ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

Іменем України

16 лютого 2026 року м. Херсон

Єдиний унікальний номер справи: 766/2248/24

Номер провадження: 22-ц/819/297/26

Херсонський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Склярської І.В. ,

суддів: Воронцової Л.П., Майданіка В.В.,

секретар Андреєва В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 грудня 2025 року (під головуванням судді Булах Є.М.), у справі за позовом ОСОБА_1 до Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради, Херсонської міської ради Херсонської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, стягнення моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

1.Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

14 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради та Херсонської міської ради Херсонської області про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії, в якому просить:

поновити його на посаді методиста Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради;

зобов`язати Херсонський міжшкільний навчально-виробничий комбінат Херсонської міської ради здійснити відповідні розрахунки, необхідні для нарахування та виплати позивачу грошового забезпечення, включаючи компенсацію за невикористану відпустку;

стягнути з Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської належне позивачу, але не виплачене грошове забезпечення по 18.07.2022 включно, в розмірі 13 208,52 грн.;

стягнути з Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн..

Також зазначив про необхідність допустити негайне виконання судове рішення в частині поновлення позивача на посаді; та в порядку ст. 69 ЦПК України викликати в судове засідання свідків.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до наказу (розпорядження) № 06-К від 31.01.2022 про прийняття на роботу позивач був прийнятий на основне місце роботи до Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради (ХМНВК ХМР) на посаду методиста, з тривалістю робочого тижня 20 год. 00 хв. (0,5 ставки), на період відсутності основного працівника, з надбавкою за престижність праці 20% та надбавкою за вислугу років 10%.

01.02.2022 позивач ознайомився з наказом під підпис та приступив до виконання обов`язків за посадою.

Згодом позивачу стало відомо, що наказом № 47-К від 14.06.2022, його було звільнено з посади методиста ХМНВК ХМР згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України (угода сторін). Цим же наказом було визначено виплатити позивачу компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.02.2022 по 28.06.2022 за 17 (сімнадцять) календарних днів, та головному бухгалтеру ОСОБА_2 провести відповідні розрахунки та виплати позивачу в червні 2022 року (за можливістю, зважаючи на специфіку роботи в період воєнного стану). Наказ підписаний керівником організації, директором Гіндулліним Євгеном Юрійовичем.

Відповідно до довідки про доходи, підписану новим директором ХМНВК ХМР Олександром Малахом, позивач дійсно займав посаду методиста в ХМНВК ХМР з 01.02.2022 по 28.06.2022 за основним місцем роботи, з навантаженням 20 годин на тиждень, з надбавкою за престижність праці 20% та вислугу років 10%. Як зазначено в довідці, за означений вище період позивач з 01.03.2022 по 31.03.2022 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на час карантину (ст. 84 КЗпП України (зі змінами)) на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби (COVID-19)», з 01.04.2022 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на період дії воєнного стану) згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-ІХ, при звільненні отримав компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 17 (сімнадцять) робочих днів і його дохід за період з 01.02.2022 по 28.06.2022 становив 5 066,90 грн., які позивач отримав на свою банківську картку.

Позивач вважає, що звільнення його з посади методиста є незаконним та безпідставним, виходячи з наступного.

Причини звільнення позивача, наведені в наказі № 47-К від 14.06.2022, а саме: п. 1 ст. 36 КЗпП України, не відповідають дійсним обставинам справи.

Позивач заявляє, що ніякої угоди сторін про звільнення не було. В графі "Підстава" в оспорюваному наказі не зазначено нічого. В графі «З наказом ознайомлені» біля П.І.Б. позивача його власний підпис відсутній, проставлений лише підпис ОСОБА_3 .

Крім того, відповідач не ознайомив позивача з наказом про звільнення з роботи в порядку, передбаченому ст. 47 КЗпП України, в якій зазначено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (ст. 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені ст. 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Крім того, в довідці про доходи зазначено, що позивач з 01.03.2022 по 31.03.2022 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на час карантину (ст. 84 КЗпП України (зі змінами)) на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби (COVID-19)». В той же час, відповідно до п. 1 ч. 2 Прикінцевих положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)», роботодавець може доручити працівникові, у тому числі державному службовцю, службовцю органу місцевого самоврядування, виконувати протягом певного періоду роботу, визначену трудовим договором, вдома, а також надавати працівнику, у тому числі державному службовцю, службовцю органу місцевого самоврядування, за його згодою відпустку.

Позивач заявляє, що стосовно перебування у відпустці без збереження заробітної плати (на час карантину (ст. 84 КЗпП України (зі змінами)) на підставі Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби (COVID-19)" ніякої угоди між сторонами стосовно цього питання не було.

В довідці про доходи також зазначено, що позивач з 01.04.2022 знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на період дії воєнного стану) згідно ч. 3 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану" від 15.03.2022 № 2136-IX. Разом з тим, відповідно до ч. 3 ст. 12 зазначеного вище Закону України (в редакції станом на спірну дату), протягом періоду дії воєнного стану роботодавець на прохання працівника може надавати йому відпустку без збереження заробітної плати без обмеження строку, встановленого ч. 1 ст. 26 Закону України "Про відпустки".

Позивач заявляє, що він не звертався до відповідача з проханням про надання йому зазначеної відпустки.

Крім того, позивач здійснив наступний розрахунок грошового забезпечення згідно штатного розкладу: Тарифний розряд методиста 12, що становить 5699,00 грн. коп. Підвищений посадовий оклад - 10% (від суми тарифного розряду) становить 569,90 грн. Повний посадовий оклад (тарифний розряд разом із підвищеним посадовим окладом) становить 6268,90 грн. 0,5 ставки становить 3134,45 грн., надбавка за престиж праці 20% становить 626,89 грн., надбавка за вислугу років 10% становить 313,45 грн. Загальна сума грошового забезпечення методиста 0,5 ставки складає (0,5 ставки + надбавка 20% + надбавка 10%) 3134,45 + 626,89 + 313,45 = 4074,79 грн. Утримання 19,5% податку на доходи фізичних осіб та військового збору складає 794,59 грн. Залишок щомісячної заробітної плати складає (загальна сума грошового забезпечення утримання податків) 4074,79 - 794,59 грн. = 3280,20 грн. Таким чином, виходячи з цих розрахунків за період з лютого 2022 року по липень 2022 року заробітна плата складає 18 275,42 грн. Враховуючи фактично отримане позивачем грошове забезпечення у розмірі 5066,90 грн., заборгованість відповідача перед позивачем складає (18275,42-5066,90) 13208,52 грн. А тому, відповідно до зазначених складових грошового забезпечення та терміну працевлаштування, відповідачем помилково розрахована компенсація за невикористану щорічну відпустку.

Крім того, через зазначені порушення трудових прав позивача з боку Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради, позивач просить стягнути з нього моральну шкоду, яка полягає у наступному.

Відповідач незаконно позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїй сім`ї на життя. Вказані незаконні дії відповідача призвели до моральних переживань позивача: втрата душевного спокою, перебування у роздратованому стані, позбавлення засобів для забезпечення належного рівня життя своїй сім`ї. Всі зазначені моральні страждання нанесені позивачу незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на здоров`ї позивача. Тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, позивач вважає, що відповідач повинен відшкодувати йому моральну шкоду, у розмірі 20 000,00 грн.

Також, позивач повідомляє, що з 28.04.2022 по теперішній час перебуває на військовій службі що підтверджує відповідними довідками, витягами з наказів.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 04 грудня 20205 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 ) до Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради (, місцезнаходження:73000, м. Херсон, вул. Церковна, буд. 55), Херсонської міської ради Херсонської області (, місцезнаходження: 73000, м. Херсон, проспект Незалежності (колишня назва Ушакова), буд.37) про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, моральної шкоди та зобов`язання вчинити певні дії відмовлено.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі на посаді методиста ХМНВК ХМР та стягнення моральної шкоди в сумі 20000 грн. та ухвалити в цій частині нове рішення, яким наведені позовні вимоги задовольнити..

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

(1) Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначив, що суд І інстанції ухвалив рішення про відмову у задоволені позовних вимог в частині поновлення позивача на посаді методиста ХМНВК ХМР та стягнення моральної шкоди в розмірі 20 000 гривень, на підставі частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) і частини 4 статті 267 Цивільного кодексу України (далі ЦК України).

При цьому, суд І інстанції зауважив, що позовна заява не містить дату порушення трудового права. Позивач не повідомив коли саме дізнався про звільнення, коли саме ознайомився з наказом про звільнення та коли саме отримав копію наказу про звільнення, що унеможливлює обчислення строків позовної давності.

Згідно частини 1 статті 256 ЦК України: позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Положення статті 233 КЗпП України у редакції до 19.07.2022 передбачали, що у разі порушення трудового права або виникнення трудового спору працівник має право звернутися до суду з позовною заявою без обмеження будь-яким строком. У подальшому Законом України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ внесені зміни до статті 233 КЗпП України, які передбачають, що: Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або коли повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин від 01.07.2022 № 2352-ІХ набрав чинності з 19.07.2022.

Таким чином, редакція статті 233 КЗпП України, яка раніше не обмежувала строк звернення до суду з питань врегулювання трудових відносин, втратила чинність з 19.07.2022.

Також слід зазначити, що рішенням Конституційного Суду України № 1-р/2025 від 11.12.2025, частину 1 статті 233 КЗпП України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.

Про звільнення з посади методиста ХМНВК ХМР, тобто про порушення свого права, позивач дізнався 23.11.2023, коли ознайомився із наказом від 14.06.2022 № 47-К. Того ж дня позивач отримав примірник наказу від 14.06.2022 № 47-К, що підтверджується довідкою ХМНВК ХМР від 28.12.2025. Враховуючи дату ознайомлення позивачем із наказом про звільнення 23.11.2023, дату отримання позивачем примірника наказу про звільнення 23.11.2023, та дату звернення позивачем із заявою до суду І інстанції 14.02.2024, необхідно зробити висновок про те, що позивачем дотримано тримісячний строк, передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП України.

(2) Позиція інших учасників

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

2.Мотивувальна частина

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України).

Суд першої інстанції виснував, що за обставинами цієї справи доказів того, що ОСОБА_1 висловлено волевиявлення про його звільнення за угодою сторін на підставі п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України та узгоджено з роботодавцем всі умови звільнення з цих підстав суду не надано. Звільнення працівника з ініціативи власника за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України не допускається. За встановлених обставин та відсутності заперечень роботодавця проти позову та невиконання ним процесуального обов`язку з доказування правомірності винесення оскаржуваного наказу про звільнення, суд вважав, що звільнення позивача відбулося без законної підстави, що свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника, адже жодних належних та допустимих доказів на підтвердження наявності підстав для звільнення позивача за п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України суду не надано. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди суд першої інстанції виходив з того, що у цій справі позивач зазначає, що за наказом від 14.06.2022 року звільнений із займаної посади з 28.06.2022 року, із наказом про своє звільнення ознайомлений не був при цьому наказ про звільнення до матеріалів позовної заяви прикладає, разом з тим, до суду із позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди звернувся 14.02.2024 року. У позовній заяві не зазначає коли дізнався про порушення свого трудового права, не повідомляє коли саме він отримав наказ про звільнення, дату ознайомлення. Заяви про поновлення строку звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди не подав.

На підставі викладеного встановивши наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині поновлення на роботі та стягнення матеріальної шкоди, суд вважав, що до позовних вимог в цій частині належить застосувати строки звернення до суду, строки позовної давності, що відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається наступне.

За наказом (розпорядженням) № 06-К від 31.01.2022, виданим та підписаним керівником підприємства(установи, організації) ОСОБА_4 Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради з 01.02.2022 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу на посаду методиста Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради на період відсутності основного працівника, з тривалістю робочого тижня 20 год. 00 хв., з надбавкою за престижність праці 20% та надбавкою за вислугу років 10%, що підтверджується

За наказом директора Херсонського міжшкільного навчально-виробничого комбінату Херсонської міської ради № 47-К від 14.06.2022, ОСОБА_1 звільнено із займаної посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін з 28 червня 2022 року, що підтверджується Зазначеним наказом було доручено головному бухгалтеру ОСОБА_2 провести відповідні розрахунки та виплати позивачу в червні 2022 року (за можливістю, зважаючи на специфіку роботи в період воєнного стану), а також виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористану щорічну відпустку за період з 01.02.2022 по 28.06.2022 за 17 (сімнадцять) календарних днів ( а.с.10).

Підстава для звільнення у наказі не зазначена.

Підпис про ознайомлення з наказом ОСОБА_1 відсутній.

Відповідно до Довідки про доходи ( без номеру та дати)виданої Директором ХМНВК ХМР Малах Олександром без номеру та дати її видання, ОСОБА_1 дійсно займав посаду методиста в Херсонському міжшкільному навчально-виробничому комбінаті Херсонської міської ради з 01.02.2022 року по 28.06.2022 року за основним місцем роботи, з навантаженням 20 годин на тиждень, з надбавкою за престижність праці 20% та вислугу років 10%.

За цей період ОСОБА_1 : з 01.03.2022 по 31.03 2022 року знаходився у відпустці без збереження заробітної плати(на час карантину ст. 84 КЗпП України(із змінами)) на підставі ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню короно вірусної хвороби, з 01.04.2022 року знаходився у відпустці без збереження заробітної плати (на період дії воєнного стану) згідно ч.3 ст. 12 ЗУ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 року №2136-ІХ, при звільненні отримав компенсацію за невикористану щорічну відпустку 17(сімнадцять) робочих днів і його дохід за період з 01.02.2022 року по 28.06.2022 року становив всього: 5 811,72 грн., утримано 744,82 грн., видано 5 066,90 грн.

Відповідно до Довідки від 06.02.2024 року виданої АТ КБ «ПриватБанк», клієнт банку на номер рахунку НОМЕР_2 отримував заробітну плату від Херсонський МНВК ХМР 14.07.2022 року у розмірі 177,44 грн.; 10.03.2022 року у розмірі 1 650,00 грн.; 28.02.2022 року у розмірі 1 389,46 грн.; 14.02.2022 року у розмірі 1 850,00 грн.

Гарантії працівників при незаконному звільненні з роботи та порушенні порядку їх звільнення з роботи визначені законодавцем у статті 235 КЗпП України.

Строки звернення до суду у справах щодо трудових правовідносин врегульовано нормами КЗпП України. Зазначені строки звернення до суду застосовуються виключно щодо спорів, які за своєю юридичною природою належать до трудового права.

Так за ч.1 ст. 233 КЗпП, яка визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною) в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, згідно з Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 було передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

А відповідно до частини 2, наведеної статті , із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Отже, наведена норма визначає місячний строк звернення до суду - з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення , у справі про звільнення працівника.

Передбачений статтею 233 КЗпП України місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Відповідно до статті 234 КЗпП Україниу разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

У статті 234 КЗпП України не передбачений перелік поважних причин для поновлення строку, їх поважність визначається судом в кожному випадку залежно від конкретних обставин. Як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами.

Оскільки строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін, тому у кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі № 758/9773/15-ц зазначено, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку.

У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

При вирішенні питання про поновлення строку суд дає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку інтервалів часу: з моменту закінчення встановленого спеціальним законом строку звернення до суду із позовом до дати подання такого позову.

Згідно з роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, наданих у пункті 4 постанови «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 встановлені статтями 228, 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся з позовними вимогами щодо його поновлення на роботі внаслідок незаконного звільнення, застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду.

За наведених підстав, доводи апелянта, про те, що позивачем дотримано тримісячний строк, передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП України, виходячи з того, що примірник наказу про звільнення він отримав 23.11.2023, а з позовом звернувся 14.02.2024 не є такими, що ґрунтуються на вищенаведеній нормі закону.

Таким чином, апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції про пропуск позивачем встановленого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що апелянт не заперечив висновки суду першої інстанції про те, що: у цій справі позивач зазначає, що за наказом від 14.06.2022 року звільнений із займаної посади з 28.06.2022 року, із наказом про своє звільнення ознайомлений не був при цьому наказ про звільнення до матеріалів позовної заяви прикладає, разом з тим, до суду із позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди звернувся 14.02.2024 року. У позовній заяві не зазначає коли дізнався про порушення свого трудового права, не повідомляє коли саме він отримав наказ про звільнення, дату ознайомлення. Заяви про поновлення строку звернення до суду з позовними вимогами про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди не подав.

До апеляційної скарги позивачем надано довідку від 28.12.2025 року, отриману ним після ухвалення рішення судом першої інстанції, інформація в якій не була подана до суду першої інстанції.

Відповідно до частин другої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Застосуванню норм матеріального права передує встановлення обставин у справі та підтвердження їх відповідними доказами. Суд апеляційної інстанції має право досліджувати нові докази, якщо неподання таких доказів до суду першої інстанції зумовлене поважними причинами (поважність причин повинен довести заявник, який подає такі докази). Вказане положення закріплене законодавцем з метою забезпечення змагальності процесу в суді першої інстанції, де сторони повинні надати всі наявні в них докази, і недопущення зловживання стороною своїми правами.

Верховний Суд у постанові від 24 липня 2024 року справа № 646/857/18 (провадження № 61-5330 св 24) вказав, що тлумачення положень частини четвертої статті 365, 367 ЦПК України дає Верховному Суду можливість виснувати, що суд апеляційної інстанції, здійснюючи апеляційний розгляд справи, може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа, з доведених нею поважних причин, не мала можливості подати до суду першої інстанції. Разом з тим, вирішуючи питання стосовно прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, суд апеляційної інстанції зобов`язаний мотивувати свій висновок у відповідній ухвалі або в ухваленому судовому рішенні. Крім того, у разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів, зокрема, у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями статті 44 цього Кодексу повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Отже, учасники справи зобов`язані подава4и усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Норми ЦПК України надають детальну регламентацію строків подання доказів, що, об`єктивно, мінімізує можливі випадки зловживання правами у сфері доказування.

Зазначена законодавча регламентація відповідає процедурі повного розкриття доказів (discovery). По суті зазначені норми спрямовані на зміщення акценту зі стадії розгляду справи по суті на стадію підготовчого провадження, під час якого і має відбуватися збір процесуального матеріалу і так званий обмін змагальними паперами, що забезпечує розгляд справи у розумні строки. Зазначене свідчить про посилення ролі підготовчого провадження у структурі загального позовного провадження цивільного судочинства в Україні.

Випадки дослідження апеляційним судом нових доказів можуть бути, зокрема, наступними:

1) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, не знала і не могла знати про їх існування;

2) докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин (не залежних від нього) не міг надати їх до суду;

3) суд першої інстанції помилково виключив із судового розгляду надані учасником процесу докази, що могли мати значення для справи;

4) суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, коли їх подання суду для нього становило певні труднощі тощо).

5) наявні інші поважні причини їх ненадання до суду першої інстанції, де відсутні умисел чи недбалість особи, яка їх подає, або вони не досліджені цим судом внаслідок інших процесуальних порушень.

Зазначене підтверджується численною, сталою й незмінною практикою Верховного Суду (різних юрисдикцій) з цього процесуального питання, яке має важливий вплив на дотримання принципів судочинства: змагальності, диспозитивності, рівності всіх учасників судового процесу, правової визначеності (див.: постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 140/1322/22; постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 717/2052/16-ц, провадження № 14-632цс18 (цивільна юрисдикція), від 31 січня 2020 року у справі№ 370/999/16-ц, провадження № 14-709цс19 (цивільна юрисдикція), від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, провадження № 14-317цс19 (цивільна юрисдикція), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, провадження№ 12-4гс21 (господарська юрисдикція), від 12 жовтня 2021 року у справі № 910/17324/19, провадження № 12-12гс21 (господарська юрисдикція); постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 18 червня2020 року у справі № 909/965/16, від 16 червня 2021 року у справі № 915/2222/19, від 01 липня 2021 року у справі № 46/603 та інші).

Зазначена судова практика є сталою й незмінною і в Касаційному цивільному суді у складі Верховного Суду (див.: постанови від 03 травня 2018 року у справі№ 404/251/17, провадження № 61-13405св18; від 31 липня 2019 року у справі № 753/11963/15-ц, провадження № 61-27369св18, від 14 грудня 2022 року у справі № 521/574/22, провадження № 61-9422св22 та інші).

Колегія суддів зазначає, що позивачем не надано до суду апеляційної інстанції клопотання про приєднання доказів ( інформації про час отримання наказу про звільнення), які не були надані до суду першої інстанції та не вказано об`єктивні причини (не залежних від нього) у зв`язку з якими ОСОБА_1 не міг надати їх до суду.

Суд першої інстанції також виснував, що оцінивши доводи позивача про завдання моральної шкоди та враховуючи усі докази по справі, неправомірними діями ХМНВК ХМР завдано позивачу моральної шкоди. При цьому стороною відповідача в порядку, визначеному ст. ст. 12, 81 ЦПК України не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні моральної шкоди. Проте, наявні підстави застосування строку звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні вимоги про стягнення моральної шкоди.

Наведений висновок узгоджується з нормами ст. 233 КЗпП.

Суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що перевірка дотримання вимог закону щодо строків звернення до суду за вирішенням трудового спору здійснюється судом за принципом ex officio, незалежно від того, чи заявляє відповідач про пропуск позивачем строку звернення до суду, на відміну від застосування позовної давності при вирішені судом цивільного спору, коли застосування позовної давності судом здійснюється тільки за заявою сторони у спорі. Строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору обчислюється з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Положення частини другої статті 233 КЗпП України деталізує це правило стосовно випадків звільнення працівника. У такому разі строк обчислюється з дня вручення копії наказу про звільнення. Тобто для такої категорії трудових спорів встановлено спеціальне правило обчислення початку строку виникнення права на звернення до суду, відмінне від загального правила, за яким виникнення цього права пов`язується з моментом, коли працівник дізнався або за всіма обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. Строки звернення працівника до суду за вирішенням трудового спору є складовою механізму реалізації права на судовий захист та однією із основних гарантій забезпечення прав і свобод учасників трудових правовідносин. Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 02.12.2020 року у справі №751/1198/18, від 03.10.2022 року у справі №204/1724/20, від 08.05.2024 року у справі №593/1161/21.

А отже, посилання суду першої інстанції на норми ч.4 ст. 267 ЦК України, якою передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові є помилковим, проте на правильність висновків суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в оскарженій частині судового рішення з підстав застосування строків, встановлених КЗпП , не вплинуло.

Таким чином, правова природа строку звернення до суду дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого особа може звернутися до суду з позовом, обумовлена передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права, а забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду. Від судів вимагається дотримуватися встановлених законом правил при прийнятті процесуальних рішень.

Отже, встановивши, що строк звернення до суду пропущений та позивачем не заявлено про його поновлення, ним не наведені та не встановлені поважні причини для його поновлення, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду, а крім того, позивач наполягає на тому, що строк не пропущений, судова колегія приходить до висновку, що позивачу обґрунтовано відмовлено в задоволенні позовних вимог про поновлення на роботі внаслідок пропуску звернення до суду та як похідної - позовної вимоги про стягнення моральної шкоди внаслідок незаконного звільнення.

Щодо суті апеляційної скарги

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції в оскарженій частині без змін.

Керуючись статтями 367, 375, 382 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 04 грудня 2025 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення і протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 16 лютого 2026 року.

Головуючий І.В. Склярська

Судді: Л.П. Воронцова

В.В. Майданік