Справа № 216/7099/25
провадження 2-з/216/9/26
УХВАЛА

16 лютого 2026 року місто Кривий Ріг

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі судді Скиби М.М. розглянувши у порядку письмового провадження в приміщенні суду заяву адвоката Луценко С.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики нечинним,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні суду знаходиться справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики нечинним. Представник позивача звернувся до суду з заявою про забезпечення вищезазначеного позову.

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник позивача зазначив, що 06 грудня 2026 року під час слухання справи № 216/7099/25 провадження 2/216/3261/25 стало відомо про наявність постанови про відкриття виконавчого провадження № 77825561 від 15.04.2025. З отриманої Постанови стало відомо, що Приватний виконавець Журавель О.О. відкрив виконавче провадження на підставі виконавчого листа по справі № 214/8809/23 виданого 20.02.2025 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу.

Предметом позову є визнання нечинною боргової розписки виданої ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_2 від 07 квітня 2022 року, яка була предметом позовної заяви у справі № 214/8809/23. ОСОБА_2 відірвав верхню частину тексту боргової розписки, чим спотворив її зміст, направив пошкоджену розпису до суду у справі № 214/8809/23. За таких обставин, у разі не вжиття заходів забезпечення позову рішення суду, у разі задоволення останнього, неможливо буде виконати.

В межах майнового позову невжиття заявленого заходу забезпечення позову призведе до порушення вимоги щодо справедливого та ефективного захисту порорушених праправ, оскільки позивач не зможе захистити свої права в межах одного судовогого провадження без нових звернень до суду.

З огляду на наведене представник позивача просить забезпечити позов шляхом заборони приватному виконавцю Журавель Олександру Олеговичу вчиняти примусові дії у виконавчому провадженні ВП 77825561 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 основної суми боргу за договором позики відповідно до боргової розписки від 07 квітня 2022 року, в розмірі 374 500 (триста сімдесят чотири тисячі п`ятсот) грн 00 коп, стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 три відсотки (щомісячно) за користування чужими грошовими коштами за період з 07.04.2022 року по 08.11.2023 року в розмірі 213 465 (двісті тринадцять тисяч чотириста шістдесят п`ять) грн 00 коп., стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 втрати на правничу допомогу у розмірі 10 000 (десять тисяч) гри 00 коп., стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 5879 (п`ять тисяч вісімсот сімдесят дев`ять) грн 65 коп., до набрання законної сили рішенням суду по справі № 216/7099/25.

За правилами ч. 1 ст. 153 Цивільного процесуального кодексу України суд проводить розгляд заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку.

Згідно з частиною 1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Частиною 2 цієї статті передбачено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. Одним із видів забезпечення позову, перелік яких наведений у частині 1 статті 150 ЦПК України, є зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку. Також позов може бути забезпечений і іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення. Забезпечення позову по суті це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача. Тому вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб (ч. 3 ст. 150 ЦПК України).

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» від 22 грудня 2006 року № 9 передбачено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. У згаданій постанові Пленум Верховного Суду України особливо акцентував увагу на недопустимості забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

На недопустимості забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судового рішення, яке набрало законної сили, наголошував і Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 524/7234/18 та від 11 травня 2022 року у справі № 308/10747/20.

На переконання суду, захід забезпечення позову, який просить застосувати заявник фактично призведе до зупинення виконання судового рішення, що набрало законної сили, а саме рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року у справі №214/8809/23.

Судом також звернуто увагу, що законодавець передбачив можливість забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується чи визнається таким, що не підлягає виконанню боржником у судовому порядку. Разом з тим, у даній справі ОСОБА_2 безпосередньо не заявляє вимогу про визнання вказаного виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню боржником.

Рішення Саксаганського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 січня 2025 року у справі №214/8809/23, на підставі якого стягуються грошові кошти набрало законної сили та звернуто до виконання, а тому його зупинення буде порушувати права стягувача.

У постанові Верховного Суду від 26 червня 2023 року у справі № 925/731/18 зазначено, що «не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Крім того, недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили (подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12 серпня 2021 року у справі № 908/309/21, від 04 листопада 2021 року у справі № 907/416/21, від 24 червня 2021 року у справі № 310/9167/20, від 12 січня 2023 року у справі № 334/9179/21)».

У постанові Верховного Суду від 25 липня 2024 року у справі № 565/1607/23 вказано, що «тлумачення пункту 6 частини першої статті 150 ЦПК України свідчить, що забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку, стосується випадків, коли стягнення здійснюється на підставі виконавчих документів, які видані уповноваженими органами. Тобто зупинення стягнення на підставі виконавчого документа не поширюється на випадки оскарження виконавчого документу, виданого судом на виконання рішення суду, яке набрало законної сили».

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання; держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Згідно зі статтею 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами; невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Конституційний Суд України неодноразово зазначав у своїх рішеннях, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012).

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 25.07.2024 року у справі №565/1607/23 від 25.07.2024 року.

У п. 43 Рішення Європейського суду з прав людини Шмалько проти України зазначено Суд наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на

доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні заяви адвоката Луценко С.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом заборонити приватному виконавцю Журавель Олександру Олеговичу вчиняти примусові дії у виконавчому проваджені ВП 77825561.

На підставі викладеного та керуючись вимогами ст. ст.149-154,157,258,261,353 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви адвоката Луценко С.А., який діє в інтересах ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору позики нечинним - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя М.М.СКИБА