Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5651/25 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М.
Категорія 60 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Талько О.Б.,

суддів: Григорусь Н.Й., Коломієць О.С.,

за участю секретаря Драч Т.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №274/5651/25 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гуменюк Олександр Володимирович, до Бердичівської міської ради Житомирської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича, на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 2 жовтня 2025 року, постановлену під головуванням судді Вдовиченко Т. М.,-

в с т а н о в и в :

У серпні 2025 року адвокат Гуменюк О.В. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив суд визначити їй додатковий строк, тривалістю один місяць, для подання до приватного нотаріуса Бердичівського районного нотаріального округу Богатирчука А.М. заяви про прийняття спадщини, яка відкрилась після смерті її матері - ОСОБА_2 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 2 жовтня 2025 року провадження у вказаній справі закрито на підставі п.3 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, представник ОСОБА_1 - адвокат Гуменюк О.В., подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає, що оскаржувана ухвала суду є незаконною, помилковою, такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права, які містять висновки суду, що не відповідають обставинам справи.

Вказує, що ОСОБА_3 зверталася до суду з аналогічними позовними вимогами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Разом з тим, підстави позовних вимог у вказаному позові кардинально різняться від підстав позовних вимог у даному позові.

Так, у позовній заяві у справі №274/2105/25 підставою позовних вимог була лише та обставина, що позивачкою в межах строку вживалися дії щодо прийняття спадщини та вона звернулася до суду з даним позовом через незначний проміжок часу після закінчення шестимісячного строку для прийняття спадщини.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції зазначив, що фактично позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовуються лише тим, що від спливу шестимісячного строку до дати подання заяви про прийняття спадщини минуло менше двох місяців.

Натомість, в даному позові ОСОБА_3 зазначає наступні причини пропуску строку для прийняття спадщини:

1) збій в роботі державних реєстрів України з вчинення нотаріальних дій у зв`язку з кібератакою, наслідки якої тривали з 19 грудня 2024 року до 20 січня 2025 року. 20 січня 2025 року було відновлено функціонування Єдиних та Державних реєстрів Міністерства юстиції України;

2) прийняття спадщини в період оголошення в Україні воєнного стану. Так, в постанові Верхового Суду від 10.07.2024 року по справі №522/13476/23 зазначено, що обмеження протягом певного часу доступу до нотаріальних реєстрів, а також прийняття спадщини в період дії воєнного стану є поважними причинами пропуску строків для прийняття спадщини;

3) проживання спадкоємиці в Державі Ізраїль, тоді як спадкове майно знаходиться в Україні. У постановах від 11 липня 2018 року в справі №381/4482/16-ц (провадження № 61-12844св18) та від 11 листопада 2020 року в справі №750/262/20 (провадження № 61-14038св20), від 28 березня 2022 року в справі № 750/2158/21 (провадження № 61- 753св22), від 19 грудня 2024 року по справі №553/6658/22 Верховний Суд зробив висновки про те, що поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема, велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна;

4) хвороба довіреної особи спадкоємця, ОСОБА_4 , який перебував на стаціонарному лікуванні в період з 01.08.2024 року по 31.12.2024 року, з 01.01.2025 року по 03.03.2025 року та не міг здійснити вчасного належного представництва інтересів довірительки.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що існує судове рішення, яке набрало законної сили, ухвалене з приводу спору між ОСОБА_5 та Бердичівською міською радою Житомирської області про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Проте колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

Вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав.

Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року в справі №320/9224/17 (провадження №14-225цс19) зазначено, що: «за пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року в справі №761/7978/15-ц (провадження №14-58цс18) зазначено, що: «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Європейський суд з справ людини у своїх рішеннях від 25 липня 2002 року у справі «Совтрансавто-Холдинг» проти України» та від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії» зазначав, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що підстави позову у справах №274/2105/25 та №274/5651/25 є різними.

Так, у позовній заяві у справі №274/2105/25 позивачка не вказала, з якої причини не подала заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк із дня відкриття спадщини.

Вбачається, що рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 1 серпня 2025 року у вказаній цивільній справі відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 , оскільки позов не містить обґрунтування причин неподання позивачкою заяви про прийняття спадщини, а суд не має права самостійно визначати підстави позову та виходити за межі заявлених позовних вимог.

В свою чергу, у справі №274/5651/25 адвокат Гуменюк О.В. в інтересах ОСОБА_1 наводить підстави, які, на його думку, були перешкодою для вчасного звернення позивачки до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Зокрема, такими підставами вважає збій в роботі державних реєстрів України з вчинення нотаріальних дій у зв`язку з кібератакою з 19 грудня 2024 року до 20 січня 2025 року, прийняття спадщини в період оголошення в Україні воєнного стану та проживання спадкоємиці в Державі Ізраїль, тоді як спадкове майно знаходиться в Україні. Окрім того, зазначає про хворобу довіреної особи спадкоємця, ОСОБА_4 , який перебував на стаціонарному лікуванні в період з 01.08.2024 року по 31.12.2024 року, з 01.01.2025 року по 03.03.2025 року та не міг здійснити вчасного належного представництва інтересів довірительки.

Відтак, вбачається, що позивачкою подано новий позов з інших підстав.

В постанові Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» від 12.06.2009 року за №5, визначення терміну «предмет позову» полягає у визначенні конкретних вимог позивача, «підстава позову» - чим він обґрунтовує свої вимоги і «зміст вимоги» - спосіб захисту свого права, який він обрав.

Відповідно до норми права позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі №344/224/16-ц.

Враховуючи вищевикладене, у суду першої інстанції були відсутні підстави, визначені п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України, для закриття провадження у справі.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У разі оскарження ухвали, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, зокрема, ухвали про закриття провадження, суд апеляційної інстанції має повноваження лише щодо її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Так, згідно п.6 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

За таких обставин, ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 2 жовтня 2025 року слід скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гуменюка Олександра Володимировича, задовольнити.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 2 жовтня 2025 року скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: