ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/325/26 Справа № 243/920/25 Суддя у 1-й інстанції - Дюміна Н. О. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Халаджи О. В.

суддів: Агєєва О.В., Космачевської Т.В.,

секретар Кругман А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 , до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів (суддя першої інстанції Дюміна Н.О., повний текст рішення складено 21 травня 2025 року),

В С Т А Н О В И В:

30 січня 2025 року ОСОБА_3 звернулась до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення неустойки (пені) за прострочку сплати аліментів, в якому просила стягнути з відповідача на свою користь пеню за прострочення сплати аліментів у розмірі 259 092,00 грн.

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 , неустойку (пеню) у розмірі одного відсотка суми аліментів за кожен день прострочення сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за період з 27.06.2018 року по 31.12.2024 року у сумі 219 825 гривень 04 копійок.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 грн 20 коп.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Із вказаним рішенням суду не погодився відповідач, та через свого представника подав апеляційну скаргу, в якій зазначено, що воно було ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного дослідження обставин справи.

Скарга мотивована тим, що відповідачне заперечував проти стягнення з нього аліментів і після прийняття рішення 21.08.2018 року апелянт здійснив перший платіж на користь позивачки і такі платежі були регулярними.

Крім безготівкових переказів апелянт надавав готівкові кошти, отримання яких звісно позивачка заперечує. Позивачка ні коли не повідомляла апелянту, що незважаючи на домовленість сторін вона подала виконавчий лист на примусове виконання протягом майже 8-ми років жодних вимог від позивачки, щодо сплати аліментів апелянту не надходило, жодних документів від виконавчої служби апелянт не отримував, про те, що в 2018 році було розпочато процедуру примусового виконання рішення суду він дізнався тільки в квітні 2025 року, Постанови про відкриття виконавчого провадження, як і будь-якої іншої Постанови відповідач не отримував.

ОСОБА_2 просила рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Від представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 , надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказав на те, що відповідачу ОСОБА_1 було відомо про Рішення Слов`янського міськрайонного суду від 16.07.2018 року у справі №243/5899/18, про його обов`язок сплачувати аліменти, відповідачем не надано доказів відсутності його вини у сплаті аліментів несвоєчасно та в не повному обсязі.

ОСОБА_5 просив оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 у судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримала, просила задовольнити її у повному обсязі.

Представник ОСОБА_3 ОСОБА_5 , у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити оскаржуване рішення суду без змін.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони мають малолітню дитину - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Як вбачається з наданої копії Свідоцтва про народження, ОСОБА_1 є батьком, а ОСОБА_3 матір`ю дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З Посвідчення, серія НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є інвалідом дитинства та відповідно Довідки Комунального закладу «Центр первинної медико-санітарної допомоги м. Слов`янська» потребує реабілітації, як дитина-інвалід.

Дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що підтверджується сторонами по справі та довідкою від 27 листопада 2024 №12 виданої ОСББ «ДОНСЬКИЙ», з якої вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 та проживає за вказаною адресою разом із донькою ОСОБА_4 .

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 липня 2018 року (справа 243/5899/18), стягується з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 червня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

21.08.2018 року головним державним виконавцем Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Федосенко С.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №57051003) з примусового виконання судового рішення на підставі виконавчого листа №2/243/2204/2018 року виданого 17.08.2018 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 .

Згідно з останнім наявним в матеріалах справи розрахунком державного виконавця, заборгованість ОСОБА_1 зі сплати аліментів по АСВП №57051003 станом на грудень 2024 складає 259 092,00 грн.

Згідно довідки виданої ОСОБА_1 АТ КБ «Приватбанк» від 24.03.2025 року № EEJTUTSUCDE88A2M, за період з 01.08.2018 року по 30.06.2024 року ОСОБА_6 здійснив платежі ОСОБА_3 у розмірі 29 754,00 грн.

Згідно довідки виданої ОСОБА_7 АТ КБ «Приватбанк» від 25.03.2025 року 2JCBMT82FUHL899Q, ОСОБА_7 здійснила платежі ОСОБА_3 у розмірі 7 512,96 грн.

Згідно квитанції від 25.03.2025 року №RBB02RNBEPAOHJPS, ОСОБА_7 переказала ОСОБА_8 грошові кошти у розмірі 2000,00 грн.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на стягнення неустойки (пені) за прострочення відповідачем сплати аліментів за період з 27.06.2018 року по 31 грудня 2024, однак лише у розмірі 100% суми заборгованості по аліментах, що становить 219 825,04 грн, оскільки розрахована відповідно до наведеної вище методики неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів за вказаний період, значно перевищує суму заборгованості по аліментах.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно ст 4 ЦПК України визначає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребування судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності.

Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язанні утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Відтак, обов`язок утримувати дитину це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

В частині 2 ст.141 СК України зазначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у ч.4 ст.155 СК України.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (частина третя статті 181 Сімейного кодексу України).

У будь-якому випадку, чи то у разі стягнення аліментів у частці від доходу, чи у твердій грошовій сумі, цей платіж є періодичним і повинен сплачуватися платником аліментів кожного місяця.

Тобто в разі несплати аліментів у поточному місяці з 01 числа наступного місяця виникає заборгованість, наслідком чого є відповідальність у вигляді неустойки.

Згідно з частинами першою, другою статті 196 Сімейного кодексу України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів.

Отже, відповідач зобов`язаний сплачувати аліменти, що свідчить про наявність презумпції вини платника аліментів у виникненні заборгованості з їх сплати та є підставою для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої частиною першою статті 196 СК України. Обов`язок доведення відсутності вини у виникненні заборгованості зі сплати аліментів покладається на боржника.

Неустойка (пеня) - це спосіб забезпечення виконання зобов`язання. Її завдання - сприяти належному виконанню зобов`язання, стимулювати боржника до належної поведінки. Однак таку функцію неустойка виконує до моменту порушення зобов`язання боржником. Після порушення боржником свого обов`язку неустойка починає виконувати функцію майнової відповідальності. Це додаткові втрати неналежного боржника, майнове покарання його за невиконання або невчасне виконання обов`язку сплатити аліменти.

Відповідно до частини четвертої статті 263 Цивільного процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 333/6020/16-ц (провадження № 14-616цс18) відступила від висновків Верховного Суду України щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у раніше прийнятих постановах від 02 листопада 2016 року у справі № 6-1554цс16, від 16 березня 2016 року у справі № 6-2589цс15, від 03 лютого 2016 року у справі № 6-1477цс15 та від 16 березня 2016 року у справі № 6-300цс16, і дійшла висновку, що пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на весь розмір несплачених у відповідному місяці аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення. Розмір пені за місячним платежем розраховується так: заборгованість зі сплати аліментів за конкретний місяць (місячний платіж) необхідно помножити на кількість днів заборгованості, які відраховуються з першого дня місяця, наступного за місяцем, у якому мали бути сплачені, але не сплачувалися аліменти, до дня їх фактичної виплати (при цьому день виконання зобов`язання не включається до строку заборгованості) та помножити на один відсоток.

Тлумачення статті 196 Сімейного кодексу України свідчить про те, що відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. Перелік причин з яких утворилась заборгованість не з вини платника аліментів не є вичерпним і може встановлюватись судом у кожному випадку окремо на підставі поданих доказів.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 Сімейного кодексу України).

Згідно зі статтею 8 Сімейного кодексу України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин.

Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Тлумачення статті 8 Сімейного кодексу України та частини першої статті 9 Цивільного кодексу України дозволяє зробити висновок, що положення Цивільного кодексу України субсидіарно застосовуються для регулювання сімейних відносин.

Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (частини перша та друга статті 614 Цивільного кодексу України).

Тлумачення вказаних норм свідчить, що стягнення пені, передбаченої абзацом 1 частини першої статті 196 Сімейного кодексу України, можливе лише у разі виникнення заборгованості з вини особи, зобов`язаної сплачувати аліменти.

У Сімейним кодексом України не передбачено випадки, коли вина платника аліментів виключається. Очевидно, що в такому разі підлягають застосуванню норми цивільного законодавства. Якщо платник аліментів доведе, що вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов`язання, то платник аліментів є невинуватим у виникненні заборгованості, і підстави стягувати неустойку (пеню) відсутні. Саме на платника аліментів покладено обов`язок доводити відсутність своєї вини в несплаті (неповній сплаті) аліментів.

Відповідний правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 14 грудня 2020 року у справі № 661/905/19, провадження № 61-16670сво19.

Отже, для застосування зазначеної вище санкції до платника аліментів необхідні такі умови: існування заборгованості зі сплати аліментів, встановлених рішенням суду або за домовленістю між батьками згідно з частиною першою статті 189 Сімейного кодексу України; наявність винних дій особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти, що призвели до виникнення заборгованості.

Статтею 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду, а саме виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого СК України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому СК України.

Визначаючи розмір пені за прострочення сплати аліментів, суд враховує вимоги чинного законодавства України та правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 25 квітня 2018 року по справі № 572/1762/15-ц про те, що правило про стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення означає, що при обчисленні загальної суми пені за прострочення сплати аліментів ураховується сума несплачених аліментів та кількість днів прострочення. Оскільки аліменти нараховуються щомісячно, строк виконання цього обов`язку буде різним, отже і кількість днів прострочення також буде різною залежно від кількості днів у місяці. Тобто, пеня за прострочення сплати аліментів повинна нараховуватися на всю суму несплачених аліментів за кожен день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, у якому не проводилося стягнення.

Отже загальна сума пені за несплату або несвоєчасну сплату аліментів має розраховуватися за формулою:

p=(A1х1%хQ1)+(A2х1%хQ2)+……….(Anх1%хQn), де:

p - загальна сума пені за несплату або прострочення сплати аліментів, обраховується позивачем на момент подачі позову;

A1 - нарахована сума аліментів за перший місяць;

Q1 - кількість днів прострочення сплати суми аліментів за перший місяць;

A2 - нарахована сума аліментів за другий місяць;

Q2- кількість днів прострочення сплати аліментів за другий місяць;

An- нарахована сума аліментів за останній місяць перед подачею позову;

Qn- кількість днів прострочення сплати аліментів за останній місяць.

Пеня за заборгованість зі сплати аліментів нараховується на всю суму несплачених аліментів за кожний день прострочення її сплати, а її нарахування не обмежується тільки тим місяцем, в якому не проводилося стягнення.

Отже, зобов`язання зі сплати аліментів носить періодичний характер і повинне виконуватися щомісяця, тому при розгляді спорів про стягнення на підставі частини першої статті 196 Сімейного кодексу України пені від суми несплачених аліментів суд повинен з`ясувати розмір несплачених аліментів за кожним із цих періодичних платежів, установити строк, до якого кожне із цих зобов`язань мало бути виконане, та з урахуванням установленого - обчислити розмір пені виходячи із суми несплачених аліментів за кожен місяць окремо від дня порушення платником аліментів свого обов`язку щодо їх сплати до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, підсумувавши розміри нарахованої пені за кожен із прострочених платежів та визначивши її загальну суму.

Судом встановлено, що рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16 липня 2018 року (справа 243/5899/18), стягується з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 27 червня 2018 року до досягнення дитиною повноліття.

21.08.2018 головним державним виконавцем Слов`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Донецькій області Федосенко С.А. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №57051003) з примусового виконання судового рішення на підставі виконавчого листа №2/243/2204/2018 виданого 17.08.2018 року Слов`янським міськрайонним судом Донецької області про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання дитини ОСОБА_4 .

Згідно з розрахунком заборгованості, складеним державним виконавцем, станом на 31 грудня 2024 року загальний розмір заборгованості по сплаті аліментів за боржником ОСОБА_1 по АСВП №57051003 за період з 27.06.2018 31.12.2024 року становить 259 092,00 грн.

Судом першої інстанції здійснений відповідно до формули, визначеної Верховним Судом України у постанові від 25.04.2018 року у справі № 572/1762/15-ц, розрахунок неустойки (пені) за порушення ОСОБА_1 аліментних зобов`язань за період з 27.06.2018 31.12.2024року, відповідно до якого з урахуванням добровільних сплачених сум відповідачем, розмір пені складає 219 825,04грн.

Посилання представника відповідача в апеляційній скарзі про необізнаність щодо відкритого виконавчого провадження не може вважатись поважною причиною несплати аліментів, оскільки як було встановлено апеляційним судом, відповідач був обізнаний щодо наявності у провадження Слов`янського міськрайонного суду Донецької області цивільної справи № 243/5899/18 про стягнення з нього аліментів, а отже доводи про необізнаність є неповажними.

Також колегія суддів вважає безпідставними доводи скарги, щодо домовленості між сторонами не пред`являти виконавчий лист до виконання, оскільки дана обставина не підтверджена жодними доказами.

Крім того, апеляційний суд наголошує на тому, що твердження відповідача щодо необізнаності про виконавче провадження спростовується супровідним листом від 21.08.2018 №570581003 згідно якого ОСОБА_1 на його адресу АДРЕСА_2 було направлено копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 21.08.2018 року, тобто державним виконавцем було виконано вимоги Закону України «Про виконавче провадження», щодо повідомлення боржника про відкриття виконавчого провадження відносно нього.

Колегія суддів вважає, що відповідачем не було надано належних доказів неможливості сплачувати аліменти та погашати виниклу заборгованість, а тому колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив рішення з дотримання норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає залишенню без змін.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, доказів на підтвердження неможливості сплачувати аліменти в повному розмірі, або доказів, що заборгованість по аліментам виникла з незалежних від нього причин, відповідач відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 Цивільного процесуального кодексу України суду не надав.

Разом з тим, згідно ч. 1 ст. 196 СК України одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені), але не більше 100 відсотків заборгованості.

Отже, враховуючи наведене, з суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки неустойки за прострочення по виплаті аліментів у розмірі 219825,04 грн.

Доводи апеляційної скарги, що відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи та не отримував судові повістки є безпідставними, оскільки розгляд справи проводився без виклику сторін, а позов з додатками та ухвалу про відкриття провадження відповідачу було направлено за його місцем реєстрації, АДРЕСА_3 .

Докази та обставини, на які посилається відповідач в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанцій були дотримані норми матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.

Отже, судове рішення в даній справі ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги зводяться лише до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Керуючись ст. 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 21 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст судового рішення складено 11 лютого 2026 року.

Головуючий-суддя О.В. Халаджи