справа № 759/4527/25
головуючий у суді І інстанції Твердохліб Ю.О.
провадження № 22-ц/824/2018/2026
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

10 лютого 2026 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевська О.Ф.,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ільїна Олександра Павловича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини, -

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просила суд стягнути з останнього аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі частини від всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позовної заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття.

Позов обґрунтовано тим, що 01 жовтня 2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, під час якого у них народилася донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . У подальшому відносини з відповідачем погіршилися і з грудня 2024 року сторони припинили шлюбні стосунки, перестали вести спільне господарство, спільний бюджет у них відсутній. Відповідач періодично бере участь в утриманні дитини, але на неналежному рівні. Відповідач мешкає у Польщі, офіційно працює ІТ-інженером, однак розмір заробітку їй невідомий, має нормальний стан здоров`я, не має захворювань, які б не дозволяли йому працювати, тому зобов`язаний утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Інших неповнолітніх дітей, непрацездатних батьків, дружини відповідач на утриманні не має.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року задоволено позов ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дочки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 лютого 2025 року і до досягнення дитиною повноліття, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішення суду підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 211 грн 20 коп. на користь держави Україна.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач за віком є працездатним, відомостей про наявність на його утриманні інших осіб матеріали справи не містять, визнає обов`язок батька матеріально утримувати дочку та зобов`язаний утримувати дитину до досягнення повноліття, створювати необхідні умови для її розвитку та життя, враховуючи встановлений прожитковий мінімум для дитини відповідного віку в Україні, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивачки на утримання доньки аліменти у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Ільїн О.П. подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2025року та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що до моменту звернення позивачки з позовом, а також ще понад три місяці після відкриття провадження у справі, дитина проживала разом з обома батьками за однією адресою АДРЕСА_1. у квартирі, де кожен із батьків мав окрему кімнату, а дитина користувалась простором обох частин житла.

Жодної судової чи позасудової домовленості про визначення місця проживання дитини між батьками не існувало.

Лише у травні 2025 року, вже під час активної фази розгляду справи, Позивач самостійно перевезла дитину до іншого помешкання та зареєструвала там її місце проживання.

Цей крок, жодним чином не узгоджений із батьком дитини (та з огляду на презумпцію спільності волі батьків щодо обрання місця проживання дитини - є протиправним), істотно вплинув на подальше судове рішення, оскільки створив нову, на думку апелянта, штучну підставу для задоволення позову.

З огляду на це, постає принципове процесуальне питання: чи можуть дії сторони (формально протиправні), вчинені вже після відкриття провадження і спрямовані винятково на створення передумов для задоволення позову, вважатися добросовісним користуванням правом на судовий захист.

Позов подано у лютому 2025 року та на той момент дитина проживала разом із батьком та матір`ю за однією адресою, що позивачем не заперечувалось.

Протягом перших трьох місяців розгляду справи жодних доказів окремого проживання дитини надано не було. Позивач навпаки обгрунтовувала позицію, що для задоволення позову, достатньо того що вона - мати, і її не підтвердженого належними та допустимими доказами, твердження про те, що участь батька в утриманні дитини недостатня.

Позивачем сам факт участі відповідача у витратах на дитину не заперечувався, ляше голослівно оголошувався - недостатнім.

09 травня 2025 року, тобто через три місяці після подачі позову, позивачка тимчасово залишає спільне житло, реєструє місце проживання дитини за новою адресою, додає до матеріалів справи пояснення, з яких вбачається спроба представити цю зміну як існуючий з початку розгляду факт. Докази офіційної реєстрації нового місця проживання надаються до матеріалів справи в переддень винесення рішення 29 червня 2025 року.

Такі дії мають ознаки зловживання процесуальними правами.

Вказує, що реєстрація місця проживання не є абсолютним доказом фактичного проживання. Така реєстрація має декларативний характер. Більше того, вона була здійснена в умовах відкритого судового спору, з очевидною метою створити штучну підставу для задоволення позову.

Суд першої інстанції не дав оцінки цим обставинам - ні часовому моменту виникнення нової обставини, ні її зв`язку з уже відкритим провадженням. Вказане є порушенням вимог ст. 263-264 ЦПК України щодо мотивування рішення.

Відсутність обставин, що дають право стягнення аліментів (окреме проживання дитини), на момент подання позову і впродовж більшої частини розгляду страви, означає: а) вимоги були передчасними. 6) підстави для задоволення позову сформовані в процесі, що зумовлює або відмову у позові через відсутність належних підстав на час пред`явлення позову або відмову у стягнення аліментів у період до дати фактичного роз`їзду.

Зазначає, що подані позивачкою докази не підтверджують виключного утримання дитини нею, а частина з них подана без належного перекладу, що виключає їх допустимість як доказів.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Полупанової О.О. надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому вона просить залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відзив обґрунтовано тим, що 09 травня 2025 року позивач ОСОБА_2 та дитина переїхали в інше житло - в орендовану квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказує, що до теперішнього часу сторони мешкають окремо. Дитина проживає разом з матір`ю, тому суд першої інстанції правомірно стягнув аліменти на користь позивача ОСОБА_2 , захистивши тим самим інтереси дитини.

За змістом частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини 1 статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

З огляду на те, що зазначений спір є малозначний, ця справа є справою незначної складності, тому справа розглядається судом апеляційної інстанції у порядку спрощеного позовного провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, вислухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, дійшла таких висновків.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх малолітня донька ОСОБА_3 є громадянами України, що підтверджується копіями їх паспортів та свідоцтвом про народження (а.с. 9, 12, 15 т. 1).

Також зі свідоцтва про народження ОСОБА_3 вбачається, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_3 в Україні (а.с. 15 т. 1).

Також з матеріалів справи вбачається, що сторони тривалий час (щонайменше п`ять років) до подання позову про стягнення аліментів проживають разом із дитиною ОСОБА_3 на території Республіки Польща, що підтверджується посвідками на проживання, виданими у 2020 році (а.с. 40, 44 т. 1) та їх виїзд за межі України не пов`язаний із введенням воєнного стану.

Станом на час подання указаного позову (лютий 2025 року) та судового розгляду цієї справи сторони також продовжують проживати на території Республіки Польща, дитина відвідує школу у м. Вроцлав, що вбачається із довідки від 28 січня 2025 року (а.с. 47 т. 1) та договору оренди житла у м. Вроцлав, укладеного ОСОБА_2 06 травня 2025 року, строком на один рік (а.с. 99-100 т. 2).

Статтею 29 ЦПК України визначено, що підсудність справ за участю громадян України, якщо обидві сторони проживають за її межами, визначається суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

Оскільки сторони у справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , які є громадянами України, проживають за її межами, підсудність цієї справи мала визначатися відповідно до вимог статті 29 ЦПК України суддею Верховного Суду, визначеним у порядку, передбаченому статтею 33 цього Кодексу, одноособово.

З матеріалів справи не вбачається, що її підсудність Святошинському районному суду міста Києва визначена у порядку статті 29 ЦПК України.

Отже, ця справа розглянута судом з порушенням встановлених законом правил підсудності, оскільки Святошинський районний суд міста Києва, який розглядав справу, не є належним судом, бо підсудність йому не визначалася.

Відповідно до п. 1 частини 3 статті 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто неповноважним складом суду.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4 статті 367 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 378 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Однак, колегія суддів не має змоги самостійно визначити суд, якому територіально підсудна указана справа, оскільки згідно з вимогами статті 29 ЦПК України визначення підсудності справи належить до компетенції судді Верховного Суду.

Оскільки оскаржувана ухвала постановлена неповноважним судом, який не був визначений відповідно до вимог статті 29 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне вийти за межі доводів та вимог апеляційної скарги та скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року із направленням справи до суду першої інстанції для вирішення питання про підсудність.

Керуючись статтями 367, 369, 375, 381-384 ЦПК України, суд -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Ільїна Олександра Павловича задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 червня 2025 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про підсудність.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська