ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/433/26 Справа № 205/6609/24 Суддя у 1-й інстанції - Терещенко Т. П. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Триполець В.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2024 року позивач звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення.

В обґрунтування своїх вимог позивач вказала на те, що 10 вересня 1996 року між ОСОБА_3 та позивачкою було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано на підставі рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2016 року. Після розірвання шлюбу вони продовжили проживати разом у квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована з 27 травня 2003 року і до теперішнього часу. Вказана квартира належала родині чоловіку: ОСОБА_3 та його матері ОСОБА_4 і бабусі ОСОБА_5 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 1998 року. На теперішній час всі власники померли, а з усієї рідні чоловіка залишилась тільки рідна сестра ОСОБА_6 . Зазначає, що вона готувала їжу на двох, прибирала квартиру, прала білизну собі і чоловіку, витрачала власні кошти на оплату комунальних послуг, спілкувалась з його сестрою і матір`ю. Вони допомагали один одному під час хвороб, а чоловік її доглядав після складної операції. Зазначає, що спільних дітей вони не мали. Від початку військової російської агресії в 2014 році ОСОБА_3 активно займався волонтерською роботою, а після повномасштабного вторгнення РФ на територію України в лютому 2022 року він пішов добровольцем на фронт, однак помер природною смертю під час ворожих обстрілів у місті Куп`янськ Харківської області. Посилається на те, що на день смерті ОСОБА_3 склад зареєстрованих осіб у вищевказаній квартирі становить лише вона, а у неї немає іншого місця для проживання та вона не перебуває в будь-яких відносинах чи шлюбі з іншим чоловіком, тобто, квартира за адресою: АДРЕСА_1 , є її єдиним житлом і вона продовжує в ній жити і далі згідно з приписів цивільного законодавства, як колишня законна дружина та після розірвання шлюбу як жінка, яка проживала однією сім`єю з чоловіком без шлюбу до часу відкриття спадщини. Зазначає, що ОСОБА_3 після розірвання шлюбу з нею не перебував в іншому зареєстрованому шлюбі.

Враховуючи зазначене, просила суд встановити факт її проживання та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки за адресою: АДРЕСА_1 , які не перебували у шлюбі між собою або у будь-якому іншому шлюбі, з 08 серпня 2016 року до дня смерті ОСОБА_3 , який помер на фронті природною смертю в званні солдата ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Міністерства оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення задоволено.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією сім`єю як чоловіка та жінки за адресою: АДРЕСА_1 , до дня смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Не погодившись з вказаним рішенням суду, Міністерство оборони України, звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати, у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 вересня 1996 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 одружились, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 , виданим відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Дніпропетровська, про що зроблено запис №653, а після укладання шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_7 » (а. с. 11).

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2016 року у справі №205/2176/16-ц, яке набрало законної сили 30 березня 2017 року, було розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , де після розірвання шлюбу ОСОБА_1 було залишено прізвище « ОСОБА_7 » (а. с. 15).

Як вбачається судом з копії паспорта громадянина України серії НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1 , її місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 , також мається відмітка про реєстрацію шлюбу 10 вересня 1996 року з ОСОБА_3 (а. с. 6-7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_3 , виданим Новокодацьким відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що зроблено відповідний актовий запис №614 (а. с. 19).

Як вбачається з наявного в матеріалах справи сповіщення про смерть від 28 квітня 2023 року, яке було направлено ОСОБА_4 , солдат ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Куп`янську Харківської області (а. с. 60).

Відповідно до змісту витягу з протоколу засідання 20 регіональної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтва у колишнього військовослужбовця (протокол №1578 від 31 серпня 2023 року), захворювання солдата ОСОБА_3 «гостре порушення кровообігу. Атеросклеротична хвороба серця» послужило причиною смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 захворювання і причина смерті пов`язані з проходженням військової служби (а. с. 61).

Матеріали справи також містять заяви про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_3 його матір`ю - ОСОБА_4 та сестрою - ОСОБА_2 від 26 квітня 2023 року, які було подано в П`яту дніпровську державну нотаріальну контору (а. с. 64-65).

Позивач звернулась до суду з метою встановлення факту її проживання однією сім`єю жінки і чоловіка без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 по день його смерті, у зв`язку з чим надала суду докази на підтвердження зазначених обставин.

Згідно з відповіді відділу формування та ведення реєстру територіальної громади Управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради №14/5-5864 від 18 травня 2023 року, відповідно до наявних даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , з 08 квітня 1994 року, з реєстраційного обліку не знятий, а склад зареєстрованих осіб станом на 05 квітня 2023 року становить одна особа: ОСОБА_1 , яка зареєстрована з 27 травня 2003 року по теперішній час (а.с.62).

Також матеріалами справи підтверджено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві приватної спільної сумісної власності ОСОБА_3 та членам його сім`ї ОСОБА_4 , ОСОБА_8 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 квітня 1998 року, виданого ВАТ «Завод металоконструкцій ім. Бабушкіна» на підставі розпорядження №П-217 від 23 квітня 1998 року (а. с. 17).

В матеріалах справи також наявні: довідка ОСББ «Парусний 6» №070424 від 17 квітня 2024 року про те, що на момент смерті ОСОБА_3 , зі слів сусідів з червня 1994 року, постійно проживала з ним за адресою: АДРЕСА_1 , та вела спільне господарство до 05 квітня 2023 року; акт про фактичне проживання особи від 19 квітня 2024 року, який видано ОСОБА_1 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , про те, що вона фактично проживає за вказаною адресою, який підписано сусідами: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і головою правління ОСББ «Парусний 6» Чорною Марією (а. с. 21-22).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_4 , виданим Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), про що зроблено відповідний актовий запис №259 (а. с. 20).

Також допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 підтвердили постійне сумісне проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 протягом тривалого часу до смерті ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1 , і ведення ними спільного господарства, сплату комунальних послуг. Також зазначили, що навіть не здогадувались, що вони офіційно розірвали шлюб, оскільки продовжували жити разом як чоловік і жінка.

З відповіді відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Новокодацькому та Чечелівському районах у місті Дніпрі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) встановлено, що за параметрами запиту ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , не виявлено актового запису про шлюб з 08 серпня 2016 року по теперішній час за даним Державного реєстру актів цивільного стану громадян на території України (а. с. 16).

В матеріалах справи наявні також виписки з рахунків, зі змісту яких, зокрема вбачається оплата внесків за утримання будинку за період з грудня 2019 року по січень 2024 року, а також сплата комунальних послуг з січня 2021 року по листопад 2022 року, та придбання техніки: водонагрівач (04 січня 2021 року), телевізор (05 квітня 2020 року), тюнер (29 квітня 2020 року) (а. с. 103-117, 122-123).

Також позивачем в якості додаткових доказів спільного проживання до матеріалів справи долучено фотографії, з яких вбачається проведення спільного часу ОСОБА_1 разом з ОСОБА_3 (а.с.120,121).

Задовольняючи позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачкою доведено факт її спільного проживання із ОСОБА_3 у вказаний період часу, ведення з ним спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Згідно із частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.

Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.

За наявності спору про право суд у порядку позовного провадження може розглядати справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, в тому числі й факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Відповідно до частини четвертої статті 16-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», до членів сімей загиблих (померлих) осіб, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, належать:

діти, у тому числі усиновлені, зачаті за життя загиблої (померлої) особи та народжені після її смерті, а також діти, стосовно яких загиблу (померлу) особу за її життя було позбавлено батьківських прав;

вдова (вдівець);

батьки (усиновлювачі) загиблої (померлої) особи, якщо вони не були позбавлені стосовно неї батьківських прав або їхні батьківські права були поновлені на час її загибелі (смерті);

внуки загиблої (померлої) особи, якщо на момент її загибелі (смерті) їх батьки загинули (померли);

жінка (чоловік), з якою (з яким) загибла (померла) особа проживали однією сім`єю, але не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, за умови що цей факт встановлено рішенням суду, яке набрало законної сили;

утриманці загиблої (померлої) особи, визначені відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".

Відповідно до частини першої статті 16-3 вказаного Закону одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, за відсутності особистого розпорядження призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою або заявою їх законних представників.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю. Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи). Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо. До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №244/4801/13-ц, від 23 вересня 2019 року у справі №279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі №748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі №712/14547/16-ц, від 18 грудня 2019 року у справі №761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі №490/10757/16-ц, від 25 вересня 2024 року у справі № 461/8250/20.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року по справі № 524/10054/16.

Надаючи оцінку сукупності доказів, які містяться у матеріалах справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 08 серпня 2016 року по 05 квітня 2023 року перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу, під час яких вони проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та проводили спільні витрати. При цьому в будь-якому іншому шлюбі вказані особи не перебували.

Доказів, які б спростовували обставини спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 однією сім`єю саме у вказаний період, відповідачами не надано.

Доводи апеляційної скарги про неврахування судами висновків про застосування норм права у подібних спірних правовідносинах, які викладені у наведених постановах Верховного Суду є необгрунтованими, оскільки висновки у цих справах і у справі, яка переглядається, та встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Саме по собі посилання на справи з подібними правовідносинами, але з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про різне застосування чи тлумачення норм процесуального права. При цьому, питання щодо подібних правовідносин вирішується у кожному конкретному випадку, з урахуванням встановлених обставин справи.

Таким чином, можна дійти висновку, що судом першої інстанції не допущено порушень норм матеріального та процесуального права та справа розглянута з повним з`ясуванням фактичних обставин справи.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання обґрунтованості висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України «Про судоустрій і статус суддів» встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 28 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 11 лютого 2026 року.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: