Справа №486/207/24
Провадження № 22-ц/812/442/26
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 січня 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Лівінського І.В.,

із секретарем судового засідання - Шурмою Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1

на ухвалу Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 грудня 2025 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Далматовою Г.А., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк Олена Василівна, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (далі - ТОВ «Веллфін»), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Одночасно з позовною заявою позивачкою подана заява про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказувала, що 04 січня 2024 року відносно неї заступником начальника другого відділу ДВС у Вознесенському районі ПМУМЮ (м.Одеса) було винесено постанову про арешт коштів боржника на підставі виконавчого напису №674 від 05 травня 2021 року, виданого приватним нотаріусом ОСОБА_2 про стягнення з неї на користь ТОВ «Веллфін» заборгованості у розмірі 42600 грн, про що вона дізналася у січні 2024 року. Вважає, що цей виконавчий напис вчинений з порушенням норм законодавства.

Враховуючи викладене, позивач просила про визнання вказаного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 грудня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Веллфін», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, залишено без розгляду

Роз`яснено позивачу, що залишення позовної заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для залишення заяви без розгляду.

Скасовано заходи забезпечення позову, які було вжито відповідно до ухвали Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 02 лютого 2024 року у вигляді зупинення стягнення у виконавчому провадженні №65507221, яке проводиться на підставі виконавчого напису, виданого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В., зареєстрованого в реєстрі №674 від 05 травня 2021 року, про стягнення з ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» заборгованості у розмірі 42600 грн.

Мотивуючи ухвалу суд першої інстанції зазначав, що ухвалою Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 було залишено без руху та запропоновано позивачу подати до Південноукраїнського міського суду Миколаївської області належним чином засвідчених копій документів, що стали підставою для вчинення виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. 05 травня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №674. А також було повідомлено, що з 02 листопада 2021 року припинена діяльність приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. та зазначено установу, в яку було передано архів.

Для усунення недоліків судом був встановлений строк, який не може перевищувати п`яти днів з дня отримання позивачем копії ухвали.

Копію ухвали про залишення позовної заяви без руху ОСОБА_1 отримано 01 грудня 2025 року. Однак, недоліки, зазначені в ухвалі суду на час постановлення ухвали усунуті не були, належним чином засвідчених копій документів, що стали підставою для вчинення виконавчого напису, вчиненого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. 05 травня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №674, до суду надані позивачем так і не були.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не згодна з ухвалою суду першої інстанції та вважає, що вона прийнята з порушенням норм процесуального права, тому просила її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Так, вказувала, що про ухвалу Південнноукраїнського міського суду Миколаївської області, якою її позов було залишено без руху дізналась 15 грудня 2025 року із інформації на сайті Судова влада України.

Вважає, що наданий строк, на виконання зазначеної ухвали, який становив п`ять днів, є замалим.

16 грудня 2025 року позивачка звернулась до суду із заявою на ознайомлення з матеріалами справи.

У матеріалах справи містяться реєстри підтверджень про отримання документів з «Електронного суду» учасниками справи. Так, ухвалу суду від 25 листопада 2025 року позивачка отримала 01 грудня 2025 року, а оскаржувану ухвалу суду від 09 грудня 2025 року вона отримала 11 грудня 2025 року.

Позивачка наголошує, що із зазначеними ухвалами вона ознайомилась лише 15 грудня 2025 року, оскільки не знала, що потрібно було перевіряти електронну пошту та про можливість ознайомлення з відповідними ухвалами через портал «Дія», оскільки вона завжди перевіряла стан розгляду справи через сайт «Судова влада України».

Вказувала, що вказана справа була прийнята до розгляду вже третім складом суду, та не розглядається вже майже як два роки, її дії не містять зловживання правами, наданими позивачу.

Зазначала, що на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, наданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризики настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дії.

Посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі №761/41071/19 позивач зауважувала, що суд першої інстанції повинен надавати оцінку доказам під час розгляду справи по суті, а відсутність належного доказу на підтвердження викладених позовних вимог, не є підставою для залишення позовної заяви без руху, та в подальшому, її повернення в порядку статті 185 ЦПК України.

Вважала, що оскаржувана ухвала обмежує її права, та перешкоджає у доступі до правосуддя.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Про дату, час та місце розгляду справи сторони повідомлялися належним чином, проте у судове засідання не з`явилися, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія судді вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правові відносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції не відповідає в повній мірі.

Ухвалою Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 25 листопада 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 до ТОВ «Веллфін», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконаннюзалишити без руху, оскільки вона не відповідає вимогам пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, бо позивачем не надано доказів на обґрунтування позову, а саме: не додані документи, що стали підставою для вчинення приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. 05 травня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №674. Клопотань від позивачки не надходило.

Позивачці запропоновано усунути вказані недоліки протягом п`яти днів з дня вручення цієї ухвали, шляхом надання до суду належним чином засвідчених вищевказаних копій документів, відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб.

Оскільки, недоліки, зазначені в ухвалі суду від 25 листопада 2025 року позивачем усунуті не були, наступною ухвалою від 09 грудня 2025 року, цей позов залишено без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Проте із такими висновками суду першої інстанції у цій справі погодитись не можна, так як вказана ухвала суду першої інстанції вимогам законності та обґрунтованості у цій справі не відповідає.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини 2 статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Як вбачається із матеріалів справи, відкриваючи провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Веллфін», третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, в ухвалі Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 05 лютого 2024 року, суддя Волкова О.І. зазначала про відсутність підстав для залишення позовної заяви без руху відповідно до частини 1 статті 187 ЦПК України.

Розгляд справи ухвалено провести в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 14 год 40 хв. 29 лютого 2024 року ( а.с.25-27).

Відповідно до розпорядження №212 від 10 червня 2024 року щодо призначення повторного автоматичного розподілу справ, призначений повторний автоматизований розподіл судової справи №486/207/24, оскільки суддю Волкова О.І. відсторонено від здійснення правосуддя ( а.с.36).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 червня 2024 року визначено головуючого суддю Савіна О.І.( а.с.37).

Посилаючись на те, що позовна заява подана з додержанням вимог статей 175-177 ЦПК України, позов підсудний Южноукраїнському міському суду Миколаївської області, підстав залишити позовну заяву без руху відповідно статті 185 ЦПК України, а також підстав для відмови у відкритті провадження по справі згідно статті 186 ЦПК України не встановлено, суддя Савін О.І. ухвалою від 25 червня 2024 року прийняв до свого провадження вказану справу та відкрив провадження і призначити справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін (а.с.38).

Справа до розгляду призначалася неодноразово.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 листопада 2025 року справа розподілена судді Далматовій Г.А.( а.с.70).

Приймаючи вказану справу до свого провадження через один рік та 10 місяців після того, як судом було двічі відкрито провадження у цій справи і справа неодноразово призначалася до розгляду, суддя Далматова Г.А. ухвалою від 25 листопада 2025 року вважала, що позовну заяву необхідно залишити без руху, оскільки вона не відповідає вимогам статті 175 ЦПК України, а саме приписам пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України - не надано позивачем доказів на обґрунтування позову, про що винесла ухвалу від 25 листопада 2025 року.

Оскільки, недоліки, зазначені в ухвалі суду від 25 листопада 2025 року позивачем усунуті не були, наступною ухвалою від 09 грудня 2025 року, вважала за необхідне залишити позовну заяву без розгляду на підставі пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України.

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Право на ефективний судовий захист закріплено також у статті 2 Міжнародного пакту про громадські та політичні права 1966 року та у статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року (далі - Конвенція).

За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, - доступ до суду (рішення Європейського суду з прав людини у справах: "Жоффр де ля Прадель проти Франції" від 16 грудня 1992 року; "Беллет проти Франції" від 04 грудня 1995 року).

Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене у пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя.

Тобто, Україна, як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду цивільної справи без ухвалення судового рішення, у зв`язку із виникненням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо провадження у справі відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, та не було сплачено судовий збір і позивач не усунув цих недоліків у встановлений судом строк.

Згідно із частинами 11, 13 статті 187 ЦПК України суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Апеляційний суд зауважує, що основними умовами застосування пункту 8 частини 1 статті 257 ЦПК України є: 1) відкриття провадження у справі за позовною заявою; 2) залишення без руху позовної заяви після відкриття провадження; 3) не усунення недоліків позивачем після залишення позовної заяви без руху.

Як визначено частиною 1 статтею 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами частин 1-2 статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Разом з цим, згідно з частини 1 статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивачем при зверненні до суду з цим позовом зазначено обставини та надано докази, якими вона обґрунтовує свої вимоги: копії - виконавчого напису №674 від 05 травня 2021 року, договору позики №1138568 від 20 січня 2020 року, постанови про відкриття виконавчого провадження №65507221 від 21 травня 2021 року, постанови про звернення стягнення на заробітну плату від 24 травня 2021 року.

Частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною 3 статті 13 ЦПК України визначено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Залишаючи позовну заяву без руху з підстав недотримання позивачем вимог пункту 5 частини 3 статті 175 ЦПК України, а саме - ненадання документів, що стали підставою для вчинення приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. 05 травня 2021 року, зареєстрованого в реєстрі за №674, суд першої інстанції залишив поза увагою вищевказані норми процесуального законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на звернення до суду, оскільки це буде порушенням права, передбаченого Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий суд.

Суд першої інстанції на вищевикладене уваги не звернув та обрав найбільш обтяжливий для позивача варіант вирішення питання, чим фактично створив перешкоди стороні у доступі до правосуддя, що є порушення права на справедливий суд в розумінні статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Колегія суддів зазначає, що звертаючись з позовом до суду позивачка надала суду докази, на обґрунтування заявлених вимог, які на її думку, є достатніми для розгляду справи по суті, а, відтак, у суду не було перешкод у розгляді справи на підставі поданих стороною доказів, адже встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження у справі.

Про це зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі №523/9076/16-ц, провадження №14-61цс18, в якій викладено висновок про те, що встановлення обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Більш того, на думку колегії суддів, не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ від 16 грудня 1992 року в справі "Жоффр де ля Прадель проти Франції").

З огляду на обставини справи, яка перебувала у провадженні суду з лютого 2024 року, при вирішенні питання про відкриття провадження попередній склад суду не вбачав підстав для залишення цього позову без руху, колегія суддів дійшла висновку, що у суду першої інстанції у цій справі були взагалі відсутні правові підстави для залишення вищезазначеної позовної заяви позивача спочатку без руху, а у подальшому - без розгляду з підстав, передбачених пунктом 8 частини 1 статті 257 ЦПК України.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції проявив надмірний формалізм у застосуванні норм процесуального закону та дійшов помилкового висновку про залишення позову без розгляду.

Отже, вимоги апеляційної скарги позивача ґрунтуються на цивільному процесуальному законі та наявних у цій справі доказах.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, а тому ухвала судді підлягає скасуванню, а справа направленню для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У справі "Delcourt v. Belgium" Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світі розуміння Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 не відповідало меті та призначенню цього положення.

Водночас у справі "Bellet v. France" Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу до суду наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективний, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що ухвала Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 грудня 2025 року підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Південноукраїнського міського суду Миколаївської області від 09 грудня 2025 року скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

І.В. Лівінського

Повний текст постанови складено 28 січня 2026 року.