Житомирський апеляційний суд
Справа №278/4240/25 Головуючий у 1-й інст. Буткевич М. І.
Категорія 39 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Шевчук А.М.,

розглянув у спрощеному письмовому провадженні без виклику сторін у м . Житомирі цивільну справу №278/4240/25 за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2025 року, ухвалене під головуванням судді Буткевича М.І. у м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2025 року товариство з обмеженою відповідальністю «ФК Айконс» звернулось до суду з позовом у якому просило стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі в розмірі 32800,00 грн та понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 12 вересня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1041898, який відтворений шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до кредитного договору, товариство зобов`язується надати відповідачу грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 10000,00 грн, дата надання кредиту: 12.09.2020 року, строк кредиту 30 днів, валюта кредиту: UAH, цільове призначення - на споживчі потреби, стандартна процентна ставка - 1,90 % в день. Станом на 21.03.2025 року загальний розмір заборгованості за кредитним договором становить 32800,00 грн, яка складається із: простроченої заборгованості за сумою кредиту в розмірі 10000,00 грн; заборгованість за комісіями і відсотками - 5700,00 грн; прострочена заборгованість за відсотками - 17100,00 грн. Відповідно до кредитного договору, укладення цього договору здійснюється сторонами за допомогою ІТС товариства, доступ до якої забезпечується відповідачу через Веб-сайт www.credit7.ua. або мобільний додаток. Згідно з кредитним договором кредит надається товариством у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту на платіжну картку відповідача, зазначену відповідачем в особистому кабінеті, що має наступні реквізити № НОМЕР_1 . Позивач направляв на адресу відповідача вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором № 1041898 від 12.09.2020 року, проте станом на дату подачі позову зазначена вимога була залишена відповідачем без виконання.

28.04.2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу № 1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників, в тому числі право вимоги за кредитним договором № 1041898 від 12.09.2020 року, укладеним з відповідачем.

28.04.2021 року ТОВ «ФК Сіті Фінанс Груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору про відступлення права вимоги № 1-28/04/2021, відступило право вимоги за кредитним договором № 1041898 від 12.09.2020 року укладеним з відповідачем до ТОВ «ФК Айконс» у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача.

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2025 року позов ТОВ «ФК «Айконс» задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ ФК «Айконс» заборгованість за кредитним договором № 1041898 у сумі 32 800,00 грн. Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Айконс» судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 422,40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 500,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд помилково не застосував наслідки спливу позовної давності. Право вимоги виникло 12.10.2020, трирічний строк сплив 12.10.2023. Суд безпідставно послався на продовження строків через карантин Covid та воєнний стан. Суд проігнорував імперативну норму п.15 ч.1 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та їх сімей», яка звільняє військовослужбовців від сплати штрафних санкцій та процентів за користування кредитом. Нарахування процентів після закінчення строку дії кредитного договору є неправомірним.

09 січня 2026 року представник ТОВ «ФК Айконс» - Пархомчук С.В. подав відзив у якому просить апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12.11.2025 залишити без змін. У відзиві вказує, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (№211), запроваджено з 12.03.2020 р. до 22.05.2020 р. на всій території України карантин. У подальшому його було неодноразово продовжено (востаннє Постанова Кабінету Міністрів України № 1236 від 09.12.2020 р, якою продовжено карантин до 30.06.2023). А впровадження карантину в Україні певним чином впливає на перебіг позовної давності. 30.03.2020 року Верховною Радою України було прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (№ 540-IX), відповідно до якого прикінцеві та перехідні положення ЦК України були доповнені пунктом 12. Зазначений Закон України від 30.03.2020 № 540-IX набрав чинності 02.04.2020. Згідно з п. 12 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Запровадження на всій території карантину є безумовною правовою підставою для продовження строків, визначених ст. 257 ЦК України. Вирішувати питання поважності пропуску такого строку не потрібно. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 947/8885/21 (провадження № 61-7480сво22), у постанові Верховного Суду від 10 липня 2024 року в справі № 206/3045/23 (провадження № 61-3852св24). Тобто, продовження строків позовної давності в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону, і тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається. Враховуючи вищезазначене, строк позовної давності щодо звернення до суду з позовною вимогою про стягнення заборгованості за Кредитним договором було продовжено на строк дії карантину. Відповідно до пункту 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. 04.09.2025 року набув чинності закон 4434-IX про відновлення перебігу строків позовної давності. Таким чином, з перехідних положень Цивільного кодексу виключається норма, що зупиняла на час воєнного стану перебіг строків позовної давності. У зв`язку з цим, перебіг позовної давності у період з 02.04.2020 року по 30.06.2023 року було зупинено у зв`язку із запровадженням карантину. Починаючи з 24.02.2022 року і до 04.09.2025, перебіг строку позовної давності зупинено у зв`язку із введенням воєнного стану в Україні. Нарахування процентів здійснюється за весь строк користування кредитом, а саме за 120 календарних днів, що включає період, визначений п. 1.3 Кредитного договору (30 днів), а також періоди пролонгації (90 днів).

09 січня 2026 року ОСОБА_1 надіслала відповідь на відзив у якій зазначає, що кредитний договір було укладено 12.09.2020 року, тоді як він був мобілізований до лав Збройних Сил України 17.05.2024 року, а статус учасника бойових дій отримав 11.11.2025 року. Аргументація позивача про те, що він не повідомив про свій статус у момент виникнення боргу (2020-2021 років), є алогічною, оскільки на той момент він ще не перебував на службі. Верховний Суд у постанові від 16.08.2023 у справі № 201/10269/21 та від 11.12.2023 у справі № 947/8885/21 зазначив, що закон про «ковідне» продовження строків не застосовується автоматично, якщо у позивача не було реальних перешкод для звернення до суду. ТОВ «ФК Айконс» є фінансовою установою, яка здійснює діяльність професійно та дистанційно. Позивач не надав жодного доказу, що карантинні обмеження завадили йому подати позов у 2021, 2022 чи 2023 роках. Велика Палата Верховного Суду та Касаційний цивільний суд неодноразово наголошували (зокрема у справі № 910/1862/22), що сам факт введення воєнного стану не є безумовною підставою для поновлення процесуальних строків для юридичних осіб, які знаходяться на підконтрольній території та мають доступ до електронного судочинства. Позивач подав відзив через систему «Електронний суд», що підтверджує його технічну можливість вести справи дистанційно. Право вимоги виникло 12.10.2020 року. Строк позовної давності (3 роки) сплив 12.10.2023 року. Позов подано лише у 2025 році. Пропуск строку є самостійною підставою для відмови у позові згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України. Позивач у відзиві наводить розрахунок відсотків (1,9% на день) за 120 днів (30 днів строку договору + 90 днів нібито «пролонгації»). Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування. Строк кредиту згідно з п. 1.3 Договору становив 30 днів. Позивач не надав доказів підписання будь-яких додаткових угод про пролонгацію. Умови договору про автоматичне нарахування процентів після закінчення строку є несправедливими. Отже, нарахування відсотків після 30-го дня користування кредитом є неправомірним. Максимально можлива сума до стягнення (якщо не враховувати сплив позовної давності) не може перевищувати тіло кредиту (10 000,00 грн) та відсотки в межах строку договору (570,00 грн).

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Щодо строку позовної давності.

Відповідно до ст. 256, 257 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу; загальний строк позовної давності становить три роки. За ч. 5 ст. 21 ЦК За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно п. 12 Прикінцевих та перехідних положень ЦК під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені, зокрема, ст. 257 ЦК, продовжуються на строк дії такого карантину. Такий карантин був запроваджений на території України постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 9.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та діяв з 12.03.2020 по 30.06.2023 року.

Крім того, відповідно до п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, який діяв до 4.09.2025, у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64/2022, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, був зупинений на строк дії такого стану.

Враховуючи наведене, перебіг строку позовної давності за вимогами згідно кредитного договору № 1041898 від 12.09.2020 був зупинений, у зв`язку із запровадженням карантину, а з 24.02.2022 року - у зв`язку з введенням воєнного стану і на момент звернення до суду із позовом - 21.08.2025, Товариством цей строк не пропущено.

Щодо суті спору.

Встановлено судом першої інстанції, що 12 вересня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та відповідачем укладено договір про надання коштів на умовах споживчого кредиту № 1041898, який відтворений шляхом використання відповідачем одноразового ідентифікатора (електронного підпису) і був надісланий на номер мобільного телефону відповідача. Підписуючи договір відповідач підтвердив, що він ознайомився з усіма умовами, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно їх дотримуватися. Відповідно до кредитного договору, товариство зобов`язується надати відповідачу грошові кошти в гривні на умовах строковості, зворотності, платності, а відповідач зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором на наступних умовах: сума виданого кредиту: 10000,00 грн, дата надання кредиту: 12.09.2020 року, строк кредиту 30 днів, валюта кредиту: UAH, цільове призначення - на споживчі потреби, стандартна процентна ставка - 1,90 % в день.

Відповідно до довідки про ідентифікацію, виданої ТОВ «Кредитна установа «Лінеура Україна», ОСОБА_1 , з яким укладено договір № 1041898 від 12.09.2020 року, ідентифікована товариством, акцепт договору позичальником здійснювалось в інформаційно- телекомунікаційній системі https://credit7.ua/ одноразовий ідентифікатор: Х588, дата відправки ідентифікатору позичальнику: 12.09.2020 року, номер телефону: НОМЕР_2 .

Договір №1041898 про надання коштів на умовах споживчого кредиту підписано ОСОБА_1 одноразовим ідентифікатором 12.09.2020 року.

28 квітня 2021 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «ФК Сіті Фінанс Груп» укладено договір факторингу № 1-28/04/2021, відповідно до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» відступило ТОВ «ФК Сіті Фінанс Груп» за плату належні йому права вимоги до боржників вказаних в реєстрі боржників, в тому числі право вимоги за кредитним договором № 1041898 від 12.09.2020 року, укладеним з відповідачем.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 1-28/04/2021 від 28 квітня 2021 року, в списку боржників зазначено ОСОБА_1 , номер договору: 1041898, дата укладення договору: 12.09.2020, дата закінчення договору: 12.10.2020, сума виданого кредиту: 10000,00 грн, залишок по тілу кредиту: 10000,00 грн, залишок по відсотках: 5700,00 грн, прострочені відсотки - 17100,00 грн; загальна сума заборгованості: 32800,00 грн, кількість днів прострочення: 196.

28 квітня 2021 року ТОВ «ФК Сіті Фінанс Груп», як новий кредитор, відповідно до умов договору про відступлення права вимоги № 1-28/04/2021, відступило право вимоги за кредитним договором № 1041898 від 12.09.2020 року укладеним з відповідачем до ТОВ «ФК Айконс» у зв`язку з чим останній набув права грошової вимоги до відповідача.

Відповідно до Витягу з Реєстру боржників до Договору факторингу № 1-28/04/2021 від 28 квітня 2021 року, в списку боржників зазначено ОСОБА_1 , номер договору: 1041898, дата укладення договору: 12.09.2020, дата закінчення договору: 12.10.2020, сума виданого кредиту: 10000,00 грн, залишок по тілу кредиту: 10000,00 грн, залишок по відсотках: 5700,00 грн, прострочені відсотки - 17100,00 грн; загальна сума заборгованості: 32800,00 грн, кількість днів прострочення: 196.

Відповідно до довідки, виданої ТОВ «Універсальні платіжні рішення» 12.09.2020 на платіжку карту НОМЕР_3 було перераховано 10000,00 грн.

Згідно до Виписки з особового рахунку за кредитним договором №1041898, виданої ТОВ «ФК Айконс», станом на 21.03.2025 року ОСОБА_1 має непогашену заборгованість за кредитним договором, а саме: за період з 12.09.2020 - 21.03.2025 в розмірі 32800,00 грн, з яких: прострочене тіло -10000,00 грн; прострочені відсотки - 17100,00 грн; відсотки - 5700,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідачем було порушено взяті на себе, згідно договору кредиту зобов`язання, у зв`язку з чим, виникла заборгованість, яка підлягає до стягнення.

Перевіряючи законність оскаржуваного рішення, колегія суддів враховує наступне.

За приписами ч.1, 2 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво - чи багатосторонніми (договори).

За змістом ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст. 626 ЦК України).

В силу ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч.1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Загальні правила щодо форми договору визначено ст. 639 ЦК України, згідно з якою договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом; якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася; якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі; якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами; якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексу України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року у справі №127/33824/19.

Відповідно до ч.1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст.12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 вказаного Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ, який накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

В силу ч. 1 ст. 1048 цього ж Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Статтею 525 Цивільного кодексу України визначено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Таким чином, за встановлених обставин справи та досліджених доказів, колегія суддів дійшла висновку про укладеність договору № 1041898 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.09.2020 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 .

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 251 ЦК України встановлено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Відповідно до статті 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

За змістом частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Аналіз вказаних норм права свідчить про те, що при укладенні договору сторони можуть визначити строк його дії, тобто час, протягом якого вони мають здійснити свої права та виконати свої обов`язки відповідно до цього договору.

Щодо кредитного договору, то сторони вправі встановити строк кредитування, протягом якого боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок за договором із повернення кредиту та сплати процентів. У свою чергу, впродовж цього строку кредитодавець вправі реалізувати своє право на проценти за користування кредитними коштами.

При цьому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом і комісії припиняється після спливу, визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України.

Саме таку правову позицію висловила Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року (справа №444/9519/12) та 31 жовтня 2018 року (№202/4494/16-ц), яка в силу частини четвертої статті 263 ЦПК України має бути врахована судами при виборі і застосуванні норм права.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ч. 1 ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У даній справі встановлено, що 12 вересня 2020 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір № 1041898 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Так, згідно умов договору : сума виданого кредиту: 10000,00 грн, дата надання кредиту: 12.09.2020 року, строк кредиту 30 днів, валюта кредиту: UAH, цільове призначення - на споживчі потреби, стандартна процентна ставка - 1,90 % в день.

Вказаний договір про надання кредиту підписаний ОСОБА_1 електронним підписом з одноразовим ідентифікатором Х588 - 12.09.2020 року.

На підтвердження позовних вимог ТОВ «ФК Айконс» надало суду копію зазначеного вище договору № 1041898 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 12.09.2020, підписаного ОСОБА_1 електронним підписом одноразовим ідентифікатором.

За приписами статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

На підтвердження перерахування ОСОБА_1 коштів у розмірі 10000,00 грн, у матеріалах справи наявна відповідь ТОВ «Універсальні платіжні рішення» згідно якої, 12.09.2020 на платіжку карту НОМЕР_3 було перераховано 10000,00 грн. Даний номер банківської карти, на яку було перераховано кошти вказаний ОСОБА_1 у договорі № 1041898 від 12.09.2020 року.

Також, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідачем не надано суду першої інстанції і не представлено апеляційному суду належних і допустимих доказів того, що відповідні кредитні кошти не були зараховані на його картковий рахунок, вказаний у договорі або доказів того, що вказаний картковий рахунок йому не належить.

Оскільки товариство не є банківською установою, то, відповідно, позбавлене можливості відкривати будь-які рахунки для клієнтів, і, як наслідок, формувати платіжні доручення та виписки за такими рахунками не може.

При цьому, чинне законодавство України не містить вимог щодо засобів доказування, за допомогою яких має підтверджуватись розмір заборгованості. Відповідно застосовуються загальні правила щодо доказів та обов`язків щодо доказування.

Згідно норм статті 46 Закону України «Про платіжні послуги»: а) порядок виконання платіжних операцій, у тому числі обмеження щодо виконання платіжних операцій з використанням конкретних платіжних інструментів, визначається цим Законом та нормативно-правовими актами НБУ; б) виконання платіжних операцій у платіжній системі здійснюється відповідно до правил такої платіжної системи з урахуванням вимог цього Закону; в) надавач платіжних послуг має право виконувати платіжні операції користувачів за допомогою/з використанням однієї чи кількох платіжних систем, учасником яких він є, або залучати для виконання платіжних операцій інших надавачів платіжних послуг як посередників г) надавач платіжних послуг отримувача під час виконання платіжної операції з метою встановлення належного отримувача коштів за платіжною операцією зобов`язаний перевірити в платіжній інструкції відповідність: - номера рахунку отримувача та коду отримувача (коду юридичної особи (відокремленого підрозділу юридичної особи) згідно з Єдиним державним реєстром підприємств та організацій України/податкового номера або серії (за наявності) та номера паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті); або - унікального ідентифікатора отримувача. д) надавач платіжних послуг отримувача зараховує кошти за платіжною операцією на рахунок отримувача лише у разі, якщо зазначена у пункті 1 або 2 цієї частини інформація, яку він перевіряє відповідно до вимог цієї частини, відповідає тій інформації про отримувача, що зберігається у такого надавача платіжних послуг. У разі невідповідності номера рахунку та/або коду отримувача надавач платіжних послуг отримувача має право: 1) зупинити проведення платіжної операції на строк до чотирьох робочих днів та зарахувати кошти на відповідний рахунок для встановлення належного отримувача. У разі неможливості встановлення належного отримувача надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний не пізніше четвертого робочого дня після надходження коштів повернути їх надавачу платіжних послуг платника із зазначенням причини повернення; 2) не уточнювати номер рахунку та/або код отримувача. У такому разі надавач платіжних послуг отримувача зобов`язаний повернути кошти надавачу платіжних послуг платника не пізніше наступного робочого дня після їх надходження із зазначенням причини повернення.

Зважаючи на вищенаведені норми Закону про платіжні послуги у разі, якщо б під час виконання платіжної операції щодо перерахування кредитних коштів відповідачу, відомості про нього, як про належного отримувача кредиту не підтвердились, то операція із зарахування таких коштів взагалі б не відбулась.

Із виписки по особовому рахунку за кредитним договором вбачається, що ОСОБА_1 має непогашену заборгованість за кредитним договором, а саме: за період з 12.09.2020 - 21.03.2025 в розмірі 32800,00 грн, з яких: прострочене тіло -10000,00 грн; прострочені відсотки - 17100,00 грн; відсотки - 5700,00 грн.

Доказів погашення тіла кредиту матеріали справи не містять.

Відтак, встановивши укладення договору про надання коштів на умовах споживчого кредиту №1041898, строку дії договору на 30 днів, відсутність сплати тіла кредиту, колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення тіла кредиту в сумі 10000,00 грн.

Щодо стягнення заборгованості по відсоткам, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.

У справі, що переглядається встановлено, що відповідно до виписки, заборгованість ОСОБА_1 за договором про надання споживчого кредиту №1041898 від 12.09.2020 становить 32800,00 грн, з яких: прострочене тіло -10000,00 грн; прострочені відсотки - 17100,00 грн; відсотки - 5700,00 грн.

Згідно умов укладеного договору, позикодавець надав відповідачу грошові кошти у розмірі 10000,00 грн, строк кредиту - 30 днів зі сплатою процентів у розмірі 1,9% в день (базова процентна ставка/фіксована), дата надання кредиту - 12.09.2020 дата повернення кредиту - 12.10.2020 року.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Нарахування відсотків за користування кредитом після спливу строку кредитування законом не передбачене.

Відповідно до п. 4.1 укладеного між сторонами договору, у випадку неможливості виконання зобов`язань за Договором у повному обсязі у встановлений термін та за умови, що заборгованість за кредитом складає не менше 400,00 гривень (включно) Клієнт може ініціювати продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту, шляхом укладення додаткової угоди до Договору.

Матеріали справи не містять доказів пролонгації укладеного договору про надання споживчого кредиту №1041898 від 12.09.2020, а саме, що ОСОБА_1 ініціював продовження строку користування кредитом та зміну дати повернення кредиту та уклав із Товариством Додаткову Угоду.

Відтак, враховуючи умови укладеного сторонами договору, строк дії якого визначено з 12 вересня 2020 року по 12 жовтня 2020 року включно, до стягнення підлягає заборгованість за відсотками в розмірі 5700,00 грн (із розрахунку 10000,00 грн х 1,9%= 190,00 грн в день х 30 днів= 5700,00 грн).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за відсотками за користування кредитом з 12 вересня 2020 року по 12 жовтня 2020 року у розмірі 5700,00 грн.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження №14-154цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року по справі №723/304/16-ц (провадження N14-360цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі №638/13683/15-ц (провадження N14-680цс19), в постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі №910/4518/16 (провадження №12-16гс22), тобто дана судова практика є сталою.

Таким чином, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалюючи рішення по суті не дав належної правової оцінки обставинам справи та дійшов помилкового висновку про стягнення усієї суми заборгованості за відсотками.

Щодо доводів апеляційної скарги, що ОСОБА_1 є військовослужбовцем згідно витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_4 від 17.05.2024, а тому проценти за користування кредитом не нараховуються.

В частині 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» визначено, що військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) - штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, а також крім кредитних договорів щодо придбання та встановлення фотоелектричних модулів та/або вітрових електроустановок разом із гібридними інверторами та установками зберігання енергії, проценти за якими можуть бути погашені чи компенсовані за рахунок третіх осіб або держави.

Статтю 14 доповнено пунктом 15 згідно із Законом № 1275-VII від 20.05.2014; в редакції Закону № 1357-IX від 30.03.2021; із змінами, внесеними згідно із Законом № 2459-IX від 27.07.2022 - щодо застосування змін див. пункт 2 розділу II; в редакції Законів № 3621-IX від 21.03.2024, № 3633-IX від 11.04.2024; частина п`ятнадцята статті 14 із змінами, внесеними згідно із Законом № 4213-IX від 14.01.2025 року.

З копії військового квитка відповідача вбачається, що ОСОБА_1 призваний на військову службу 27.07.2024 року.

Таким чином, у період виконання умов договору про надання споживчого кредиту від 12.09.2020, на ОСОБА_1 не поширювались пільги, передбачені пунктом 15 статті 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовці та членів їх сімей».

ТОВ «ФК Айконс» просило вирішити питання судових витрат на правничу допомогу під час розгляду справи в суді першої інстанції та стягнути з відповідача 10500,00 грн витрат на професійну правничу допомогу.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правничої допомоги.

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Верховний Суд (справа №260/988/18) пояснив: представництво юридичної особи виражається через доручення та видачу довіреності на вчинення дій, тоді як для самопредставництва необхідні лише внутрішні документи юридичної особи (положення, трудовий договір тощо). Головна відмінність полягає у тому, хто і на підставі якого документа здійснює представництво: у випадку самопредставництва це залучення особи, яка має безпосереднє відношення до підприємства, а її повноваження вже передбачені у внутрішніх документах. Що ж до представництва, то це залучення будь-якої третьої особи, що супроводжується формуванням нового документа - довіреності.

На підтвердження заявлених вимог в матеріалах справи наявні: договір № 16/16/2025 про надання правової допомоги від 16.06.2025, акт про отримання правової допомоги від 15.09.2025 з відтворенням даних про вартість робіт, платіжна інструкція на суму 10500,00 грн - правнича допомога по договору від 16.06.2025; довіреність, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю.

Із акту про отримання правової допомоги від 15.09.2025 року вбачається, що адвокат надав, а клієнт прийняв правову допомогу під час підготовки та направлення позову, згідно наведеним розрахунком обсягу та вартості послуг з правової допомоги адвокатом, а саме: зустріч та консультація щодо перспективи судового врегулювання кредитної заборгованості, яка виникла між ТОВ «ФК Айконс» та ОСОБА_1 в рамках кредитного договору № 1041898 від 12.09.2020 року, кількість годин - 1 година, вартість однієї години- 2000,00 гривень (п. 3.1 договору про надання правової допомоги від 16.06.2025 року), загальна сума - 2000,00 гривень; складення та подання до суду позовної заяви (підготовка доказів/додатків до позовної заяви), моніторинг, аналіз судової практики, кількість годин - 2,5 годин, вартість однієї години -2000,00 гривень, загальна сума - 5000,00 гривень; інші клопотання, заяви до суду, складення процесуальних документів, моніторинг «Єдиного державного реєстру судових рішень» щодо процесуального статусу судової справи, кількість годин - 1,5 годин, вартість однієї години - 2000,00 гривень, загальна сума - 3000,00 гривень; канцелярські витрати на виготовлення копій документів, відправка поштової кореспонденції, загальна сума - 500,00 гривень. Всього 10500,00 гривень.

Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів приходить до висновку , що з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК Айконс» слід стягнути 5019,00 грн, витрат на професійну правничу допомогу надану в суді першої інстанції, пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме на 47,8 % задоволено позов.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

ТОВ «ФК Айконс» сплачено судовий збір за подачу позовної заяви в розмірі 2422,40 грн, оскільки, позовні вимоги ТОВ «ФК Айконс» задоволено частково, що становить 47,8% від заявлених вимог, то із ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути 1157,90 грн судового збору за звернення до суду із позовом.

ОСОБА_1 за звернення до суду із апеляційною скаргою сплатив 3633,60 грн судового збору.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено на 52,2%. Відтак, із ТОВ «ФК Айконс» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1896,74 грн (3633,60 грн х 52,2%).

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2025 року змінити, зменшивши розмір заборгованості за договором споживчого кредиту №1041898 від 12.09.2020, стягнутої із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс» із 32 800,00 грн до 15 700,00 грн, з яких: 10 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту; 5 700,00 грн - заборгованість за відсотками.

Рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 12 листопада 2025 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс» судового збору та витрат на правничу допомогу скасувати.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс» 5019,00 грн витрат на професійну правничу допомогу та судовий збір в розмірі 1157,90 грн, за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Айконс» на користь ОСОБА_1 1896,74 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.М. Павицька

Судді Р.М. Борисюк

А.М. Шевчук