КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/10507/25

номер провадження: 22-ц/824/3644/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2025 року у складі судді Янченка А.В., у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , Шевченківський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), Міністерство оборони України, про оголошення фізичної особи померлою,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , Шевченківський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), Міністерство оборони України, про оголошення фізичної особи померлою.

Заява мотивована тим, що ОСОБА_2 обіймав посаду старшого стрільця третього відділення охорони першого взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 . Під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Новоселівське Луганської області зник безвісти.

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19 листопада 2022 року №3333 «Про призначення службового розслідування» з метою уточнення причин і обставин, що мали місце заступнику командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону з морально-психологічного забезпечення майору ОСОБА_3 наказано провести службове розслідування стосовно старшого солдата ОСОБА_2 , який зник безвісти в умовах складної бойової обстановки. За результатами службового розслідування встановлено, що старший солдат ОСОБА_2 , виконуючи бойове завдання та перебуваючи в зоні ведення бойових дій, зник безвісти 11 листопада 2022 року в районі населеного пункту Новоселівське Луганської області.

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб зниклих безвісти за особливих обставин від 03 червня 2025 року №2 ОСОБА_2 набув статусу зниклий безвісти за особливих умов.

Згідно листа Головного слідчого управління Національної поліції України від 06 червня 2025 року №840062025 слідчим управлінням Головного управління Національної поліції в Луганській області (далі - СУ ГУНП в Луганській області) здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0004598 від 07 листопада 2023 року, розпочатому за заявою ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, за фактом зникнення безвісти військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 .

Згідно Виписки з реєстру оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора від 03 червня 2025 року №08-11/20269, станом на дату формування виписки інформація про перебування ОСОБА_2 у полоні відсутня.

Вказував, що він є рідним братом ОСОБА_2 , а оголошення ОСОБА_2 померлим необхідне для отримання свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України для реалізації своїх прав, у тому числі для подальшого звернення до соціальних служб, Міністерства оборони, оформлення допомоги та відповідних пільг, а також з метою спадкування.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив оголосити померлим ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , датою смерті визначити дату набрання рішенням суду законної сили, місцем смерті: Луганська область, Сватівський район, населений пункт Новоселівське.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2025 року заяву ОСОБА_1 задоволено.

Оголошено померлим ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , датою смерті визначено дату набрання рішенням суду законної сили, місцем смерті: Луганська область, Сватівський район, населений пункт Новоселівське.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_2 зник 11 листопада 2022 року під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Новоселівське Луганської області, понад два роки відсутні будь-які відомості про його місцеперебування, проведені розшукові заходи та досудове розслідування не дали результатів, інформація про перебування в полоні відсутня, а сукупність встановлених обставин, відповідно до ст.46 ЦК України та правових висновків Верховного Суду, дає достатні підстави припускати його загибель у зв`язку з воєнними діями та оголосити його померлим.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті. Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи. Згідно з матеріалами службового розслідування, вжитими заходами встановити місцезнаходження вказаного військовослужбовця, у тому числі факти потрапляння його до полону або загибелі, не представилося можливим. Також під час проведення службового розслідування не встановлено об`єктивних фактичних даних щодо загибелі військовослужбовця. Тобто факт зникнення безвісти військовослужбовця підтверджується зібраними матеріалами, що були встановлені в ході проведення службового розслідування. В матеріалах справи немає жодного доказу, який би міг підтвердити факт смерті військовослужбовця.

Вказує, що як вбачається із заяви та доданих до неї матеріалів, військовослужбовець пропав безвісти в період дії воєнного стану на території України, за обставин, які виникли в результаті повномасштабної війни російської федерації проти України. Тому, виходячи з положень ч.2 ст.46 ЦК України, коли воєнні дії на території України не закінчилися та про закінчення воєнного стану в Україні не оголошено, особа може бути оголошена померлою лише через два роки, або з урахуванням конкретних обставин і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців. При цьому правовий режим воєнного стану триває по теперішній час. У зв`язку з чим, оголосити фізичну особу померлою можливо лише після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій (за загальним правилом) або після спливу шести місяців (у виключних випадках) від дня закінчення воєнних дій.

Зазначає, що в акті службового розслідування є тільки пояснення про те, що був обстріл і військовослужбовець перестав виходити на зв`язок. За висновками службового розслідування встановлено, військовослужбовець зник безвісти під час виконання бойового завдання. Тобто юридичний факт смерті військовослужбовця не встановлений, оскільки немає можливостей його здійснити встановленим порядком.Натомість, в акті службового розслідування військової частини та інших доданих документів містяться те, що військовослужбовця вважати зниклим безвісти. Інших матеріалів, які б могли підтвердити смерть військовослужбовця до матеріалів справи не додано.

Також вказує, що судом не враховано постанову Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2024 року у справі №755/11021/22, в якій міститься висновок, що шість місяців мають відраховуватися від дня закінчення активних бойових дій на місці ймовірної загибелі фізичної особи або від дня настання події, за якої відбулася загибель фізичної особи, якщо така подія хоча й є наслідком воєнних дій, проте сталася не на території ведення активних бойових дій. Судом не встановлено, чи відноситься населений пункт Новоселівське Сватівського району Луганська області до територій, на якій ведуться бойові дії та чи являється дана територія окупованою на теперішній час.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Перегінець Р.Т. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення - без змін. Вказує, що станом на 11 листопада 2022 року територія селища Новоселівське Коломийчиської сільської територіальної громади (Сватівський район Луганської області), не була віднесена до території ведення активних бойових дій згідно з Переліком, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року №376, у зв`язку із чим початок перебігу встановлених ч.2 ст.46 ЦК України строків для оголошення померлим ОСОБА_2 має обраховуватися з дня настання відповідної події (11 листопада 2022 року), що узгоджується з наведеним правовим висновком Великої Палати Верховного Суду. Зазначає, що твердження скаржника про те, що враховуючи специфіку статусу військовослужбовця доказами на підтвердження акту смерті може бути довідка про загибель, видана командування військової частини, колективний акт про настання смерті, складений на місці загибелі та завірений командиром військової частини, то у даному випадку суд не констатує смерть фізичної особи, а оголошує фізичну особу померлою у судовому порядку у разі встановлення обставин, зазначених у ч.2 ст.46 ЦК України, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина.

Заінтересовані особи: Військова частина НОМЕР_1 , Шевченківський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Київ), не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.

Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явився в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

За правилами ст.ст.12, 81 ЦПК України обов`язок доведення тих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим ЦПК України, покладається на кожну із сторін. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно із ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 був військовослужбовцем Збройних Сил України та обіймав посаду старшого стрільця третього відділення охорони першого взводу охорони роти охорони ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.10-14).

Установлено та підтверджується рапортом командира батальйону від 19 березня 2022 року, що під час виконання бойового завдання в районі населеного пункту Новоселівське Луганської області ОСОБА_2 зник безвісти (а.с.15).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 19 листопада 2022 року № 3333 «Про призначення службового розслідування» з метою уточнення причин і обставин, що мали місце заступнику командира НОМЕР_2 стрілецького батальйону з морально-психологічного забезпечення майору ОСОБА_3 наказано провести службове розслідування стосовно старшого солдата ОСОБА_2 , який зник безвісти в умовах складної бойової обстановки (а.с.15-зворот).

За результатами службового розслідування встановлено, що старший солдат ОСОБА_2 , виконуючи бойове завдання та перебуваючи в зоні ведення бойових дій, зник безвісти 11 листопада 2022 року в районі населеного пункту Новоселівське Луганської області (а.с.17-23).

Відповідно до витягу з Єдиного реєстру осіб зниклих безвісти за особливих обставин від 03 червня 2025 року №2 ОСОБА_2 набув статусу зниклий безвісти за особливих умов (а.с.25).

Згідно листа Головного слідчого управління Національної поліції України від 06 червня 2025 року № 840062025 СУ ГУНП в Луганській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0004598 від 07 листопада 2023 року, розпочатому за заявою ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 115 КК України, за фактом зникнення безвісти військовослужбовця Збройних Сил України ОСОБА_2 (а.с.23-зворот).

Згідно Виписки з реєстру оборонців України, які перебувають у полоні держави-агресора від 03 червня 2025 року №08-11/20269 станом на дату формування виписки інформація про перебування ОСОБА_2 у полоні відсутня (а.с.26).

Установлено та підтверджується наявними у справі доказами, що заявник ОСОБА_1 є рідним братом ОСОБА_2 (а.с.10 -11).

У заяві ОСОБА_1 вказував, що оголошення померлим ОСОБА_2 необхідне йому для отримання свідоцтва про смерть в органах державної реєстрації актів цивільного стану України для реалізації своїх прав, у тому числі для подальшого звернення до соціальних служб, Міністерства оборони, оформлення допомоги та відповідних пільг, а також з метою спадкування.

Так, відповідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з п.3 та п.5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання фізичної особи безвісно відсутньою чи оголошення її померлою; встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Пунктом 8 ч.1 ст.315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин.

При цьому слід мати на увазі, що встановлення зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті та від оголошення особи померлою.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 10 червня 2021 року у справі №591/1461/19.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Встановлення факту смерті фізичної особи на підставі п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України можливе лише тоді, якщо суд на підставі незаперечних доказів ствердить, тобто доведе обставини, які вірогідно свідчать про смерть особи у точно визначений час, за яких настала смерть, і факт неможливості реєстрації органом державної факту смерті.

У відповідності до ч.2 ст.46 ЦК України, фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років після закінчення воєнних дій. З урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців.

Згідно з ч.3 ст.46 ЦК України фізична особа оголошується померлою від дня набрання законної сили рішенням суду про це. Фізична особа, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави припустити її загибель від певного нещасного випадку або у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена померлою від дня її вірогідної смерті.

Громадянин може бути оголошений в судовому порядку померлим у разі встановлення обставин, на підставі яких суд робить вірогідне припущення про смерть громадянина, коли немає доказів про факт його смерті. У цих справах суд визнає днем смерті громадянина, оголошеного померлим, день його гаданої смерті, якщо він пропав безвісті за обставин, яка загрожували смертю або давали підстави припускати його загибель від певного нещасного випадку, а в інших випадках днем смерті вважається день набрання законної сили рішення суду про оголошених громадянина померлим.

Тому оголошення фізичної особи померлою - це ствердження судовим рішенням припущення про смерть цієї особи, тобто констатація високого ступеня ймовірності смерті.

Підставою для оголошення особи померлою є не факти (докази), які напевне свідчать про її загибель, а обставини, що дають підставу припускати смерть такої особи.

З огляду на докази, наявні в матеріалах справи, колегія суддів вважає, що існують обставини, що дають підстави припускати смерть такої особи, тобто, надані докази у своїй сукупності не свідчать про смерть ОСОБА_2 , а лише про обґрунтоване припущення смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про його смерть.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22 розглянула, зокрема, питання щодо початку відліку строку, передбаченого реченням другим ч.2 ст.46 ЦК України, для оголошення судом фізичної особи померлою.

Так, оголошення фізичної особи померлою (смерть in absentia) - це судове визнання померлою фізичної особи, щодо якої за місцем її постійного проживання немає будь-яких відомостей про місце перебування протягом встановленого законом строку.

У правовому контексті оголошення фізичної особи померлою є припущенням її смерті (praesumptio mortis), що має наслідком припинення правосуб`єктності. Суд під час оголошення фізичної особи померлою достеменно не може встановити факт її смерті, а лише припускає це на підставі непрямих доказів або у зв`язку із тривалою безвісною відсутністю.

Законодавець розрізняє дві підстави оголошення судом фізичної особи померлою: загальну та спеціальну.

У ч.1 ст.46 ЦК України міститься загальна норма: «фізична особа може бути оголошена судом померлою, якщо у місці її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування протягом трьох років» - та дві спеціальні: «якщо вона пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку, - протягом шести місяців» та «за можливості вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру - протягом одного місяця після завершення роботи спеціальної комісії, утвореної внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру».

Також у ч.2 ст.46 ЦК України законодавець навів дві спеціальні норми: «фізична особа, яка пропала безвісти у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, може бути оголошена судом померлою після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій» (речення перше) та «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців» (речення друге).

У відповідності до Рішення Конституційного Суду України (другий сенат) від 18 червня 2020 року № 5-р(ІІ)/2020, принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): «закон пізніший має перевагу над давнішим» (lex posterior derogat priori); «закон спеціальний має перевагу над загальним» (lex specialis derogat generali); «закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим» (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 лютого 2023 року у справі № 910/18214/19 звертала увагу на співвідношення між загальною та спеціальною нормою. Так, спеціальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у певних випадках, визначених такою нормою права, а загальна норма встановлює правила, які підлягають застосуванню у всіх випадках, крім тих, на які поширюється гіпотеза спеціальної норми. Тому загальна та спеціальна норми не суперечать одна одній, а встановлюють системне законодавче регулювання.

У ситуації, коли внаслідок збройної агресії рф проти України фізична особа пропала безвісти, суд має право оголосити цю фізичну особу померлою відповідно до ч.2 ст.46 ЦК України саме на підставі цих приписів (за умови доведеності зазначених обставин), використовуючи ці норми як спеціальні.

Велика Палата Верховного Суду врахувала, що приписи ч.2 ст.46 ЦК України пов`язують оголошення фізичної особи померлою у зв`язку з воєнними діями, збройним конфліктом, а не у зв`язку з воєнним станом як таким.

Законодавець розмежовує категорії «воєнні дії», «збройний конфлікт» і «воєнний стан».

Так, ч.2 ст.46 ЦК України послуговується категоріями «воєнні дії» і «збройний конфлікт», а не «воєнний стан». Тому немає підстав пов`язувати початок перебігу строків, зазначених у ч.2 ст. 46 ЦК України, із введенням, припиненням або скасуванням воєнного стану в Україні.

Велика Палата Верховного Суду для з`ясування змісту припису речення другого ч.2 ст.46 ЦК України «з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців» використовує телеологічний (цільовий) спосіб тлумачення норми права. Правова мета встановлення спеціальних строків полягає в тому, що визначені ч.2 ст.46 ЦК України два роки від дня закінчення воєнних дій, збройного конфлікту або шість місяців потрібні для розшуку особи та вжиття заходів для її повернення із зони воєнних дій, збройного конфлікту або з інших держав і територій.

Речення друге ч.2 ст.46 ЦК України не конкретизує обставини, за яких суд може застосувати скорочений шестимісячний строк замість дворічного, зазначеного у реченні першому цієї частини. Водночас суд може послатися на шестимісячний строк у разі наявності істотних підстав для припущення, що фізична особа загинула внаслідок воєнних дій, збройного конфлікту, і без обґрунтованих підстав очікувати, що з часом обставини зміняться або з`являться нові дані щодо місцезнаходження цієї особи.

Частину 2 ст.46 ЦК України потрібно тлумачити з урахуванням динамічного характеру суспільних відносин, які в умовах воєнних дій, збройних конфліктів зазнають швидких і непередбачуваних змін. Це вимагає оперативного реагування з боку суду для забезпечення ефективної охорони прав і законних інтересів осіб, у яких у зв`язку з вірогідною смертю зниклої особи виникають певні цивільні права та правомірні інтереси. Стислість строків вирішення такої категорії справ та ухвалення судових рішень у досліджуваній категорії справ стає особливо важливою в умовах, коли йдеться про встановлення правового статусу осіб, які зникли безвісти під час воєнних дій, збройного конфлікту, оскільки затримки в правовому реагуванні можуть призвести до погіршення ситуації для постраждалих осіб, їхніх родин і суспільства загалом.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що словосполучення «від дня закінчення воєнних дій», особливо у контексті широкомасштабної збройної агресії рф проти України, потрібно розуміти як визначення строку тривалістю в шість місяців, який потрібно обраховувати передусім від дня закінчення активних бойових дій на певній території України.

Також Велика Палата Верховного Суду наголосила, що законодавець, формуючи припис речення другого ч.2 ст.46 ЦК України («з урахуванням конкретних обставин справи суд може оголосити фізичну особу померлою і до спливу цього строку, але не раніше спливу шести місяців»), після слів «шести місяців» завершив речення. Зазначене унаочнює, що правильним є таке тлумачення цього припису, що здійснюватиметься без прив`язки до моменту скасування воєнного стану, припинення воєнних дій, збройного конфлікту як такого на усій території України.

У цій постанові Велика Палата Верховного Суду наголосила на тому, що конкретні воєнні дії мають територіальну і часову характеристики. Джерелом офіційної інформації про ці характеристики є Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затверджений наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України від 22 грудня 2022 року № 309 (далі - Перелік № 309).

Так, перевіривши, чи пройшов шестимісячний строк від дня закінчення активних бойових дій на місці (на території) ймовірної загибелі фізичної особи (ч.2 ст.46 ЦК України), колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 11 березня 2025 року за № 380/43786, затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією.

Згідно вказаного Переліку датою початку тимчасової окупації селища Новоселівське Коломийчиської сільської територіальної громади (Сватівський район Луганської області) є 14 березня 2022 року, датою закінчення - 01 травня 2023 року. Датою початку бойових дій є 01 травня 2023 року і до теперішнього часу.

Як правильно враховано судом першої інстанції що згідно із згаданим вище правовим висновком Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ч.2 ст. 46 ЦК України, що викладений в постанові від 11 грудня 2024 року у справі № 755/11021/22, з урахуванням конкретних обставин справи відлік шестимісячного строку для оголошення особи померлою може бути розпочатий судом від дня настання події, яка спричинила загибель фізичної особи, у разі якщо ця подія відбулася за межами території ведення активних бойових дій, проте є наслідком воєнних дій.

Отже, у зв`язку з тим, що станом на 11 листопада 2022 року територія селища Новоселівське Коломийчиської сільської територіальної громади (Сватівський район Луганської області), на якій зник безвісти ОСОБА_2 , не була віднесена до території ведення активних бойових дій згідно з Переліком, затвердженим наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, початок перебігу встановлених ч.2 ст.46 УК України строків для оголошення померлим старшого солдата ОСОБА_2 має обраховуватися з дня настання відповідної події - 11 листопада 2022 року.

Такий висновок суду першої інстанції узгоджується з наведеним вище правовим висновком Великої Палати Верховного Суду.

З цих же підстав апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги Міністерства оборони України про те, що оголошення особи померлою можливе виключно після спливу двох років від дня закінчення воєнних дій на всій території України або після припинення воєнного стану, оскільки такі твердження ґрунтуються на помилковому ототожненні понять «воєнні дії» та «воєнний стан» і не відповідають змісту ч.2 ст.46 ЦК України та правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду. Сама по собі обставина зникнення військовослужбовця в період дії воєнного стану не є підставою для відкладення вирішення питання до моменту його припинення, адже визначальним є встановлення факту зникнення у зв`язку з воєнними діями та обчислення строку з урахуванням конкретних територіальних і часових характеристик таких дій, що у цій справі було правильно здійснено судом першої інстанції.

За таких обставин суд першої інстанції правильно виснував, що зникнення безвісти ОСОБА_2 11 листопада 2022 року під час виконання бойового завдання, тривала відсутність будь-яких відомостей про його місцеперебування, безрезультатність розшукових заходів і досудового розслідування, а також відсутність інформації про перебування у полоні, у своїй сукупності дають достатні правові підстави відповідно до ч.2 ст.46 ЦК України для вірогідного припущення його смерті та оголошення його померлим у судовому порядку.

При цьому суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги посилання Міністерства оборони України на те, що заявником не надано підтвердження відсутності спадкоємців у померлого, а при наявності таких спадкоємців, їх права можуть бути порушенні, оскільки судом правильно враховано, що існування спору про право повинно бути реальним, а не гіпотетичним. Натомість Міністерство оборони України не зазначено, з ким та про яке право у заявника існує спір. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях.

Такий висновок узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, у постановах Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 205/2102/19-ц, від 3 серпня 2022 року у справі № 759/12740/21.

Колегія суддів також зауважує, що у своїх численних рішеннях послідовно підтримує можливість оголошення особи померлою за наявності сукупності обставин, які дають підстави припускати її загибель або смерть.

Для оголошення фізичної особи померлою необхідно встановити не тільки факт відсутності відомостей про її місцеперебування, а й наявність обставин, які загрожували їй смертю або дають підставу припускати її загибель від певного нещасного випадку. Суд повинен дослідити всі обставини зникнення особи, а також вжиті заходи щодо її розшуку, і оцінити їх у сукупності.

Відсутність особи за місцем постійного проживання протягом тривалого часу, припинення виплати пенсії, а також неможливість встановити її місцезнаходження за допомогою правоохоронних органів, є достатніми підставами для оголошення особи померлою (див. постанови Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі № 756/11546/18 (провадження № 61-279св19), від 18 березня 2020 року у справі № 757/23011/17-ц (провадження № 61-12499св19), від 15 липня 2020 року у справі № 757/29519/18-ц).

Отже, установивши, що ОСОБА_2 зник 11 листопада 2022 року під час виконання бойового завдання, що з моменту його зникнення минуло два роки і десять місяців, протягом яких відсутні будь-які відомості про його місцеперебування, а проведені правоохоронними органами розшукові заходи та досудове розслідування не дали результатів і не дозволили встановити його місцезнаходження, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність передбачених законом умов для оголошення цієї особи померлою, оскільки сукупність установлених обставин дає достатні підстави для вірогідного припущення його смерті у зв`язку з воєнними діями.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Апеляційний враховує, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року.

Головуючий

Судді: