Провадження №: 2/336/128/2026
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

17 лютого 2026 року м.Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.Запоріжжя в складі: головуючого судді Звєздової Н.С., за участі секретаря судового засідання Іванченко О.С., позивача ОСОБА_1 його представника Булдигіної М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Запоріжжя у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про позбавлення батьківських прав,-

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача - адвокат Стариченко М.П., який діє а підставі ордеру серії АР №1182838 від 25.12.2024, через підсистему (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи «Електронний суд», звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позов обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали спільно без реєстрації шлюбу починаючи з 2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_3 у цивільному шлюбі позивача та відповідачки народилась спільна дитина - ОСОБА_4 . Станом на початок повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, сім`я мешкала у місті Нікополь, Дніпропетровської області. Однак, у серпні 2022 року, через збільшення обстрілів населеного пункту зі сторони агресора, подружжя з дитиною мусили виїхали до міста Запоріжжя. Після переїзду стосунки позивача та відповідачки різко погіршились - відповідачка почала зловживати алкогольними напоями, часто вести себе антисоціально, влаштовувала постійні сварки, на фоні алкогольного сп`яніння часто поводила себе агресивно, погрожувала розправою над цивільним чоловіком ножем та іншими ріжучими предметами. Тож на початку 2023 року сторони почали проживати окремо, фактично з цього часу цивільний шлюб припинив своє існування. Неповнолітній ОСОБА_5 залишився проживати з батьком за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_3 взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків та до теперішнього часу всіляко ухиляється від догляду за сином, не піклується про його здоров`я та побут, не бере участі у духовному та моральному розвитку дитини, не надає кошти для його забезпечення, страждає від алкогольної залежності, не працевлаштована та веде виключно паразитарний, а іноді й жебрацький спосіб життя. 04.12.2024 заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя у справі № 336/8553/24 винесено рішення про стягнення з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 28 серпня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідачка неодноразово притягалась до адміністративної відповідальності, що підтверджується: - постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 08.02.2024 по справі № 336/1030/24, якою ОСОБА_3 було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч.1 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді громадських робіт на строк 40 (сорок) годин; - постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.04.2024 по справі № 336/1526/24, якою ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 160 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу; - постановою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 27.05.2024 по справі № 336/2754/24, якою ОСОБА_3 визнано винуватою у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Малолітній ОСОБА_6 перебуває на повному утриманні позивача. Батько приймає участь у житті дитини, забезпечує всіма необхідними речами та ліками, піклується про його фізичний та духовний розвиток, сприяє гарному вихованню. Враховуючи викладене позивач був вимушений звернутися до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав відповідачку.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.12.2024 вказану праву передано на розгляд суддів Звєздовій Н.С.

Ухвалою суду від 15.01.2024 у Міністерства соціальної політики України витребувано інформацію з Єдиної інформаційної бази даних про внутрішньо переміщених осіб щодо місця проживання відповідачки.

Ухвалою суду від 10.02.2025 по справі відкрите загальне позовне провадження. Витребувано у Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району висновок щодо розв`язання спору, а саме щодо доцільності/недоцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

02.06.2025 на адресу суду надійшов висновок Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про доцільність позбавлення батьківський прав ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_4 (а.с.167-169)

Ухвалою суду від 24.06.2025 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Відзив від відповідачки на позов до суду не надійшов.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовну заяву, прохав суд задовольнити її у повному обсязі.

Позивач клопотав про задоволення позову у повному обсязі з підстав, викладених у ньому. Додав, що з відповідачкою не спілкується більше року, вона вживає алкогольні напої, декілька разів її було притягнуто до адміністративної відповідальності, з сином відповідачка майже не спілкується.

Відповідачка у судове засідання повторно не з`явилася, належним чином повідомлялася про слухання справи у судовому порядку.

Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні підтримала висновок про доцільність позбавлення батьківський прав ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_4 .

Судом було вжито всі необхідні заходи щодо забезпечення в судове засідання участі неповнолітнього ОСОБА_4 для з`ясування його думки щодо позбавлення його матір батьківських прав відносно нього, для з`ясування всіх обставин та встановлення істини по справі. Разом з тим, як зазначив позивач, дитина відмовилась бути присутньою в судовому засіданні.

Інших клопотань щодо допиту в якості свідків до суду не надходило.

Суд, заслухавши сторін, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази надані сторонами, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних обставин.

Судом встановлено та перевірено матеріалам справи, що батьками неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є позивач ОСОБА_2 та відповідачка ОСОБА_3 , відповідно до свідоцтва про народження дитини. (а.с.17)

Згідно копії довідки від 28.06.2024 позивач працює у ТОВ «ПАРТНЕР-ГРУП ЛТД» на посаді лицювальника-плиточника. (а.с.19-20)

Відповідно до копії характеристики неповнолітній ОСОБА_5 навчається у Запорізькій гімназії №65. (а.с.21)

Відповідно до копії грамот неповнолітній ОСОБА_5 займається спортом. (а.с.22-28)

З довідки від 11.06.2024, виданої директором Запорізької гімназії №6, вбачається, що відповідачка ОСОБА_3 , яка є матір`ю учня ОСОБА_4 , не підтримує зв`язок із педагогами та адміністрацією школи. (а.с.29)

Відповідно до характеристики з місця проживання позивача ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_1 , останній характеризується позитивно. (а.с.30)

З Акту умов обстеження проживання за адресою АДРЕСА_1 , встановлено, що у будинку разом мешкають: позивач ОСОБА_2 , його неповнолітній син ОСОБА_4 , та ОСОБА_7 , яка є матір`ю позивача. (а.с.31-32)

Відповідно до розпорядження голови районної адміністрації по Шевченківському району від 19.03.2024 №202р малолітньому ОСОБА_8 надано статус дитини, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів. (а.с. 33-34)

Відповідно до декларації №0001-НН45-29А0 від 25.06.2004 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу встановлено, що довіреною особою неповнолітнього ОСОБА_9 є його батько - ОСОБА_2 (а.с.35)

Постановами Шевченківського районного суду м.Запоріжжя від 08.02.2024, 02.04.2024 та 27.05.2024 відповідачку було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2, ст. 160 та ст. 173 КУпАП (ЄУН 336/1030/24, ЄУН 336/1526/24, ЄУН 336/2754/24) (а.с.36-46)

Відповідно до висновку Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до неповнолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с 167-169)

Судом також досліджувались фотографії на яких зображений позивач разом зі своїм малолітнім сином. (а.с. 47-67)

Щодо фотографії, на якій зображена жінка, суд відкидає, адже на чорно-білому фото не можливо встановити особу, оскільки фотографія поганої якості. (а..с 68)

Відмовляючи у задоволенні позову в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частиною сьомою статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини (частина перша статті 164 СК України).

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України" (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

При вирішенні такої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (див. постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 06 вересня 2023 року у справі №545/560/21).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі №213/2822/21.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд дійшов висновку про те, що підстав, передбачених пунктом 2 частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, немає. ОСОБА_2 не надав належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що відповідачка умисно та злісно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійний характер, як кожен, так і в сукупності, можна розцінити як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

В судовому засіданні позивачем було повідомлено суд, що відповідачка інколи телефонує сину на мобільний телефон, що говорить про той факт, що відповідачка цікавиться їх спільним неповнолітнім сином.

При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні мамою обов`язків по вихованню сина, а також встановити, що мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки.

Матеріали справи не містять доказів, що відповідачка була попереджений органом опіки та піклування щодо невиконання своїх батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини.

При цьому звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (ст.5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

Таким чином, враховуючи, що у матеріалах справи відсутні беззаперечні та достатні докази, які б свідчили про винну та свідому поведінку відповідачки ОСОБА_3 щодо ухилення від участі у вихованні дитини, про умисне і свідоме нехтування обов`язками матері, суд вважає, що відсутні правові підстави для позбавлення її батьківських прав.

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що відповідачка є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дитини.

Суд не приймає до уваги висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачку з огляду те, що у висновку не наведено підстав та аргументів, які б вказували на доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, даний висновок є недостатньо обґрунтованим. Оцінюючи висновок органу опіки щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав, суд також вважає зазначений висновок безпідставним та необґрунтованим, адже при наданні такого висновку орган опіки виходив виключно з тих відомостей, які були надані позивачем, який зацікавлений в розгляді справи. При цьому, сама перевірка проведена формально, без наведення достатніх доказів, які б підтверджували ухилення відповідачки від здійснення батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідачку як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, а тому не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав. Із вказаного висновку не є зрозумілим, яким чином позбавлення батьківських прав відповідача сприятиме захисту прав та інтересів дитини та оцінено такий в сукупності з іншими доказами у справі. Поданий висновок органу опіки та піклування не містить фактичних даних, які б давали підстави вважати, що поведінку відповідачки неможливо змінити, у ньому наведено загальні формулювання щодо доцільності позбавлення відповідачки батьківських прав та такий не містить виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування матір`ю своїми обов`язками.

Водночас, висновок органу опіки та піклування не є нормативно-правовим актом чи правовим актом індивідуальної дії. Також вказаний документ не породжує прямих юридичних наслідків для сторін та безпосередньо не впливає на їх права й обов`язки, тобто є фактично джерелом доказування при наявності цивільного спору, оскільки несе виключно інформативний характер і на відміну від рішень органу опіки та піклування має рекомендаційний характер. Цьому документу може бути надана лише оцінка в сукупності з іншими доказами у справі при вирішенні по суті питання, для якого він був складений. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 по справі № 496/4271/16-а (К/9901/29090/18).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49), проте, наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), в тому числі й на рівне виховання батьками.

Надані позивачем довідки про склад сім`ї та характеристику з місця навчання дитини, свідчать лише про факт проживання сина разом з батьком. Разом з тим жодним чином не підтверджують наявність винної поведінки відповідачки по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання спільної дитини, що є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав.

З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи представник позивача та позивач не надали належних та достатніх доказів умисної й винної поведінки відповідачки ОСОБА_3 щодо ухилення від виконання батьківських обов`язків, які б давали підстави для застосування до відповідачки крайнього заходу впливу у вигляді позбавлення її батьківських прав щодо дитини.

Разом з цим суд вважає за доцільне попередити відповідачку ОСОБА_3 про необхідність змінити ставлення до виховання дитини - сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і покласти на Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 13, 14, 82, 223, 259, 263-265, 268, 352, 354 ЦПК України, ст.ст.7,19,150,155,164,166 СК України, суд,-

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову: Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Реквізити сторін:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання (зареєстроване): АДРЕСА_2 .

Відповідачка: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП невідомий, місце проживання: АДРЕСА_2 , фактично проживає: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову:

Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району, , місцезнаходження: 69068, м. Запоріжжя, пр. Моторобудівників, буд. 34.

Суддя: Наталія Звєздова