Провадження № 2/686/125/26
УХВАЛА

11 лютого 2026 року м. Хмельницький

Хмельницький міськрайонний суд Хмельницької області

в складі : головуючого судді Заворотної О.Л.,

секретаря судового засідання Сікори Ю.В.

з участю представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Хмельницький цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Першого відділу Державної виконавчої служби у місті Хмельницький Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту,

встановив:

ОСОБА_2 звернувся до Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області із позовом про зняття арешту з нерухомого майна, в обґрунтування якого вказав, що йому на праві власності належить 1/3 квартири АДРЕСА_1 . В липні 2025 року позивач дізнався, про наявність обтяження на вказане майно. З листа Першого відділу ДВС у місті Хмельницькому стала відома інформація, що виконавчі документи щодо стягнення з боржника ОСОБА_2 не перебували та не перебувають на виконанні, у зв`язку з чим просить зняти арешт.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, про час та місце підготовчого засідання повідомлялась в установленому законом порядку.

Представник відповідача Першого відділу Державної виконавчої служби у мсті Хмельницький Хмельницького міжрегіонального управління Міністерства юстиції в судове засідання не з`явився, повідомлений про час та місце судового розгляду у встановленому законом порядку.

Суд, заслухавши пояснення учасників підготовчого провадження, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини.

ОСОБА_2 на праві власності належить 1/3 квартири АДРЕСА_1 , що інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 22.07.2025 № 436463198.

Також в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна містяться записи про обтяження, арешт, нерухомого майна, які зареєстровані :

04.07.2006 за № 3413054 реєстратором Хмельницькою філією ДП «Інформаційний центр» МЮУ на підставі постанови б/н, 28.04.2006 ДВС м. Хмельницький, дв ОСОБА_4

30.05.2007 за № 5037753 реєстратором Хмельницькою філією ДП «Інформаційний центр» МЮУ на підставі постанови б/н, 22.05.2007 ДВС м. Хмельницький, дв ОСОБА_5 щодо стягнення 111189 грн. з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 .

Згідно листа Прешого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому від 05.08.2025 № 119747/25.16-42 встановлено, що на виконанні у відділі не перебували і не перебувають виконавчі провадження в яких боржником є ОСОБА_2 .

Судом встановлено, що згідно вироку Хмельницького міськрайонного суду від 15.08.2005 з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 стягнуто 3189 грн. матеріальної шкоди та 8000 грн. моральної шкоди.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України "Про виконавче провадження".

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2020 року ( справа № 554/7908/17-ц ) установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18).

При цьому, посилання позивача в позовній заяві на положення статті 391 ЦК України щодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів. Зокрема, пунктом 10 частини другої статті 16 ЦК України визначено способом захисту цивільних прав та інтересів судом визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Таким чином, закон визначає ефективний та належний спосіб захисту порушеного права та інтересу особи - боржника внаслідок наявності обтяжень, накладених державним виконавцем на його майно в межах виконавчого провадження - оскарження рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України.

Як видно з матеріалів справи, позивач зазначає, що обтяження накладено державним виконавцем в межах виконавчого провадження, де він був боржником.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Отже, помилково прийнявши позов до розгляду, під час судового розгляду суд має закрити провадження у справі з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 255, 353 ЦПК України, суд -

постановив:

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , Першого відділу Державної виконавчої служби у місті Хмельницький Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду першої інстанції може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду.

У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали.

Дата складання повного тексту ухвали: 12.02.2026.

Суддя: