судді Верховного Суду у Касаційному цивільному суді Пророка В. В.
справа № 128/4757/25 (провадження № 61-695 ск 26)
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду, розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 07 січня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, ухвалою від 03 лютого 2026 року відмовив у відкритті касаційного провадження з підстав необґрунтованості касаційної скарги.
Водночас з рішенням колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не можу погодитися з огляду на таке.
1. Предметом оскарження касаційної скарги є постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, тобто таку, що перешкоджала розгляду справи.
2. Відповідно до пункту 14 частини першої статті 92 Конституції України судоустрій та судочинство визначаються виключно законами України.
3. Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства прямо визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках на касаційне оскарження судового рішення.
4. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини перша та друга статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
5. Так, відповідно до пункту 7 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо відмови у відкритті провадження у справі.
6. Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України, яка є спеціальною нормою процесуального права, що регламентує право касаційного оскарження судових рішень, встановлено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку, зокрема, ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6, 7, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
7. Отже, ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження віднесена до переліку ухвал, які можуть бути оскаржені в касаційному порядку, після перегляду в апеляційному порядку на підставі пункту 7 частини першої статті 353 ЦПК України.
8. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи.
9. За приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
10. Право на розгляд справи означає право особи звернутися за захистом до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Обов`язковою умовою дотримання цього права є те, що особі має бути забезпечена можливість реалізації зазначених прав без будь-яких обмежень, перешкод чи ускладнень. Можливість людини без перепон одержати судовий захист є головним змістовим аспектом поняття доступу до правосуддя.
13. Пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України передбачена можливість касаційного оскарження рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанови суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
14. Пунктом 2 частини першої статті 389 ЦПК України визначено, що в касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції, вказані у пунктах 3, 6-8, 15, 16, 22, 23, 27, 28, 30, 32 частини першої статті 353 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.
15. Отже, пункт 1 вказаної статті ЦПК України регламентує право на касаційне оскарження рішень судів першої інстанції, постановлених за наслідками розгляду справи по суті, та постанов суду апеляційної інстанції, ухвалених за наслідками апеляційного перегляду таких рішень судів першої інстанції.
16. Натомість пункт 2 частини першої зазначеної норми цього Кодексу встановлює виключний перелік саме ухвал суду першої інстанції після їх перегляду апеляційним судом, на які може бути подано касаційну скаргу.
17. Зазначена норма не містить посилання на можливість касаційного оскарження постанови суду апеляційної інстанції, оскільки в разі скасування судом апеляційної інстанції наведених у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України ухвал суду першої інстанції усуваються перешкоди реалізації процесуального права на доступ до суду.
18. У справі, що розглядається, ухвала суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження у справі, скасована судом апеляційної інстанції, а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду.
19. Суд апеляційної інстанції, скасувавши ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджала подальшому провадженню, відновив реалізацію учасниками справи доступу до суду.
20. Вирішуючи питання щодо можливості оскарження в касаційному порядку постанови суду апеляційної інстанції, якою було скасовано ухвалу суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, вважаю за можливе звернутися до практики країн Європейського Союзу, змістовного тлумачення положень статті 389 ЦПК України у співвідношенні з положеннями Конституції України.
21. Беручи до уваги, що рішення Суду Європейського Союзу наразі не мають формально обов`язкового характеру для України, Водночас такі рішення є авторитетним джерелом тлумачення права Європейського Союзу, положення якого набувають дедалі більшого значення для українського правопорядку в умовах євроінтеграційного курсу держави та виконання зобов`язань, передбачених Угодою про асоціацію між Україною, з однієї сторони, та Європейським Союзом, Європейським співтовариством з атомної енергії і їхніми державами-членами, з іншої сторони.
22. Відповідно до цієї Угоди цілями асоціації, зокрема, є посилення співробітництва у сфері юстиції, свободи та безпеки з метою забезпечення верховенства права та поваги до прав людини і основоположних свобод (пункт «е» частини другої статті 1).
23. Рішення Суду Європейського Союзу потрібно розцінювати як таке, що дозволяє встановити зміст положень актів законодавства Європейського Союзу. Подібно до практики застосування рішень ЄСПЛ врахуванню підлягають принципи, що випливають із його рішень щодо подібних питань, навіть якщо вони стосуються інших держав. (див. mutatis mutandis постанову від 03 серпня 2022 року у справі № 910/9627/20).
24. Так, у країнах Європейського Союзу вважається цілком виправданою і є загальноприйнятою практикою застосування процесуальних фільтрів. У Європейському Союзі переважає підхід, згідно з яким спір має бути вирішено в суді першої інстанції. Апеляційна інстанція виправляє допущені помилки, а касаційна розглядає лише фундаментальні питання.
25. Зокрема, відповідно до рекомендації Комітету міністрів Ради Європи від 07 лютого 1995 року № R(95)5 (далі - рекомендація № R(95)5) державам-членам рекомендовано вживати заходів щодо визначення кола питань, виключених із права на апеляцію та касацію, для запобігання будь-яким зловживанням системою оскарження. За змістом пункту «с» статті 7 рекомендації № R(95)5 скарги до суду третьої інстанції мають подаватися передусім щодо тих справ, які заслуговують на такий розгляд. Наприклад, які розвиватимуть право або сприятимуть однаковому тлумаченню закону. Вони також можуть бути обмежені скаргами у тих справах, в яких питання права мають значення для широкого загалу.
27. У цій справі ЄСПЛ наголосив: «Коли національне законодавство дало суду змогу відфільтрувати справи, що надходять до нього, вищий суд, вирішуючи питання про надання доступу, не обмежений помилковою оцінкою цього порогу, наданою судами нижчої інстанції».
28. Суд зауважив, що оскаржуване обмеження мало законну мету - дотримання встановленого законом раціонального порогу для подання скарг до Верховного Суду задля забезпечення того, щоб найвища інстанція з огляду на її роль розглядала лише питання, які мають фундаментальне значення.
29. Отже, практика ЄСПЛ свідчить про те, що будь-які обмеження у доступі до касаційного перегляду справи є сумісними з вимогами статті 6 Конвенції, якщо вони передбачені національним законодавством та не обмежують реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права не було порушено; ці обмеження повинні переслідувати легітимну (законну) мету.
30. Такі підходи знайшли своє відображення і в національній правовій системі. Зокрема, Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (далі - Закон № 1401-VIII) викладено в новій редакції статтю 129 Конституції України, якою визначено основні засади судочинства.
31. На відміну від попередньої редакції, якою однією із засад судочинства визначалося «забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом», Конституція України в чинній редакції однією з основних засад судочинства визначає «забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення».
32. Необхідність та мета таких змін розкривається в пояснювальній записці до проєкту Закону № 1401-VIII, у якій зазначено, що запропонована нова редакція положення щодо забезпечення права на апеляційний перегляд та касаційне оскарження мінімізує наявні у чинній редакції пункту 8 частини третьої статті 129 Конституції України ризики розширеного тлумачення на рівні закону винятків із цього правила, що призводить до обмеження конституційного права особи на оскарження судового рішення.
33. Водночас встановлення законом виняткових підстав для касаційного оскарження у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним, дасть змогу побудувати ефективну судову систему, що гарантуватиме особі право на остаточне та обов`язкове судове рішення.
34. Надалі з метою обмеження можливості оскарження в касаційному порядку окремих процедурних судових рішень законодавець прийняв Закон України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів».
35. Так, у пояснювальній записці до проєкту цього Закону зазначено, що законопроєктом запроваджуються розумні процесуальні фільтри, зокрема для касаційного оскарження судових рішень.
36. Запроваджені Законом № 1401-VIII зміни основних засад судочинства знайшли своє відображення у статті 2 ЦПК України, пунктом 9 частини третьої якої передбачено, що однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом.
37. Таким чином, законодавець послідовно унормував засади цивільного судочинства, які спрямовані на обмеження можливості касаційного оскарження окремих процедурних судових рішень як суду першої інстанції, так і суду апеляційної інстанції.
38. При цьому обмеження права на касаційне оскарження відповідають Конституції України та узгоджуються з правовими позиціями ЄСПЛ, викладеними, зокрема, у справах Levages Prestations Services v. France та Brualla Gomez de la Torre v. Spain, в яких зауважено, що умови прийнятності касаційної скарги відповідно до норм законодавства можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. З огляду на особливий статус суду касаційної інстанції процесуальні процедури в ньому можуть бути більш формальними, особливо якщо провадження здійснюється після розгляду справи судом першої, а потім - апеляційної інстанції.
39. Отже, у разі ухвалення судом апеляційної інстанції постанови про скасування ухвали суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі (зокрема, ухвали про: повернення позовної заяви, відмову у відкритті провадження у справі, залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі), та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, усуваються перешкоди для подальшого провадження у справі та доступу учасників справи до суду, тому суд касаційної інстанції в силу приписів пункту 2 частини першої статі 389 ЦПК України не має повноважень для перегляду такої постанови апеляційного суду, оскільки касаційне оскарження для таких судових рішень ЦПК України не передбачено.
40. Іншими словами, в касаційному порядку може бути оскаржена ухвала суду першої інстанції, визначена у пункті 2 частини першої статті 389 ЦПК України, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі. Натомість постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджала подальшому провадженню, не може бути предметом касаційного оскарження, оскільки у такий спосіб відновлено реалізацію учасниками справи доступу до суду і провадження у справі триває.
41. Якщо відповідне втручання чи обмеження права учасника цивільного процесу щодо доступу до суду усунуте судом апеляційної інстанції, а ухвала суду першої інстанції, яка становила таке втручання та перешкоди, скасована, то й відсутній предмет касаційного перегляду, що й встановлено ЦПК України
42. Ураховуючи зазначене, постанова суду апеляційної інстанції, якою скасовано ухвалу суду першої інстанції, що перешкоджала подальшому провадженню у справі (зокрема, ухвалу про повернення заяви позивачеві (заявникові), відмову у відкритті провадження у справі, залишення позову (заяви) без розгляду, закриття провадження у справі), а справа направлена до суду першої інстанції для продовження розгляду, не може бути предметом касаційного оскарження.
43. Відповідно до частин першої, четвертої статті 263 ЦПК України судове рішення повинне ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
48. У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень зазначено, що, визнаючи повноваження судді тлумачити закон, слід пам`ятати також і про обов`язок судді сприяти юридичній визначеності, яка гарантує передбачуваність змісту та застосування юридичних норм, сприяючи тим самим забезпеченню високоякісної судової системи (пункт 47).
49. Разом з тим необґрунтованим є посилання Верховного Суду на частину четверту 394 ЦПК України як на підставу для відмови відкритті касаційного провадження, адже ця норма підлягає застосуванню лише у разі оскарження ухвали, що прямо в ній зазначено, однак касатор оскаржував саме постанову суду апеляційної інстанції.
50. Враховуючи вищевикладене, вважаю, що колегія суддів дійшла помилкового рішення про відмову у відкритті касаційного провадження з підстав необґрунтованості касаційної скарги на постанову апеляційного суду, адже такої правової норми ЦПК України не містить, а необхідно було відмовити у відкритті касаційного провадження з тих підстав, що касаційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає касаційному оскарженню.
Суддя В. В. Пророк
Повний текст окремої думки складений 12 лютого 2026 року.