Справа № 638/2245/26
Провадження № 2-з/638/77/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 лютого 2026 року м. Харків

Суддя Шевченківського районного суду м. Харкова Хайкін В.М., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

ВСТАНОВИВ:

06.02.2026 року через підсистему «Електронний суд» до Шевченківського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» в особі представника Вишневської О.І. до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, згідно прохальної частини якої просить суд: стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в загальному розмірі 248 579,74 грн.; судові витрати у розмірі 4 460,16 грн. покласти на відповідача.

Разом із позовною заявою, позивачем подано заяву про забезпечення позову, згідно прохальної частини якої просить суд: вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , які знаходяться та/або можуть знаходитись на рахунках у банківських установах, на рахунках у небанківських фінансово-кредитних установах та у інших фінансових установах незалежно від форми власності та підпорядкування. В обґрунтування зазначеної заяви стороною позивача вказано, що предметом спору у даній справі є стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором №0 від 16.05.2018 року у загальному розмірі 248 579,74 грн. Характер заявлених позовних вимог свідчить про те, що виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову безпосередньо залежить від наявності у відповідача грошових коштів, зокрема тих, що перебувають на рахунках у банківських та інших фінансово-кредитних установах. У зв`язку з ти, що відповідач тривалий час не виконує взяті на себе грошові зобов`язання за кредитним договором, заборгованість у добровільному порядку не погашає, жодних реальних дій, спрямованих на врегулювання заборгованості не вчиняє, у позивача відсутні підстави вважати, що у подальшому відповідач діятиме добросовісно та виконуватиме рішення суду добровольно. Протягом усього періоду прострочення, відповідач не ініціював переговорів щодо реструктуризації заборгованості, не звертався до позивача із пропозиціями щодо поетапного погашення борг, не вживав жодних заходів, які б свідчили про намір виконати кредитні зобов`язання або мінімізувати розмір заборгованості. Така поведінка відповідача свідчить про відсутність у нього наміру добровільно виконувати свої обов`язки, а також про наявність обґрунтованого ризику того, що у разі ухвалення судового рішення на користь позивача, виконання такого рішення може бути утруднене або унеможливлене без застосування заходів забезпечення позову. З огляду на характер спірних правовідносин та суму заявлених вимог, позивач обґрунтовано побоюється, що відповідач, усвідомлюючи наявність судового спору та можливість примусового стягнення заборгованості, може розпорядитися належними йому грошовими коштами на власний розсуд, що призведе до їх відсутності на момент виконання судового рішення. За таких обставин невжиття заходів забезпечення позову створює реальний ризик неефективного захисту прав та законних інтересів позивача, а також порушує принцип реальності та обов`язковості виконання судових рішень.

Дослідивши заяву про забезпечення позову та доданих до неї документів, суд приходить до наступних висновків.

Відповідно до частини 1 статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною 3 статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Частиною 1 статті 151 ЦПК України передбачено, що заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову; захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності.

Відповідно до абз. 1 ч. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» суд (суддя), розглядаючи заяву про забезпечення позову, має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб.

Законодавчо визначено, що при вирішенні питання про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно або грошові кошти, суд може накласти арешт лише на майно або грошові кошти, що належать відповідачеві.

Тобто, суд на цій стадії має перевірити, яке конкретно майно чи грошові кошти належить відповідачу і де вони знаходяться.

Саме з цією метою положеннями частини першої статті 151 ЦПК України передбачено, що у заяві про забезпечення позову повинно бути зазначено зокрема: предмет позову та обґрунтування необхідності забезпечення позову, захід забезпечення позову, який належить застосувати, з обґрунтуванням його необхідності; інші відомості, потрібні для забезпечення позову.

З наведеного випливає, що відомості про те, на які саме розрахункові рахунки позивач просить накласти арешт, в яких саме фінансових установах знаходяться грошові кошти, в якій сумі та в якій валюті перебувають грошові кошти відповідача є необхідними для забезпечення позову.

Разом з тим, представник позивача звертаючись в суд із заявою про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , які знаходяться та/або можуть знаходитися на рахунках у банківських установах, на рахунках у небанківських фінансово-кредитних установах та у інших фінансових установах незалежно від форми власності та підпорядкування, інформацію про номери рахунків, банківські установи де ці рахунки знаходяться, суми розміщених на них грошових коштів, місце і умови їх розміщення суду не надав.

Відповідно до частини четвертої статті 150 ЦПК України не допускається забезпечення позову шляхом накладення арешту на заробітну плату, пенсію та стипендію, допомогу по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню, яка виплачується у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю (включаючи догляд за хворою дитиною), вагітністю та пологами, по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, на допомогу, яка виплачується касами взаємодопомоги, благодійними організаціями, а також на вихідну допомогу, допомогу по безробіттю, на майно (активи) або грошові кошти неплатоспроможного банку, банку, щодо якого прийнято рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку з підстав, визначених статтею 77Закону України «Про банки і банківську діяльність» (крім ліквідації банку за рішенням його власників), а також на майно (активи) або грошові кошти Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Ця вимога не поширюється на позови про стягнення аліментів, про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи, про відшкодування збитків, заподіяних кримінальним правопорушенням. У даному випадку позивач має намір звернутись до суду з позовом про стягнення боргу за договором позики.

Заявник просить суд накласти арешт на грошові кошти, що належать ОСОБА_1 , однак не зазначає інформації про наявність у останнього банківських рахунків, їх вид та призначення, місце розміщення, що позбавляє суд можливості перевірити відповідність виду забезпечення, про який просить позивач, позовним вимогам та відповідно їх співмірність.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що накладення арешту на грошові кошти ОСОБА_1 , навіть в межах суми позову, може стати наслідком порушення вимог частини четвертої статті 150 ЦПК України.

З наведених підстав суд вважає, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Суд роз`яснює заявнику, що відмова у задоволенні заяви про забезпечення позову не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для відмови.

Керуючись ст. ст. 149-154, 157 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятнадцятиденний строк з дня проголошення ухвали.

Суддя: