встановлювався фактичний розмір майнової шкоди, завданої позивачеві, містить розрахунок розміру заподіяного матеріального збитку (вартості відновлювального ремонту автомобіля) з нарахуванням суми податку на додану вартість (20% від бази оподаткування) на вузли й деталі, які підлягають заміні (змінні складові частини), і на необхідні для ремонту матеріали.

Позивачем не було проведено відновлювальний ремонт свого транспортного засобу, окрім того, жодних документів, будь-яких інших належних та допустимих доказів (акт виконаних робіт, документ про його оплату тощо) не було надано до суду, а виплати страхових відшкодувань здійснювалися прямо на рахунок потерпілого, стягнення шкоди із відповідача сторона позивача також просить виконати безпосередньо на свою користь, а не на користь відповідного суб`єкта господарювання. Відповідно, позивачем не було фактично понесено витрати на відновлення автомобіля ремонтом зі сплатою податку на додану вартість у зв`язку із включенням виконавцем ремонту до складу загальних витрат суми ПДВ.

Також не нараховувалося ПДВ на вартість ремонтних робіт, тому відповідно розмір завданого позивачеві матеріального збитку (вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля) без врахування ПДВ становить 591 623,02 грн.

У зв`язку з цим, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню відшкодування майнової шкоди у розмірі різниці між фактичним розміром шкоди та сукупним лімітом відповідальності страховика 591 623,02 грн. - 580 000,00 грн. = 11 623,02 грн.

Також відповідач не погоджується з розміром стягнутої на користь позивача моральної шкоди у 12 000,00 грн та вважає його надмірним та не відповідним душевним стражданням позивача.

Вважає, сам по собі факт пошкодження майна позивача не є та не може бути самостійним і достатнім свідченням настільки глибокого завдання душевних страждань позивачеві, про який вона заявила, тому всі доводи позивача щодо заподіяння їй моральної шкоди з настільки високою грошовою оцінкою (настільки значним грошовим виразом моральної шкоди) пережитих нею втрат нематеріального характеру є надуманими і не знаходять свого підтвердження в дійсних обставинах справи. У дійсності із відповідача на користь позивача підлягає стягненню відшкодування моральної шкоди у розумному, співмірному і справедливому розмірі 5 000,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 жовтня 2025 року поновлено ОСОБА_2 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 поданою представником - адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

13 листопада 2025 року ОСОБА_1 подала відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2 .

Також, не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 03 листопада 2025 року через систему Електронний суд подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову у повному обсязі.

З позиції апелянтки, суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, помилково виходив з того, що у позивача не виникло права самостійно обирати оцінювача для визначення розміру шкоди, у зв`язку з чим не прийняв до уваги звіт №07/14.08.20 від 14 серпня 2020 року.

Такі твердження є безпідставними та не ґрунтуються на вимогах процесуального закону щодо оцінки доказів (статті 76-89 ЦПК України). Суд не надав належної оцінки усім поданим сторонами доказам у їх сукупності та фактично надав перевагу доказу однієї зі сторін без належного обґрунтування, що свідчить про порушення принципів змагальності та об`єктивності судового розгляду.

Разом з цим, питання щодо правомірності стягнення страхового відшкодування з АТ СК «АРКС» позивачем не порушувалося, тому суд першої інстанцій безпідставно дійшов висновку, що позивач має право на відшкодування у повному обсязі вартості пошкодженого майна виключно на підставі звіту страхової компанії ПАТ «СК «АРКС» №275/20, між тим, зазначений звіт було складено в межах виконання страховиком своїх договірних зобов`язань перед потерпілою особою, і він не може бути єдиним доказом розміру шкоди, яка підлягає відшкодуванню з винної особи.

Також є помилковим посилання суду на висновки Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі №301/1075/15-ц та положення ст. 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», адже у цій справі судове рішення було ухвалене у спорі між страховиком та потерпілою особою, а ОСОБА_1 заявила вимоги безпосередньо до ОСОБА_2 як винуватця ДТП, а відтак - відповідального за спричинену внаслідок ДТП шкоду, які обґрунтовані обов`язком відповідача відшкодувати завдану внаслідок ДТП шкоду на загальних підставах, що визначені ЦК України. При цьому, зазначений обов`язок, як і право постраждалої сторони, не обмежені в праві надавати докази вартості матеріального збитку.

Таким чином, позивачем було правомірно розраховано вартість матеріального збитку на підставі звіту №07/14.08.20 від 14 серпня 2020 року, складеного ФОП ОСОБА_5 , і саме сума майнових збитків в розмірі 258 175,92 грн., як різниця між реальними збитками (832 868,46 грн) та страховим відшкодуванням (574 692,54 грн) має бути відшкодована відповідачем.

Звіт ФОП ОСОБА_6 № 275/20 не може бути визнаний належним доказом вартості матеріального збитку, адже метою зазначеної оцінки було визначення матеріального збитку виключно для розрахунку страхового відшкодування, а не для встановлення фактичного розміру шкоди, завданої власнику транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Транспортний засіб оцінювачем не оглядався та складений з порушенням вимог Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів.

Хибними вважає також висновки суду щодо часткового задоволення позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди лише в сумі 12 000,00 грн. Внаслідок неправомірних дій відповідача було пошкоджено автомобіль позивачки, який має істотну матеріальну та особисту цінність для неї. У результаті ДТП ОСОБА_1 була позбавлена можливості користуватися своїм транспортним засобом протягом тривалого часу, зазнала психоемоційних переживань, стресу, відчуття безпорадності та вимушених незручностей, пов`язаних із організацією ремонту та вирішенням питань страхового відшкодування.

Виходячи з принципів розумності, справедливості та адекватності відшкодування завданої шкоди, розмір моральної шкоди слід визначити у заявленому розмірі 50 000,00 грн, що є співмірним із характером порушення прав позивачки та фактичними наслідками, яких вона зазнала та тим часом який необхідний для їх відновлення, що триває понад 5 років.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_3 , Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 грудня 2025 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судове засідання ОСОБА_1 не з`явилася, 09 лютого 2026 року подала клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з об`єктивною неможливістю прибути у судове засідання.

Також, 10 лютого 2026 року клопотання про відкладення розгляду справи надійшло від представника ОСОБА_2 - адвоката Конюшка Д.Б., який вказав, що скан-копію апеляційної скарги отримав лише 09 лютого 2026 року та не мав достатньо часу для підготовки відзиву на апеляційну скаргу.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Верховним Судом неодноразово зазначалось, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників учасників справи, а неможливість вирішення спору (питання) у відповідному судовому засіданні без участі особи, яка не з`явилась (статті 240 ЦПК України).

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (рішення від 2 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», заява № 16652/04).

Виходячи з наведеного, апеляційний суд у межах своїх повноважень дійшов висновку про визнання причини неявки ОСОБА_1 в судове засідання такою, що не доведена належними та допустимими доказами, а отже є неповажною. Крім того, неявка у судове засідання представника ОСОБА_2 також не є поважною, оскільки не доведена належними та допустимими доказами. З матеріалів справи вбачається, що апеляційна скарга ОСОБА_1 була сформована та подана до Київського апеляційного суду через систему «Електронний суд», у додатках до апеляційної скарги додано докази (арк.221), що копія апеляційної скарги була надіслана УкрПоштою на адресу ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 ), про відкриття апеляційного провадження та про призначення справи до апеляційного розгляду адвокат Конюшко Д.Б. був повідомлений через особистий кабінет у системі Електронний суд, однак з часу відкриття апеляційного провадження не вжив заходів для ознайомлення з апеляційною скаргою позивачки та подання відзиву, яке в силу вимог ЦПК України не є обов`язковим. Що ж до доводів адвоката Конюшка Д.Б., про отримання скан-копії апеляційної скарги лише 09 лютого 2026 року, то апеляційний суд зауважує, що таке направлення було додатковим, на виконання вимог його заяви від 06 лютого 2026 року і не спростовує докази обізнаності представника про відкриття апеляційного провадження та призначення справи до розгляду. Таким чином, з огляду на належне повідомлення про судове засідання усіх учасників справи, з урахуванням правового висновку Верховного Суду від 24 жовтня 2024 року у справі №752/8103/13-ц, категорії справи, та строку її розгляду, колегія суддів ухвалила проводити розгляд справи по суті на підставі наявних у справі доказів за відсутності учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 належить автомобіль Audi, д.н.з. НОМЕР_2 , що зареєстровано в Італії.

05 серпня 2020 року о 18 год. 55 хв., ОСОБА_2 , керуючи автомобілем Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_1 , при виїзді на нерегульоване перехрестя нерівнозначних доріг вул. В.Жуковського та вул. Васильківської у м. Києві, рухаючись по другорядній дорозі вул. Жуковського у м. Києві, не надав переваги в русі транспортному засобу Audi A4, д.н.з. НОМЕР_2 , що рухався головною дорогою, та скоїв з ним зіткнення. Від отриманого удару внаслідок інертного руху ОСОБА_2 також скоїв зіткнення з автомобілем «Mitsubishi ASX», д.н.з. НОМЕР_3 , в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 22 вересня 2020 року в справі №752/16211/20 ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

На момент вказаної ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля Chevrolet, д.н.з. НОМЕР_1 , була застрахована ПАТ «СК «АРКС» згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР171868921 від 09 квітня 2020 року, згідно з яким страхова сума за шкоду, заподіяну майну становить 130 000,00 грн, а також відповідно до договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів (приєднання) (Оферта № 34301гд0кга) від 09 квітня 2020 року із страховою сумою в розмірі 450 000,00 грн.

06 серпня 2020 року ОСОБА_3 повідомив ПАТ «СК «АРКС» про зазначену дорожньо-транспортну пригоду.

Згідно із Звітом №275/20 ФОП ОСОБА_6 , зробленим на замовлення ПАТ «СК «АРКС» про оцінку автомобіля Audi A4, д.н.з. НОМЕР_2 , станом на 12 серпня 2020 року матеріальний збиток, завданий власнику цього транспортного засобу становить 700 639,63 грн.

Акт технічного стану від 12 серпня 2020 року транспортного засобу Audi A4, д.н.з. НОМЕР_2 , підписано, в тому числі і його власником.

Крім того, 19 січня 2021 року позивач ОСОБА_1 погодила та підписала розрахунки розміру страхового відшкодування за договорами страхування (поліс): №ЕР171868921 від 09 квітня 2020 року та №34301гд0кга від 09 квітня 2020 року по пошкодженому транспортному засобу або іншому майну в сумі 700 639,63 грн, де розмір страхового відшкодування - 130 000,00 грн і розмір додаткового страхового відшкодування - 444 692,54 грн.

Згідно із страховим актом №ARX2700807 від 20 січня 2021 року за договором (полісом) страхування №ЕР171868921 від 09 квітня 2020 року, загальна сума страхового відшкодування становить 130 000,00 грн, а згідно із страховим актом №ARX2701202 від 20 січня 2021 року за договором (полісом) страхування №34301гд0кга від 09 квітня 2020 року, загальна сума страхового відшкодування становить 444 692,54 грн.

Відповідно до платіжного доручення №74311 від 21 січня 2021 року ПАТ «СК «АРКС» виплатило ОСОБА_3 страхове відшкодування згідно з актом №ARX2700807 в розмірі 130 000,00 грн і 444 692,54 грн відповідно до платіжного доручення №743069 від 21 січня 2021 року згідно з актом №ARX2701202.

Однак, після цього власником автомобіля Audi A4, д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_7 самостійно здійснено замовлення оцінки вартості (розміру) майнової шкоди, завданої власнику цього транспортного засобу.

Відповідно до Звіту №07/14.08.20 про оцінку вартості матеріального збитку від 14 серпня 2020 року, виконаного ФОП « ОСОБА_5 », вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля Audi A4, д.н.з. НОМЕР_2 , становить 832 868,46 грн.

Вирішуючи спір у справі суд першої інстанції вважав, що з огляду на положення ст. 34 Закону та правові висновки Верховного Суду, у позивача були відсутні підстави для самостійного залучення оцінювача ФОП « ОСОБА_5 », у зв`язку з чим Звіт №07/14.08.20 про оцінку вартості матеріального збитку від 14 серпня 2020 року не може бути прийнятий до уваги. Як наслідок, немає правових підстав для відшкодування витрат позивача на проведення оцінки матеріального збитку в розмірі 2500,00 грн. Стороною позивача також не доведено, що у відповідача виникло зобов`язання щодо відшкодування збитків, в розмірі, більшому ніж встановлено в Звіті №275/20 ФОП ОСОБА_6 , виконаного на замовлення страховика ПАТ «СК «АРКС» про оцінку автомобіля Audi A4, д.н.з. НОМЕР_2 , станом на 12 серпня 2020 року. В той же час, оскільки страховою компанією в межах ліміту відповідальності страховика, сплачено позивачу суму страхового відшкодування в розмірі 574 692,54 грн за мінусом суми франшизи, як розмір матеріального збитку, з відповідача на користь позивача стягнуто суму майнових збитків в розмірі 125 947,09 грн, як різницю між реальними збитками (700 639,63 грн) та страховим відшкодуванням (574 692,54 грн).

Колегія суддів, перевіривши рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може повною мірою погодитися з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вказано у постанові Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі №234/16272/15-ц, з огляду на презумпцію вини заподіювана шкоди (частина друга статті 1166 ЦК України) особа звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду якщо доведе, що шкоди було завдано не з її вини. Таким чином цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди. Якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи цей позов, суд не вправі обговорювати вину такої особи, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. У такому разі і призначення відповідної експертизи не вимагається.

Згідно з положеннями ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Таким чином, суд першої інстанції правомірно виходив з того, що вина ОСОБА_2 у вчиненні ДТП за участі транспортних засобів сторін, що мала місце 05 серпня 2020 року о 18-55 год. на перехресті вулиць Жуковського та Васильківської у м. Києві встановлена та в порядку ч. 6 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає.

Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкода завдана не з її вини.

Пунктом першим частини першої статті 1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

У випадку укладення між страховою організацією та юридичними або фізичними особами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності наземних транспортних засобів, особою, відповідальною за завдані збитки у межах, передбачених договором, є страховик (страхова організація).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи.

Тобто, вимога про стягнення усієї суми майнової шкоди, завданої ушкодженням транспортного засобу, не відповідає меті інституту страхування, про що зазначено в постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц з урахуванням постанови від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17.

Таким чином Велика Палата Верховного Суду послідовно наголошувала, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми.

Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За положеннями статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Вказана норма у главі 82 ЦК України визначає особливості розподілу повної відповідальності (стаття 1166 ЦК України) між особою, яка заподіяла шкоду та її страховиком. Стаття 1194 ЦК України, встановивши межі відповідальності особи, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність у розмірі, що перевищує страхове відшкодування, тим самим покладає решту відповідальності на страховика.

З огляду на вказане, стаття 1194 ЦК України застосовується до будь-яких правовідносин, в яких бере участь особа, яка заподіяла шкоду та застрахувала свою цивільну відповідальність.

Як право потерпілого на відшкодування заподіяної шкоди так і кореспондуючий обов`язок страховика (страхової компанії) здійснити його відшкодування виникає на підставі настання страхового випадку - ДТП.

При цьому зазначений закон встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується.

Верховний Суд у постанові №686/17155/15-ц від 03 жовтня 2018 року підтримав правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі №6-691цс15, де зазначено, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці, незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

На підставі цього висновку Верховний Суд визначив, що страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за вартість матеріального збитку пошкодженого транспортного засобу, а винна особа, дії якої спричинили дорожньо-транспортну подію - відповідає за різницю між вартістю відновлювального ремонту автомобіля та вартістю матеріального збитку.

Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Виходячи з наведеного, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик за Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату).

Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком.

Відповідно до Звіту №275/20, складеного ФОП ОСОБА_6 28 вересня 2020 року на замовлення АТ «СК «АРКС», вартість матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ Audi A4, д.н.з. НОМЕР_2 , станом на 12 серпня 2020 року дорівнює з урахуванням ПДВ на запасні частини 700 639,63 грн.

Страховик відповідача саме на підставі звіту №275/20 від 28 вересня 2020 року та за заявою позивачки здійснив виплату страхового відшкодування. В свою чергу, позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність правових підстав та необхідність у проведенні звіту №07/14.08.20 від 14 серпня 2020 року про оцінку вартості матеріального збитку транспортного засобу на замовлення позивача, яким визначено завданий збиток у більшому розмірі. Отже, суд першої інстанції на думку апеляційного суду правомірно врахував при визначенні вартості відновлювального ремонту саме звіт про оцінку колісного транспортного засобу №275/20 від 28 вересня 2020 року.

Доводи позивачки про неналежність висновку оцінювача через проведення оцінки без огляду транспортного засобу, спростовуються положеннями п. 5.1 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/5/2092.

Суд апеляційної інстанції роз`яснює, що відповідно до п.5.1 Методики визначення матеріального збитку чи вартості коефіцієнту технічного зносу без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), котрий (котра) призначив(ла) експертизу (залучив (ла) експерта), в якому міститься обґрунтування неможливості надання об`єкта дослідження на огляд, у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження.

Отже, проведення оцінки за наявними даними, необхідними для оцінки, є нормативно допустимим, за умови надання усіх необхідних для проведення дослідження даних.

Враховуючи, що страховик відповідача здійснив виплату страхового відшкодування ОСОБА_1 саме на підставі звіт про оцінку колісного транспортного засобу №275/20 від 28 вересня 2020 року за заявою позивачки, яка погодилася, що вказана сума становить вартість завданого їй матеріального збитку, при визначенні розміру матеріальної шкоди суд першої інстанції правильно виходив саме із погодженої зі страховиком вартості матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу у розмірі 700 639,63 грн.

В той же час, оскільки полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ЕР171868921 від 09 квітня 2020 року, та договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів (приєднання) (Оферта № 34301гд0кга) від 09 квітня 2020 року, ліміт страхового забезпечення ОСОБА_2 за шкоду, заподіяну майну визначено у загальній сумі 580 000,00 грн. При цьому, розмір матеріального збитку, спричиненого позивачу внаслідок ДТП становить 700 639,63 грн. Отже покладення на відповідача обов`язку з відшкодування різниці між розміром ліміту страхового забезпечення та розміром майнової шкоди, завданої ушкодженням транспортного засобу, у більшому розмірі не відповідатиме меті інституту страхування.

З урахуванням встановленого та практики Верховного Суду, вартість матеріального збитку, який належить стягнути з ОСОБА_2 як особи, дії якої спричинили дорожньо-транспортну подію, на користь ОСОБА_1 розраховується, як різниця між: 700 639,63 грн (вартість матеріального збитку, погоджена позивачем та страховиком відповідача) - 580 00,00 грн (ліміт страхового забезпечення) = 120 639,63 грн.

При цьому, у випадку виплати страхового відшкодування безпосередньо страхувальнику виплата здійснюється без податку на додану вартість, який повертається страхувальнику після надання документів про оплату запчастин/відновлюваного ремонту на суму, що включає податок на додану вартість, в межах суми страхового відшкодування. У разі, якщо страхові суми не перераховуються безпосередньо потерпілим, а спрямовуються на придбання у платника податку на додану вартість послуг по ремонту, заміщенню, відтворенню застрахованого об`єкта, які мають бути використані в процесі його ремонту, то розрахунок суми виплати на таке придбання здійснюється з урахуванням сум податку на додану вартість, які включаються до вартості й виділяються окремим рядком (вказаний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №757/22706/15-ц).

Оскільки при визначенні розміру страхового відшкодування, належного до стягнення ОСОБА_1 місцевий суд взяв до уваги дані Звіту №275/20 від 28 вересня 2020 року яким визначено вартість матеріального збитку завданого позивачці, а не розмір реальних збитків понесених на відновлення пошкодженого транспортного засобу, які підтверджуються відповідними рахунками на оплату, відсутні підстави для зменшення страхового відшкодування на суму ПДВ.

Що стосується доводів апелянтів у частині позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц міститься висновок про те, що визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

У справі, яка переглядається, місцевий суд цілком обґрунтовано вважав, що позивачем доведено факт заподіяння відповідачем їй моральної шкоди, а тому з урахуванням обставин справи, тривалості часу, протягом якого позивач вживала заходи для відновлення своїх порушених прав, вимушеності змін звичного способу життя у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, відшкодування заявленої моральної шкоди у розмірі 12 000,00 грн буде справедливим та співмірним стражданням позивача. Вказані висновки суду першої інстанції доводами апелянтів не спростовано.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року в частині відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди підлягає зміні та зменшенню розміру стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди зі 125 947,09 грн до 120 639, 63 грн. В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року належить залишити без змін.

У зв`язку з викладеним, апеляційну скаргу ОСОБА_2 подану представником - адвокатом Конюшком Д.Б. слід задовольнити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що позов ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково (51,94%), слід зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 судового збору за подання позовної заяви з 1 557,76 грн. до 1 326,40 грн.

Керуючись ст. ст. 375, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 подану представником - адвокатом Конюшком Денисом Борисовичем - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року в частині відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - змінити.

Зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування майнової шкоди зі 125 947,09 грн до 120 639 (сто двадцять тисяч шістсот тридцять дев`ять гривень) 63 коп.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 червня 2025 року - залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат за розгляд справи судом першої інстанції.

Зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору за подання позовної заяви з 1 557,76 грн. до 1 326 (одна тисяча триста двадцять шість гривень) 40 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова