ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 179/835/24

провадження № 61-6513св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - керівник Новомосковської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації,

відповідачі: Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 ,

розглянув на стадії попереднього розгляду в порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області на рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року у складі судді Чорної А. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року у складі колегії суддів Пищиди М. М., Ткаченко І. Ю., Свистунової О. В. у справі за позовом керівника Новомосковської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування наказу, скасування державної реєстрації права власності та оренди, повернення земельної ділянки,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2024 року керівник Новомосковської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації звернувся до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області (далі - ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області), ОСОБА_1 , у якому просив:

- усунути перешкоди Дніпропетровській обласній державній адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення шляхом визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11 січня 2021 року № 4-541/15-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду»;

- усунути перешкоди Дніпропетровській обласній державній адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення шляхом скасування державної реєстрації права власності земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1695, площею 36,7658 га, яка розташована на території Чернеччинської сільської ради Новомосковського району, проведену за ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Богдан Т. Л. від 02 березня 2021 року № 56882877 (номер запису про право власності - 40796940);

- усунути перешкоди Дніпропетровській обласній державній адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення шляхом скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1695, площею 36,7658 га, проведену за ОСОБА_1 на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Богдан Т. Л. від 02 березня 2021 року № 56882877 (номер запису про інше речове право - 40797798);

- усунути перешкоди Дніпропетровській обласній державній адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення з кадастровим номером :01:001:1695, площею 36,7658 га шляхом її повернення на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації із незаконного користування ОСОБА_1 .

Свої вимоги позивач мотивував тим, що наказом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11 січня 2021 року № 4-541/15-21-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби на території Чернеччинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області та надано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку загальною площею 36,7658 га, у тому числі пасовища площею 36,7658 га, кадастровий номер :01:001:1695, із земель сільськогосподарського призначення державної власності для сінокосіння та випасання худоби.

24 лютого 2021 року державний реєстратор виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Богдан Т. Л. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 березня 2021 року № 56882877 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстрував за ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області право власності на зазначену земельну ділянку (номер запису про право власності - 40796940), а також право оренди цієї ж земельної ділянки за ОСОБА_1 (номер запису про інше речове право - 40797798).

Підставою для здійснення державної реєстрації стали вказаний наказ ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11 січня 2021 року № 4-541/15-21-СГ та договір оренди земельної ділянки від 29 січня 2021 року № 39/57-21-ДО, укладений між ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області в особі голови комісії з ліквідації, з однієї сторони, та ОСОБА_1 - з іншої.

Відповідно до предмета зазначеного договору в оренду передано земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності для сінокосіння та випасання худоби загальною площею 36,7658 га, розташовану на території Чернеччинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області.

Разом із тим встановлено, що земельна ділянка площею 36,7658 га з кадастровим номером :01:001:1695 розташована в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Приорільський», створеного відповідно до Указу Президента України від 09 грудня 1998 року № 1341/98 «Про території та об`єкти природно-заповідного фонду загальнодержавного значення», з метою збереження та відтворення цінних природних комплексів, генофонду рослинного і тваринного світу.

Зазначена земельна ділянка є землею природно-заповідного фонду та не може використовуватися для товарного сільськогосподарського виробництва. Відповідно до інформації Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 04 червня 2021 року № 25/7-11/11707-21, зміна меж ландшафтного заказника «Приорільський» у встановленому законом порядку не здійснювалася.

Враховуючи, що спірна земельна ділянка природно-заповідного фонду розташована в межах об`єктів та територій ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Приорільський», вона належить до земель державної власності, право розпорядження якими відповідно до статті 122 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) належить Дніпропетровській обласній державній адміністрації. При цьому ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області не наділене повноваженнями щодо розпорядження землями природно-заповідного фонду державної власності.

Таким чином, розпорядження спірною земельною ділянкою органом, який не мав відповідних повноважень, із порушенням установленого законом особливого режиму використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також фактична зміна її цільового призначення для цілей, що суперечать встановленим видам використання, створює загрозу порушення цілісності екологічної мережі держави, знищення цінних природних комплексів та рідкісних видів флори і фауни.

Такі дії порушують права та інтереси власника земельної ділянки - держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації - на законне володіння та користування належною їй земельною ділянкою, а також на забезпечення збереження природних ресурсів та екологічної мережі.

Крім того, спірна земельна ділянка перебувала в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Приорільський» упродовж десятків років до виникнення спірних правовідносин, що свідчить про її належність до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення протягом тривалого часу.

Відповідачі не були позбавлені можливості ознайомитися з вимогами законодавства та з огляду на наявні зовнішні, об`єктивні та загальновідомі ознаки розташування спірної земельної ділянки в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Приорільський», діючи розумно та обачно, повинні були усвідомлювати її правовий режим як землі природно-заповідного фонду.

За таких обставин заволодіння земельною ділянкою державної власності природно-заповідного фонду відбулося з порушенням вимог земельного законодавства України, що ставить під обґрунтований сумнів добросовісність відповідачів під час видання наказу, укладення договору оренди та подальшої державної реєстрації речових прав.

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Магдалинівський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 20 лютого 2025 рокупозов задовольнив.

Усунув перешкоди Дніпропетровській обласній державній адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення шляхом визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11 січня 2021 року № 4-541/15-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду».

Усунув перешкоди Дніпропетровській обласній державній адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення шляхом скасування державної реєстрації права власності земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1695, площею 36,7658 га, яка розташована на території Чернеччинської сільської ради Новомосковського району, проведену за ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Богдан Т. Л. від 02 березня 2021 року № 56882877 (номер запису про право власності - 40796940).

Усунув перешкоди Дніпропетровській обласній державній адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення шляхом скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки з кадастровим номером :01:001:1695, площею 36,7658 га, яка розташована на території Чернеччинської сільської ради Новомосковського району, проведену за ОСОБА_1 на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Богдан Т. Л. від 02 березня 2021 року № 56882877 (номер запису про інше речове право - 40797798).

Усунув перешкоди Дніпропетровській обласній державній адміністрації у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення з кадастровим номером :01:001:1695, площею 36,7658 га, яка розташована на території Чернеччинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації із незаконного користування ОСОБА_1 .

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що розташування спірної земельної ділянки в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Приорільський» свідчить про її належність до земель природно-заповідного фонду, на які поширюється особливий правовий режим використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Водночас режим території зазначеного заказника та встановлені для нього обмеження унеможливлюють використання спірної земельної ділянки, яка є землею державної власності та право розпорядження якою належить Дніпропетровській обласній державній адміністрації, за цільовим призначенням «для випасання худоби і сінокосіння».

ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області відповідно до статті 122 ЗК України не наділене повноваженнями щодо розпорядження земельними ділянками природно-заповідного призначення державної власності, у зв`язку з чим оскаржуваний наказ не міг бути належною правовою підставою для проведення державної реєстрації речових прав на спірну земельну ділянку.

Зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням вимог ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» підлягає розгляду як порушення права власності держави або відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння земельною ділянкою, навіть у разі реєстрації за іншою особою права приватної власності на таку ділянку.

За таких обставин ефективним способом захисту порушеного права є звернення до суду з негаторним позовом у порядку, визначеному статтею 391 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), з метою усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного призначення шляхом визнання незаконним оскаржуваного наказу, скасування державної реєстрації права власності та права оренди на спірну земельну ділянку, а також повернення земельної ділянки її власнику - Дніпропетровській обласній державній адміністрації.

При цьому задоволення негаторного позову прокурора в частині вимог про скасування рішень про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави та узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 734/1560/20.

Дніпровський апеляційний суд постановою від 30 квітня 2025 року апеляційну скаргу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області задовольнив частково.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року в частині позовних вимог про усунення перешкод власнику у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного призначення шляхом визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11 січня 2021 року № 4-541/15-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду» скасував і ухвалив нове рішення, яким у задоволенні зазначених позовних вимог відмовив.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року у частині стягнення з ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області на користь Дніпропетровської обласної прокуратури судового збору змінив шляхом зменшення його розміру з 4 844,80 грн до 2 422,40 грн, а в решті рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишив без змін.

Вирішив питання про розподіл судових витрат.

Апеляційний суд мотивував постанову тим, що оскільки мета позову у цій справі спрямована на усунення перешкод державі, яка не втратила володіння земельною ділянкою природно-заповідного фонду, у користуванні та розпорядженні нею, заявлені позовні вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження спірною земельною ділянкою підлягають розгляду як вимоги про повернення цієї земельної ділянки державі.

Вимоги про скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за певних умов можуть розглядатися як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме наявність такої державної реєстрації створює відповідні перешкоди для реалізації прав власника.

Задоволення вимоги прокурора про повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду у державну власність саме собою не є правовою підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на спірну земельну ділянку. За таких обставин у разі задоволення негаторного позову прокурора вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави та узгоджується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 734/1560/20.

Отже, заявлені прокурором позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку, проведеної за ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, скасування державної реєстрації права оренди цієї земельної ділянки за ОСОБА_1 , а також повернення земельної ділянки на користь держави в особі Дніпропетровської обласної державної адміністрації з незаконного користування зазначеної особи, є належним та ефективним способом захисту порушених прав.

Втручання держави у право мирного володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою для сінокосіння та випасання худоби на території об`єкта природно-заповідного фонду є легітимним заходом контролю за використанням такої ділянки відповідно до її цільового призначення, що зумовлено необхідністю захисту загального інтересу. Така мета переважає приватний інтерес ОСОБА_1 у збереженні контролю над спірною земельною ділянкою.

Водночас прокурор заявив, зокрема, вимогу про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11 січня 2021 року № 4-541/15-21-СГ, визначивши відповідачем у цій частині позову саме ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

За таких обставин у зазначеній частині позовних вимог позов фактично пред`явлений державою в особі прокурора до неї ж самої в особі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Позивач у межах розгляду справи вправі посилатися на незаконність зазначеного наказу без заявлення окремої вимоги про визнання його незаконним та скасування, оскільки рішення, прийняті з порушенням вимог закону, не породжують правових наслідків, на які вони спрямовані.

Отже, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності підстав для задоволення вимоги прокурора, заявленої державою в особі прокурора до неї самої в особі ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області, у зв`язку з чим у задоволенні цієї частини позовних вимог слід відмовити.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У травні 2025 року ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області подало до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), заявник зазначив, що суди попередніх інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 910/7122/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 та у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 01 жовтня 2020 року у справі № 904/4470/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 07 березня 2023 року у справі № 911/632/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України). Крім того, суди належним чином не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389, пункт 1 частини третьої статті 411 ЦПК України).

Касаційну скаргу заявник мотивував тим, що вимога про повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду не відновлює порушене право позивача, не забезпечує введення власника у повноцінне володіння майном, а отже, не є ефективним способом захисту.

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Обмеження щодо передачі окремих об`єктів у приватну власність передбачені статтями 83, 84 ЗК України та статтею 4 Закону України «Про природно-заповідний фонд України». За умов, передбачених законодавством, допускається набуття права власності на земельні ділянки природно-заповідного фонду та лісогосподарського призначення, у зв`язку з чим до таких ділянок поширюється принцип підтвердження реєстраційного володіння, що, на думку заявника, виключає можливість застосування негаторного позову з метою відновлення порушених прав у зазначеній категорії справ.

На переконання заявника, захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, що було неодноразово відчужене, має здійснюватися шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача відповідно до статей 387, 388 ЦК України.

Заявлення прокуратурою негаторного позову в порядку статті 391 ЦК України з вимогами про усунення перешкод у володінні, користуванні та розпорядженні спірною земельною ділянкою шляхом скасування державної реєстрації права власності не відповідає належному способу захисту, оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно власником цієї земельної ділянки зареєстровано ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав, на переконання заявника, є самостійною підставою для відмови в позові.

Крім того, орендар ОСОБА_1 не є володільцем спірної земельної ділянки, у зв`язку з чим до нього не може бути пред`явлена вимога про повернення земельної ділянки, а отже, він є неналежним відповідачем, що також є самостійною підставою для відмови у позові.

Також заявник зазначав, що задоволення судами вимоги про повернення земельної ділянки від ОСОБА_1 порушує його право на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), та позбавляє його права користування земельною ділянкою за відсутності з його боку порушень вимог законодавства.

Суди попередніх інстанцій не встановили будь-яких порушень природоохоронного законодавства з боку землекористувача спірної земельної ділянки ОСОБА_1 , який у встановлений чинним законодавством спосіб добросовісно набув право користування цією земельною ділянкою та використовує її за цільовим призначенням із дотриманням обов`язків, покладених на нього оспорюваним наказом та договором оренди.

Крім того, межі земельної ділянки ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Приорільський» у натурі (на місцевості) не були встановлені, а правовстановлювальні документи на земельну ділянку не оформлювалися, у зв`язку з чим право власності на землю або право користування нею за фактичним розташуванням заказника не виникло, оскільки на момент створення заказника діяла редакція статті 22 ЗК України, яка не передбачала виникнення таких прав без належного оформлення.

Спірна земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:1695, площею 36,7658 га, була сформована та внесена до Державного земельного кадастру у 2019 році з категорією земель - землі сільськогосподарського призначення, з цільовим призначенням 16.00 - землі запасу, у результаті проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності відповідно до наказу Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру від 21 лютого 2019 року № 59, на території Чернеччинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області.

При цьому чинним законодавством України передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду можуть використовуватися для сінокосіння та випасання худоби у встановленому законом порядку.

Заявник також зазначав, що предметом спору не є зміна цільового призначення спірної земельної ділянки, яку позивач вважає землею природно-заповідного фонду, а також не є скасування результатів проведеної інвентаризації, внаслідок якої була сформована спірна земельна ділянка як земля сільськогосподарського призначення.

Отже, ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області вчинило дії щодо передання спірної земельної ділянки сільськогосподарського призначення в оренду фізичній особі відповідно до вимог чинного законодавства, з урахуванням цільового призначення земельної ділянки та в межах наданих повноважень.

Відзиви на касаційну скаргу до Верховного Суду не надходили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 09 червня 2025 рокувідкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області.

09 липня 2025 року матеріали справи № 179/835/24 надійшли до Верховного Суду.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Земельна ділянка з кадастровим номером :01:001:1695, площею 36,7658 га, розташована в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Приорільський», який оголошено Указом Президента України від 09 грудня 1998 року № 1341/98 (том 1, а. с. 70-105, 111, 112).

У 1999 році було розроблено Положення про ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Приорільський» (том 1, а. с. 106-109).

Відповідно до пункту 3.1 зазначеного Положення режим території заказника передбачає обмеження або заборону будь-якої діяльності, що суперечить його цільовому призначенню та створює загрозу збереженню природного комплексу, зокрема: будь-якого будівництва; меліоративних та інших робіт, які можуть призвести до зміни гідрологічного режиму; розвідувальних і підривних робіт; розробки корисних копалин; порушення ґрунтового покриву і рельєфу; порушення природного стану водойм; знищення або пошкодження деревної, чагарникової та трав`янистої рослинності; розорювання земель; провадження господарської діяльності, у тому числі прогону худоби в межах прибережних захисних смуг; випасання худоби на степових схилах і ділянках деревно-чагарникової рослинності; випалювання сухої рослинності; збирання рідкісних, декоративних і лікарських рослин; рух усіх видів транспорту, крім службового транспорту природоохоронних та інспекційних служб; пересування людей поза межами доріг, стежок і просік тощо.

Згідно з пунктом 3.3 Положення режим території ландшафтного заказника підлягає обов`язковому врахуванню під час розроблення районних схем землеустрою.

Наказом ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області від 11 січня 2021 року № 4-541/15-21-СГ затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду для сінокосіння та випасання худоби на території Чернеччинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області та надано ОСОБА_1 в оренду земельну ділянку загальною площею 36,7658 га, у тому числі пасовище площею 36,7658 га, з кадастровим номером :01:001:1695, із земель сільськогосподарського призначення державної власності (том 1, а. с. 117).

29 січня 2021 року між ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області та ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, відповідно до пункту 2.1 якого в оренду передано зазначену земельну ділянку площею 36,7658 га (кадастровий номер :01:001:1695) для сінокосіння та випасання худоби, розташовану на території Чернеччинської сільської ради Магдалинівського району Дніпропетровської області (том 1, а. с. 64, 67).

24 лютого 2021 року державний реєстратор виконавчого комітету Новоолександрівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Богдан Т. Л. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 02 березня 2021 року № 56882877 зареєстрував у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :01:001:1695, площею 36,7658 га (номер запису про право власності - 40796940), а також право оренди цієї земельної ділянки за ОСОБА_1 (номер запису про інше речове право - 40797798) (том 1, а. с. 63, 64).

Водночас згідно з листом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 31 травня 2021 року № 25/7-11/11316-21, зазначене міністерство не погоджувало клопотання про зміну меж ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Приорільський» (том 1, а. с. 20).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пунктів 1, 4 абзацу 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

За змістом касаційної скарги рішення суду першої інстанції (у скасованій після апеляційного перегляду частині) та постанова апеляційного суду в частині відмови в задоволенні позовної вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування наказу не оскаржуються, а тому на підставі положень частини першої статті 400 ЦПК України Верховний Суд не переглядає ці рішення в означеній частині.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20) зазначила, що позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється під час розгляду справи по суті та є підставою для ухвалення судом рішення про відмову в позові (постанова Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18).

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.5)). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15 (пункт 14)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права / інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Відповідно до частини першої статті 19 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, електронних комунікацій, енергетики, оборони та іншого призначення.

Згідно з частинами третьою, четвертою, сьомою статті 20 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, категорія земель та вид цільового призначення земельної ділянки визначаються в межах відповідного виду функціонального призначення території, передбаченого затвердженим комплексним планом просторового розвитку території територіальної громади або генеральним планом населеного пункту. Встановлення цільового призначення земельної ділянки може здійснюватися без додержання вимог, передбачених абзацом першим цієї частини, у випадках: передачі земельної ділянки державної, комунальної власності відповідно до частини третьої статті 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; консервації деградованих і малопродуктивних, техногенно забруднених земель; віднесення земельної ділянки до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення; зміни виду цільового призначення земельної ділянки в межах категорії земель сільськогосподарського призначення (крім віднесення їх до земельних ділянок для садівництва, зміни цільового призначення земельних ділянок під полезахисними лісовими смугами). При внесенні до Державного земельного кадастру відомостей про встановлення або зміну цільового призначення земельної ділянки належність земельної ділянки до відповідної функціональної зони визначається за даними Державного земельного кадастру. Відомості про цільове призначення земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру. Зміна цільового призначення земельних ділянок погоджується у разі зміни цільового призначення земельних ділянок державної та комунальної власності природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, історико-культурного, лісогосподарського призначення, внаслідок якої земельні ділянки виводяться із складу таких категорій, а також зміни цільового призначення земель, визначених пунктом «б» частини першої статті 150 цього Кодексу, - з Кабінетом Міністрів України.

У статті 43 ЗК України встановлено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Згідно зі статтею 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом (стаття 45 ЗК України).

Відповідно до статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Землі природно-заповідного фонду України, а також землі територій та об`єктів, що мають особливу екологічну, наукову, естетичну, господарську цінність і є відповідно до статті 6 цього Закону об`єктами комплексної охорони, належать до земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення. На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. На землях територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які створюються в зоні відчуження та зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, забороняється будь-яка діяльність, що не забезпечує режим радіаційної безпеки. Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. На використання земельної ділянки або її частини в межах природно-заповідного фонду може бути встановлено обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором. Обмеження (обтяження) підлягає державній реєстрації і діє протягом строку, встановленого законом або договором. Завдані внаслідок обмеження (обтяження) у землекористуванні втрати відшкодовуються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» території та об`єкти природно-заповідного фонду з додержанням вимог, встановлених цим Законом та іншими актами законодавства України, можуть використовуватися: у природоохоронних цілях; у науково-дослідних цілях; в оздоровчих та інших рекреаційних цілях; в освітньо-виховних цілях; для потреб моніторингу навколишнього природного середовища.

Відповідно до статті 25 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» заказниками оголошуються природні території (акваторії) з метою збереження і відтворення природних комплексів чи їх окремих компонентів. Оголошення заказників провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.

Згідно зі статтею 26 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» на територіях заказників забороняються рубки головного користування, суцільні, прохідні, лісовідновні та поступові рубки, видалення захаращеності, а також полювання та інша діяльність, що суперечить цілям і завданням, передбаченим положенням про заказник. Господарська, наукова та інша діяльність, що не суперечить цілям і завданням заказника, проводиться з додержанням загальних вимог щодо охорони навколишнього природного середовища. Власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заказником, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Рішення про створення природних заповідників, національних природних парків, а також щодо інших територій та об`єктів природно-заповідного фонду загальнодержавного значення приймаються Президентом України. Території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання (частини перша та п`ята статті 53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Відповідно до статті 54 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» зміна меж, категорії та скасування статусу територій та об`єктів природно-заповідного фонду проводиться відповідно до статей 51-53 цього Закону за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування і реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища, на підставі відповідного експертного висновку.

Згідно з пунктом «г» частини четвертої статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі під об`єктами природно-заповідного фонду, історико-культурного та оздоровчого призначення, що мають особливу екологічну, оздоровчу, наукову, естетичну та історико-культурну цінність, якщо інше не передбачено законом.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам, іноземцям і особам без громадянства, міжнародним об`єднанням і організаціям, а також іноземним державам. Не підлягають передачі в оренду земельні ділянки, штучно створені у межах прибережної захисної смуги чи смуги відведення, на землях лісогосподарського призначення та природно-заповідного фонду, розташованих у прибережній захисній смузі водних об`єктів, крім випадків, передбачених законом (частини перша-третя статті 93 ЗК України).

У частині першій статті 124 ЗК України визначено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

Згідно з частиною п`ятою статті 122 ЗК України обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.

Відповідно до пункту «г» частини першої та частини другої статті 150 ЗК України до особливо цінних земель відносяться землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, землі історико-культурного призначення. Припинення права постійного користування земельними ділянками особливо цінних земель, визначених у пункті «г» частини першої цієї статті, з підстави добровільної відмови від користування ними або шляхом їх вилучення здійснюється за погодженням з Верховною Радою України.

Системний аналіз наведених норм права дозволяє зробити висновок про те, що землі природно-заповідного фонду, що перебувають у державній чи комунальній власності, не підлягають приватизації. Такі землі можуть перебувати у приватній власності лише у зв`язку з формуванням на цих земельних ділянках об`єктів природно-заповідного фонду чи включення земельних ділянок, що належать фізичним чи юридичним особам, до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення. Вилучення (викуп) земель природно-заповідного фонду із державної чи комунальної власності був можливим тільки на підставі постанови Кабінету Міністрів України або за рішенням відповідної державної адміністрації або місцевої ради, якщо вилучення (викуп) земельної ділянки погодила Верховна Рада України (постанова Верховного Суду від 05 листопада 2025 року у справі № 190/998/21 (провадження № 61-8127св25).

Згідно з частиною другою статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.

Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 червня 2023 року у справі № 554/10517/16 (провадження № 14-76цс22) виснувала, що зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. За таких умов ефективним способом судового захисту щодо повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду власнику є негаторний, а не віндикаційний позов.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12 вересня 2023 року у справі № 910/8413/21 (провадження № 12-9гс23) зробила висновки, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та інших нормативно-правових актів України заборонено. Зайняття земельної ділянки природно-заповідного фонду з порушенням ЗК України та Закону України «Про природно-заповідний фонд України» потрібно розглядати як порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, що не пов`язане з позбавленням власника володіння відповідною земельною ділянкою, навіть якщо інша особа зареєструвала її право приватної власності на цю ділянку. У випадках, коли на певний об`єкт нерухомого майна за жодних умов не може виникнути право приватної власності, державна реєстрація цього права не змінює володільця відповідного об`єкта, а тому порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади слід розглядати як таке, що не пов`язане з позбавленням власника володіння. Належним способом захисту прав власника у цих випадках є негаторний позов.

Верховний Суд у постанові від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18 зазначив, що незалежно від завершення процедури встановлення меж об`єкта природно-заповідного фонду в натурі цільове призначення відповідних територій як земель природно-заповідного фонду є незмінним.

Верховний Суд у постановах від 13 серпня 2019 року у справі № 910/11164/16, від 26 лютого 2020 року у справі № 911/3315/17, від 07 жовтня 2020 року у справі № 910/2323/18, від 16 вересня 2022 року у справі № 752/3090/19, від 15 лютого 2023 року у справі № 734/1560/20, від 27 вересня 2023 року у справі № 621/394/20, від 23 липня 2024 року у справі № 621/1372/20, від 17 вересня 2024 року у справі № 910/10049/22, від 09 жовтня 2024 року у справі № 621/989/20 зробив висновки, що до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проєктів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду, що відповідає частині четвертій статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», при цьому неоформлення земель під об`єктом природно-заповідного фонду не змінює його цільового призначення як земель, віднесених до земель природно-заповідного фонду, та не звільняє органи державної влади від обов`язку діяти відповідно до встановленого чинним законодавством України порядку зміни цільового призначення та вилучення земельної ділянки.

Верховний Суд у постанові від 30 квітня 2025 року у справі № 743/1087/23 (провадження № 61-11115св24) зазначив, що фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, але виключно у разі, якщо вони ними володіли на час створення об`єкта природно-заповідного фонду. При цьому набуття права приватної власності на землі, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, положеннями ЗК України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та інших нормативно-правових актів України заборонено. Нерозроблення уповноваженим органом проєкту землеустрою щодо земельної ділянки, на якій розташований регіональний ландшафтний парк, та невнесення до Державного земельного кадастру меж такої земельної ділянки із зазначенням обмежень щодо режиму її використання, не свідчить про відсутність таких обмежень і можливість перебування спірної земельної ділянки у приватній власності.

Верховний Суд у постанові від 11 жовтня 2023 року у справі № 734/1560/20 (провадження № 61-7616св23) дійшов висновку, що задоволення вимоги прокурора про повернення земельної ділянки у державну власність саме собою не є правовою підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про припинення права власності на спірну земельну ділянку. У зв`язку з цим у разі задоволення негаторного позову прокурора вимога про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку є такою, що також відповідає ефективному способу захисту порушених прав держави.

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Оскільки мета позову у цій справі спрямована на усунення перешкод державі, яка не втратила володіння земельною ділянкою природно-заповідного фонду, у користуванні та розпорядженні такою ділянкою, вимога про повернення спірної земельної ділянки у державну власність є належним та ефективним способом захисту.

Ураховуючи викладене, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованих висновків про те, що право власності держави на спірну земельну ділянку природно-заповідного фонду підлягає захисту шляхом повернення цієї земельної ділянки відповідно до вимог статті 391 ЦК України, а також шляхом скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень на спірну земельну ділянку, що є необхідним для реального відновлення порушеного права держави.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій щодо необхідності задоволення негаторного позову відповідають установленим у справі фактичним обставинам, зроблені з дотриманням вимог процесуального закону, ґрунтуються на правильному застосуванні норм матеріального права та узгоджуються з наведеною судовою практикою Верховного Суду.

Доводи касаційної скарги про те, що задоволення судами вимоги про повернення земельної ділянки порушує право ОСОБА_1 на мирне володіння майном, гарантоване статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, а також позбавляє його права користування земельною ділянкою за відсутності з його боку порушень вимог законодавства, не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Критеріями сумісності втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтується таке втручання на національному законі, чи переслідує воно легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також чи є застосований захід пропорційним легітимній меті втручання. Втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється відповідно до закону і з легітимною метою, становитиме порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції у разі недотримання справедливого балансу між інтересами суспільства та інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо на особу покладається індивідуальний і надмірний тягар, зокрема у випадку, коли добросовісному набувачу не надається обґрунтована компенсація чи інший належний вид відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно.

Критерій законності передбачає, що втручання держави у право власності особи має здійснюватися на підставі закону, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування і правових наслідків. Сам по собі факт існування декількох можливих тлумачень правової норми не свідчить про її непередбачуваність; сумніви щодо тлумачення норм права усуваються судами у процесі здійснення правосуддя.

У цій справі суди попередніх інстанцій обґрунтовано встановили наявність законних підстав для втручання держави у право ОСОБА_1 на мирне володіння земельною ділянкою з метою захисту права власності держави на землі природно-заповідного фонду.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у спорах щодо земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, зокрема земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, держава, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, діє з метою захисту загальних інтересів, пов`язаних із забезпеченням екологічної безпеки та збереженням довкілля. Такі інтереси ґрунтуються, зокрема, на положеннях статей 13, 41, 50 Конституції України та статті 1 ЗК України і реалізуються через цільовий характер використання земельних ділянок, які можуть набуватися та використовуватися виключно відповідно до закону.

Суди обґрунтовано зазначили, що контроль за використанням земельної ділянки на території об`єкта природно-заповідного фонду відповідно до її цільового призначення є важливим як для держави, так і для суспільства в цілому. Ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Приорільський» набув статусу об`єкта природно-заповідного фонду задовго до виникнення спірних правовідносин, а встановлений для нього режим та передбачені обмеження унеможливлюють використання спірної земельної ділянки для випасання худоби та сінокосіння.

Повернення спірної земельної ділянки переслідує легітимну мету - здійснення контролю за використанням відповідного майна відповідно до загальних інтересів з метою забезпечення його використання за цільовим призначенням. Важливість таких інтересів зумовлена особливим правовим статусом цієї земельної ділянки та необхідністю дотримання встановлених законом обмежень щодо обігу і використання земель природно-заповідного фонду для запобігання заподіянню шкоди навколишньому природному середовищу та об`єктам, що перебувають під особливою державною охороною.

За таких обставин втручання держави у право мирного володіння ОСОБА_1 земельною ділянкою для сінокосіння та випасання худоби на території об`єкта природно-заповідного фонду є пропорційним, переслідує легітимну мету контролю за використанням цієї ділянки відповідно до її цільового призначення та відповідає загальним інтересам. Така мета переважає приватний інтерес відповідача у збереженні контролю над спірною земельною ділянкою.

Водночас відповідачі не були позбавлені доступу до законодавства і, проявивши розумну обачність, могли та повинні були усвідомлювати, що спірна земельна ділянка має ознаки земель природно-заповідного призначення. За таких умов зайняття земельної ділянки державної власності природно-заповідного фонду відбулося з порушенням вимог земельного законодавства України, що обґрунтовано ставить під сумнів добросовісність відповідачів під час видання наказу, укладення договору оренди та подальшої державної реєстрації речових прав.

Аргументи касаційної скарги про те, що вимога про повернення земельної ділянки природно-заповідного фонду не відновлює порушене право позивача та не є ефективним способом захисту, є необґрунтованими та ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи заявлених позовних вимог і способу захисту.

Як установлено судами попередніх інстанцій, у цій справі держава не втратила володіння спірною земельною ділянкою, а позов спрямований на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду, тобто має негаторний характер. За таких обставин вимога про повернення земельної ділянки є належним способом захисту у розумінні статті 391 ЦК України та спрямована на реальне відновлення порушеного права власності держави.

Посилання заявника на можливість перебування земель природно-заповідного фонду у приватній власності не спростовує висновків судів, оскільки фізичні особи можуть володіти земельними ділянками природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення виключно у разі, якщо вони перебували у їхньому володінні на момент створення відповідного об`єкта природно-заповідного фонду. Водночас набуття права власності чи користування земельними ділянками, які вже віднесені до земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, заборонено положеннями Земельного кодексу України, Закону України «Про природно-заповідний фонд України» та іншими нормативно-правовими актами України.

У цій справі суди встановили, що спірна земельна ділянка розташована в межах ландшафтного заказника загальнодержавного значення «Приорільський», який набув статусу об`єкта природно-заповідного фонду задовго до виникнення спірних правовідносин, а встановлений для нього правовий режим і передбачені обмеження унеможливлюють передання спірної земельної ділянки в оренду для випасання худоби та сінокосіння.

Доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню віндикаційний позов, є помилковими, оскільки віндикаційний спосіб захисту застосовується у разі втрати власником володіння майном. Натомість у цій справі держава як власник земель природно-заповідного фонду володіння спірною земельною ділянкою не втрачала, а отже, правильно обрала негаторний позов як спосіб захисту, що узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду.

Посилання заявника на неналежність відповідача ОСОБА_1 є безпідставними, оскільки заявлені вимоги спрямовані не на витребування майна у володільця, а на усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою, створених, зокрема, внаслідок незаконної передачі її в оренду та подальшої державної реєстрації відповідного речового права. За таких умов участь орендаря як відповідача є обґрунтованою.

Аргументи касаційної скарги про відсутність встановлених у натурі меж ландшафтного заказника та, як наслідок, про невиникнення правового режиму земель природно-заповідного фонду не заслуговують на увагу, оскільки статус земель як земель природно-заповідного фонду визначається актом про створення відповідного об`єкта природно-заповідного фонду, а не фактом винесення його меж у натурі.

Ландшафтний заказник загальнодержавного значення «Приорільський» створено на підставі Указу Президента України від 09 грудня 1998 року № 1341/98, у зв`язку з чим з моменту його утворення на відповідні землі поширюється спеціальний правовий режим охорони та використання. Водночас відсутність встановлення меж заказника у натурі не скасовує і не змінює правового режиму земель природно-заповідного фонду та не впливає на обсяг встановлених законом обмежень щодо їх використання.

Посилання заявника на законність передачі спірної земельної ділянки в оренду як землі сільськогосподарського призначення, є неспроможними, оскільки формування земельної ділянки та внесення відомостей до Державного земельного кадастру із зазначенням категорії земель не може змінювати її правовий режим, якщо така ділянка фактично та юридично належить до земель природно-заповідного фонду, а результати інвентаризації та кадастрового обліку не мають пріоритету над вимогами законодавства про природно-заповідний фонд.

У цілому доводи касаційної скарги не спростовують встановлених у справі фактичних обставин та обґрунтованих висновків, викладених у мотивувальних частинах оскаржуваних судових рішень, а зводяться до переоцінки доказів, незгоди заявника з їх оцінкою та посилань на обставини, які були предметом дослідження суду апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) виклала правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77-80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Водночас доводи касаційної скарги про застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 368/1158/16, від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 29 травня 2019 року у справі № 310/11024/15, від 11 вересня 2019 року у справі № 910/7122/17, від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16, від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16 та у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 1340/4630/18, від 01 жовтня 2020 року у справі № 904/4470/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 07 березня 2023 року у справі № 911/632/19, не можуть бути прийняті судом касаційної інстанції, оскільки оскаржувані судові рішення не суперечить висновкам, які викладені у наведених заявником постановах.

Верховний Суд висловлює правові висновки у справах з огляду на встановлення судами певних фактичних обставин справи і такі висновки не є універсальними та типовими до всіх справ і фактичних обставин, які можуть бути встановлені судами. З огляду на різноманітність суспільних правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, з урахуванням фактичних обставин, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 березня 2023 року у справі № 154/3029/14-ц).

Таким чином, проаналізувавши зміст оскаржуваних судових рішень з точки зору застосування норм права, які стали підставою для вирішення справи по суті, колегія суддів дійшла висновку, що суди попередніх інстанцій ухвалили судові рішення відповідно до встановлених ними обставин на підставі поданих сторонами доказів, які мають індивідуальний характер. Висновки судів у цій справі не суперечать правовим висновкам, викладеним у постановах суду касаційної інстанції, на які послався заявник у касаційній скарзі.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення в оскаржуваних судових рішеннях, питання обґрунтованості висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують висновків судів, а за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлення обставин, що за приписами статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою, а тому підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувані судові рішення суду першої інстанції (у нескасованій після апеляційного перегляду частині) та апеляційного суду - без змін із підстав, передбачених статтею 401 ЦПК України.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, то судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом цієї справи в суді касаційної інстанції, покладаються на заявника.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 20 лютого 2025 року у нескасованій після апеляційного перегляду частині та постанову Дніпровського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко