ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 754/12387/21

провадження № 61-15069св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ігнатенка В. М.

суддів: Грушицького А. І., Петрова Є. В., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року в складі колегії суддів: Нежури В. А.,

Кулікової С. В., Невідомої Т. О.,

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення грошової вартості обов`язкової частки у спадщині,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2021 року ОСОБА_2 , ОСОБА_4 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3 , в якому просили:

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 , яка є матір`ю спадкодавця, у порядку спадкування за законом після смерті

ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , грошову компенсацію вартості 1/16 обов`язкової частки в розмірі 69 225,00 грн у квартирі АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 23 липня 2013 року;

- стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 , яка є рідною сестрою спадкодавця, у порядку спадкування за законом після смерті

ОСОБА_5 , грошову компенсацію вартості 1/16 обов`язкової частки

у розмірі 69 225,00 грн у квартирі АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_3 .

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року позов ОСОБА_2 , ОСОБА_4 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості обов`язкової частки у спадщині в розмірі 69 225,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію вартості обов`язкової частки у спадщині в розмірі 69 225,00 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що квартира

АДРЕСА_1 набута ОСОБА_3 за час перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , тому вказана квартира була спільним майном подружжя. Отже, після смерті

ОСОБА_5 відкрилась спадщина на належну спадкодавцю 1/2 частку зазначеної квартири.

ОСОБА_3 відчужила спірну квартиру після смерті спадкодавця та до визнання за позивачами, як спадкоємцями, права власності на обов`язкову частку у праві власності на квартиру.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що обґрунтованими є вимоги позивачів про стягнення з відповідача на їх користь грошової компенсації вартості обов`язкової частки у праві власності на спірну квартиру.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Цимбал М. А., на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 22 вересня 2022 року повернуто особі, яка її подала.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 травня 2023 рокукасаційну скаргу ОСОБА_3 , подану адвокатом Цимбал М. А., задоволено. Ухвалу Київського апеляційного суду від 26 січня 2023 року скасовано, справу направлено до суду апеляційної інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено. Рішення Деснянського районного суду

м. Києва від 22 вересня 2022 року скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 , ОСОБА_4 .

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що позивачами не було заявлено вимог про визначення права на обов`язкову частку, у межах якої вони могли доводити факт набуття спадкодавцем - ОСОБА_5 та відповідачем спірної квартири за час їх перебування у зареєстрованому шлюбі, і що вказана квартира є спільним майном подружжя.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що такий спір не був предметом судового розгляду, без визначення часток у спільному майні подружжя неможливо вирішити питання про стягнення грошової компенсації вартості обов`язкової частки у спірній квартирі.

Додатковою постановою Київського апеляційного суду від 11 вересня

2024 року заяву ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення задоволено. Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати у розмірі 30 869,30 грн, тобто

по 15 434,65 грн з кожної.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що судом апеляційної інстанції було скасовано рішення суду першої інстанції та відмовлено у задоволенні позовних вимог. Отже, враховуючи подані

ОСОБА_3 докази, відсутність заперечень позивачів щодо розміру витрат, співмірність заявленого розміру понесених витрат, наданий адвокатом обсяг послуг, витрачений останнім час, конкретні обставини справи,

з урахуванням її складності, апеляційний суд дійшов висновку про те, що наявні підстави для задоволення цієї заяви.

Апеляційний суд дійшов висновку про те, що з позивачів на користь відповідача підлягають стягненню понесені останньою судові витрати, а саме

23 755,00 грн - витрати на професійну правничу допомогу у суді першої інстанції, 2 077,50 грн - судовий збір за подачу апеляційної скарги, 536,80 грн - судовий збір за подачу касаційної скарги, 4 500,00 грн - витрати на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, а всього 30 869,30 грн.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на додаткову постанову Київського апеляційного суду

від 11 вересня 2024 року, просить її скасувати й направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 17 січня 2025 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року, витребувано справу із суду першої інстанції.

У лютому 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 14 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів

від 27 січня 2026 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці суддів

Фаловської І. М., Ситнік О. М. та Карпенко С. О. для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів: головуючий суддя - Ігнатенко В. М., склад колегії суддів: Грушицький А. І., Петров Є. В., Пророк В. В., Сердюк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 07 березня 2023 року.

ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу заперечувала проти стягнення понесених відповідачем судових витрат. Проте апеляційний суд у додатковій постанові помилково зазначив, що позивачі заперечень проти стягнення судових витрат не подали. Апеляційним судом не було враховано складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт і наданих ним послуг.

Позиція інших учасників справи

У лютому 2025року ОСОБА_3 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану додаткову постанову апеляційного суду - без змін.

ОСОБА_1 не надала обґрунтувань неспівмірності витрат на правничу допомогу.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої

статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1

частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення касаційної скарги з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_2 та ОСОБА_6 є батьками: ОСОБА_1 та ОСОБА_5 .

На праві спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та ОСОБА_5 належала квартира

АДРЕСА_2 , а саме по 1/3 частці кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5 , на день смерті якого

відкрилась спадщина, що складалась із 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 та 1/2 частки квартири

АДРЕСА_1 .

Спадкоємцями першої черги за законом були ОСОБА_6 (батько), ОСОБА_2 (мати), ОСОБА_3 (дружина) та малолітня дитина - ОСОБА_7 (дочка), ІНФОРМАЦІЯ_3 , які спадщину прийняли.

Проте право на спадкування 1/3 частки квартири АДРЕСА_2 за заповітом набула лише дружина спадкодавця - ОСОБА_3 .

Повнолітні непрацездатні батьки та малолітня дочка спадкодавця набули право лише на обов`язкову частку у спадщині, а саме по 1/24 відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України.

Квартира АДРЕСА_1 набута та зареєстрована 23 липня 2013 року за ОСОБА_3 .

Вказана квартира набута за час перебування у зареєстрованому шлюбі спадкодавця ОСОБА_5 з ОСОБА_3 24 листопада 2010 року, тобто є спільною сумісною власністю подружжя.

Проте на день смерті ОСОБА_5 не було отримано свідоцтво про право власності на належну йому частку у вищезазначеній квартирі.

Внаслідок вказаних обставин державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальною контори Щербенко О. В. винесено постанову про відмову ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , як непрацездатним батькам,

у видачі свідоцтв про право на спадщину за законом на обов`язкову частку

у спадковому майні - квартирі АДРЕСА_1 .

ОСОБА_3 , як законний представник малолітньої дитини

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із заявою про видачу на ім`я дитини свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку

у квартирі АДРЕСА_1 не зверталась.

Розмір обов`язкової частки непрацездатних батьків та малолітньої дитини

у спадковій частці квартири становив 1/16.

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , батько спадкодавця.

Після смерті ОСОБА_6 на належну йому 1/24 частку квартири

АДРЕСА_2 та 1/16 частку квартири

АДРЕСА_1 відкрилась спадщина.

Спадкоємцем першої черги за законом та за заповітом після смерті ОСОБА_6 на 1/24 частку квартири

АДРЕСА_2 була ОСОБА_1 (дочка), яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Приватним нотаріусом Гадяцького районного нотаріального округу Полтавської області Заєць Н. М. було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на ім`я ОСОБА_1 (дочки спадкодавця) на спадкове майно,

а саме 1/16 частку у квартирі АДРЕСА_1 , яка належала за життя ОСОБА_6 . Така відмова приватного нотаріуса мотивована тим, що спадкоємцем не надано правовстановлюючі документи на квартиру, видані на ім`я сина ОСОБА_6 - ОСОБА_5

ОСОБА_2 мати - ОСОБА_5 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 , що діє в своїх інтересах та в інтересах своєї малолітньої дочки ОСОБА_7 , про визнання права власності на обов`язкову частку (1/16) у спадщині, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Проте під час проведення судом підготовчого провадження у справі

№ 754/2920/21 ОСОБА_2 стало відомо, що ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу від 12 лютого 2021 року відчужила квартиру

АДРЕСА_1 ОСОБА_8 .

Відповідно до пункту 4 вказаного договору купівлі-продажу ОСОБА_3 продала квартиру ОСОБА_8 за 1 107 600,00 грн.

Оскільки з відчуженням спадкової квартири змінилися предмет та підстава позову, судом було задоволено заяву ОСОБА_2 про залишення без розгляду позову про визнання права власності на обов`язкову частку в квартирі.

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до суду з іншим позовом, а саме про стягнення грошової компенсації вартості обов`язкової частки (1/16)

у спадковій квартирі.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Щодо стягнення судових витрат з ОСОБА_2 .

Згідно з частиною четвертою статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, яка була стороною у справі, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво.

Провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених, зокрема

пунктом 1 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до залучення до участі у справі правонаступника чи законного представника (пункт 1 частини першої

статті 253 ЦПК України).

Процесуальне правонаступництво - це заміна під час провадження у цивільній справі сторін або третіх осіб іншими особами, до яких переходять права та обов`язки у спірних правовідносинах.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20) вказано, що суд будь-якої інстанції зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує.

Питання процесуальної правосуб`єктності сторони, третьої особи, їхніх правонаступників належать до тих, які суд має вирішити під час розгляду справи незалежно від стадії судового процесу. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.

Процесуальне правонаступництво можливе лише тоді, коли у майнових відносинах відбулось правонаступництво. Таким чином, при вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи, суду необхідно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду

від 24 лютого 2021 року у справі № 758/10554/16-ц, від 30 листопада 2022 року у справі № 299/2690/20, від 18 січня 2023 року у справі № 752/16818/18,

від 17 грудня 2025 року у справі № 466/2731/22.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

у постанові від 02 червня 2025 року у справі № 201/14368/15-ц дійшов висновку про те, що при вирішенні питання про залучення правонаступників учасників справи суду потрібно встановити наявність чи відсутність правонаступництва на підставі норм матеріального права у спірних правовідносинах, зокрема чи відомі особи, які прийняли спадщину. Саме для встановлення осіб, які прийняли спадщину, статтею 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі, правовідносини у якій допускають правонаступництво.

Відповідно до частини першої статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Згідно із статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Отже, під час вирішення питання про залучення правонаступників до участі у справі суд повинен встановити, чи допускають спірні правовідносини правонаступництво та чи відомі особи, які прийняли спадщину. Саме для встановлення осіб, які прийняли спадщину, статтею 251 ЦПК України передбачено обов`язок суду зупинити провадження у справі, правовідносини у якій допускають правонаступництво (постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 року у справі № 760/9496/21).

ОСОБА_1 у касаційній скарзі зазначила про те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть

від 07 березня 2023 року.

Ураховуючи викладене, апеляційний суд у порушення вищевказаних вимог закону, стягуючи з позивача - ОСОБА_2 судові витрати, не звернув уваги на те, що цивільна правоздатність останньої припинилася після її смерті.

Отже, апеляційний суд мав вирішити питання чи допускають спірні правовідносини, з яких виник спір, правонаступництво та встановити обставини щодо правонаступника позивача - ОСОБА_2 і залучення його до участі у справі.

Таким чином, апеляційний суд помилково не зупинив провадження у справі,

а розглянув питання щодо розподілу судових витрат, які стягнув з померлої особи.

Щодо стягнення судових витрат з ОСОБА_4 .

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

У частинах першій, другій статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом.

Порядок розподілу судових витрат вирішується за правилами, встановленими у статтях 141, 142 ЦПК України. У частинах першій, тринадцятій статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з положеннями статті 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

Відповідно до статті 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини.

Пунктом 3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року

№ 23-рп/2009 (у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_9 щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу) передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи і фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Чинне цивільне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, у тому числі, гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом робами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, у тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У частині третій статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Тобто, ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях

частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Відповідно до частини п`ятої статті 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18; від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц; від 08 червня 2021 року у справі

№ 550/936/18; від 07 липня 2021 року у справа № 910/12876/19.

Апеляційний суд, вказуючи про те, що позивачами не надано заперечень щодо розміру судових витрат, у порушення вищевказаних вимог закону не врахував, що ОСОБА_1 у відзиві на апеляційну скаргу від 20 травня 2024 року заперечувала щодо розміру витрат відповідача на професійну правничу допомогу.

У вказаному запереченні ОСОБА_1 зазначила про те, що представник ОСОБА_3 - адвокат Цимбал М. А. не надала суду детальний опис робіт, виконаних нею, як адвокатом та понесених нею витрат, необхідних для надання професійної правничої допомоги, а отже, вказані витрати відповідача

є необґрунтованими.

Разом з тим апеляційний суд не надав оцінки запереченням ОСОБА_1., а дійшов передчасного висновку про задоволення у повному обсязі заяви ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення.

Такі обставини свідчать про те, що апеляційним судом допущено порушення принципу змагальності сторін, оскільки ОСОБА_1 вказувала на необґрунтованість розміру судових витрат відповідача, проте цим доводам не було надано оцінки судом апеляційної інстанції, що свідчить про порушення прав позивача.

За таких обставин наявні підстави для висновку, що оскаржена додаткова постанова апеляційного суду ухвалена з порушенням норм процесуального права, що є підставою для її скасування та направлення справи до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції

(частина четверта статті 411 ЦПК України).

Підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі (частина шоста статті 411 ЦПК України).

Оскільки апеляційний суд порушив наведені норми процесуального права, ухвалене цим судом додаткове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з направленням до суду апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Додаткову постанову Київського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді А. І. Грушицький

Є. В. Петров

В. В. Пророк

В. В. Сердюк