ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 607/1114/24

провадження № 61-2226св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа- приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко Олександра Сидорівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Кметиком Володимиром Степановичем, на рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2024 року у складі судді Вийванка О. М. та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Хоми М. В., Костіва О. З., Храпак Н.М.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С., про визнання договору дарування недійсним, скасування рішення про державну реєстрацію права власності та скасування запису у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позовна заява мотивована тим, що 04 листопада 1995 року між ним та ОСОБА_2 було укладено шлюб, який розірваний рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 17 лютого 2022 року у справі № 607/23164/21. Від шлюбу у них народився син ОСОБА_3 .

За час перебування у шлюбі вони за спільні кошти на підставі договору купівлі-продажу (пайової участі) придбали у власність квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 91,7 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м, право власності на яку було зареєстровано за відповідачкою.

10 вересня 2013 року ОСОБА_2 , без його відома та згоди, на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. за реєстровим № 2458, відчужила спірну квартиру на користь їхнього сина - ОСОБА_3 . При укладенні договору дарування ОСОБА_2 вказала, що вказана квартира належить їй на праві особистої приватної власності.

У пунктах 9, 10 договору дарування квартири від 10 вересня 2013 року зазначено, що яких-небудь прав третіх осіб як у межах, так і за межами України, на дану квартиру не має, на вказану квартиру не поширюються права третіх осіб (у тому числі, за договором найму (оренди), чи шлюбним договором, інші речові права і таке інше), а дарувальник ставить до відома обдарованого, а обдарованому відомий той факт, що відчужувана квартира належить дарувальнику на праві особистої приватної власності.

Вважав, що ОСОБА_2 та їх спільний син - ОСОБА_3 приховали факт перебування його та відповідачки у шлюбі.

Стверджував, що про відчуження спірної квартири без його письмової згоди на підставі договору дарування квартири від 10 вересня 2013 року йому стало відомо у червні 2021 року під час розмови з відповідачкою про сплату боргових зобов`язань відповідно до виконавчих листів, які перебували на примусовому виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області з березня 2017 року. Тому строк позовної давності ним пропущено з поважних причин.Крім того, вказаний позов є негаторним, тому вимоги про застосування строку позовної давності на нього не поширюються.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд:

- поновити йому строк позовної давності для звернення до суду із цим позовом;

- визнати недійсним договір дарування квартири від 10 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. за реєстровим № 2458;

- скасувати рішення про державну реєстрацію права власності від 10 вересня 2013 року з індексним номером 5744787 на квартиру АДРЕСА_1 ;

- скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_3 на квартиру АДРЕСА_1 , номер запису права власності 5744787 від 10 вересня 2013 року.

Короткий зміст судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю згоди співвласника спірної квартири на укладення договору дарування.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що позивачем пропущено строк позовної давності, про застосування наслідків спливу якого було заявлено відповідачами у справі. Районний суд визначив, що початок строку позовної давності слід обраховувати з 10 вересня 2013 року - дата укладення оспорюваного договору дарування квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки позивач був присутній 10 вересня 2013 року при укладенні договору дарування та був обізнаний про його укладення на користь сина, що підтвердили допитані в судовому засіданні свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Додатковим рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Магдич О. О., про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 грн.

Додаткове рішення суду першої інстанції мотивовано наявністю у матеріалах справи доказів понесення відповідачкою судових витрат на професійну правничу допомогу, надану адвокатом Магдич О. О., а саме: акт приймання-передачі виконаних адвокатом та оплачених замовником послуг з надання правової допомоги у справі про визнання договору дарування недійсним № 607/1114/24 від 05 липня 2024 року; рахунок від 05 липня 2024 року № 5-1 на суму 5 500 грн; договір № 5 про надання правової допомоги від 29 лютого 2024 року, укладений між замовником ОСОБА_2 та адвокатом Магдич О. О. Суд вважав співмірним заявлений відповідачкою розмір витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, пов`язаність цих витрат із розглядом справи. Суд урахував, що позивач до суду із клопотанням про зменшення витрат на професійну правничу допомогу не звертався.

Постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції та вважав, що оскільки договір дарування квартири було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10 вересня 2013 року, а позивач був обізнаний про вчинення оспорюваного правочину у 2013 році, тому обґрунтованим є висновок районного суду про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із цим позовом, який сплив у вересні 2016 року, що з урахуванням заяви представника відповідачів про застосування наслідків спливу позовної давності є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Суд апеляційної інстанції зазначив, що саме позивач повинен довести поважність причин пропуску строку позовної давності та факт своєї необізнаності про існування оспорюваного договору дарування від 10 вересня 2013 року, оскільки з моменту укладення вказаного правочину ОСОБА_1 мав змогу довідатися про перехід права власності, тобто про порушення його прав.

Апеляційний суд відхилив доводи ОСОБА_1 про те, що про укладення договору дарування квартири йому стало відомо у червні 2021 року під час розмови з відповідачкою про сплату боргових зобов`язань відповідно до виконавчих листів, які перебували на примусовому виконанні у відділі Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області з березня 2017 року, оскільки допитані в суді першої інстанції свідки підтвердили обізнаність позивача з вересня 2013 року про укладення договору дарування квартири на користь сина подружжя ОСОБА_1 ОСОБА_3 .

Правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц про те, що негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення, суд апеляційної інстанції вважав нерелевантними до спірних правовідносин, оскільки ОСОБА_1 просить визнати недійсним договір дарування квартири від 10 вересня 2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у зв`язку із відсутністю його згоди на таке укладення. Тобто, заявлені позивачем вимоги не є вимогами негаторного характеру, тому позовна давність на ці вимоги поширюється.

Додаткове рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09 серпня 2024 року в апеляційному порядку не оскаржувалося та не переглядалося.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Кметик В. С., посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2024 року, постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року скасувати та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У лютому 2025 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 березня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Кметиком В. С., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 квітня 2025 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, відкрито касаційне провадження у справі, витребувано цивільну справу із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У квітні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Кметиком В. С., мотивована тим, що оскаржувані судові рішення судів попередніх інстанцій не відповідають положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягають скасуванню. Вважає, що суди неповно дослідили обставини справи, не надали їм належної правової оцінки та дійшли помилкових висновків про відмову у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності.

Вказує, що про наявність договору дарування квартири йому стало відомо у червні 2021 року під час розмови з відповідачкою про сплату боргових зобов`язань відповідно до виконавчих листів, які перебували на примусовому виконанні у Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області з березня 2017 року, тому саме з цього часу почався перебіг строку позовної давності.

На думку заявника, пред`явлений ним позовом про визнання недійсним договору дарування квартири є негаторним, тому з урахуванням судової практики Верховного Суду, вимоги про застосування строку позовної давності на нього не поширюються.

Підставою касаційного оскарження зазначених судових рішень представник ОСОБА_1 - адвокат Кметик В. С., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанцій норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи яка подала відзив на касаційну скаргу.

У травні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Магдич О. О., подала відзив на касаційну скаргу, в якому зазначила, що доводи ОСОБА_1 ,викладені у касаційній скарзі, є необґрунтованими, а підстави для скасування оскаржуваних судових рішень відсутні. Вважає наведену заявником практику Великої Палати Верховного Суду нерелевантною спірним правовідносинам.

Зазначає про безпідставність доводів ОСОБА_1 про те, що він дізнався про оспорюваний договір лише у 2021 році, оскільки він разом із дружиною приймав рішення про дарування спірної квартири сину, разом із відповідачкою відвідував нотаріуса саме з метою укладення договору дарування спірної квартири ОСОБА_3 . Тому позивачу було відомо про порушення його прав у 2013 році, а строк на звернення до суду із відповідним позовом сплинув у вересні 2016 року.

Також ОСОБА_2 було заявлено клопотання про відшкодування витрат на правничу допомогу, понесених нею під час розгляду справи судом касаційної інстанції у розмірі 8 000 грн.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

04 листопада 1995 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 уклали шлюб, який було розірвано 17 лютого 2022 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/23164/21 (а. с. 37; 38-39).

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Відділом реєстрації актів громадського стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області 29 липня 2002 року повторно (а. с. 35).

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії НОМЕР_2 , виданого виконавчим комітетом Тернопільської міської ради 11 серпня 2009 року, квартира АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 20 серпня 2008 року № 1629 (а. с. 45).

10 вересня 2013 року між ОСОБА_2 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровуваний) було укладено договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. за реєстровим № 2458, відповідно до умов якого дарувальник подарувала, а обдаровуваний прийняв в дар належну дарувальнику трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 91,7 кв. м, житловою площею 48,8 кв. м (а. с. 40-41).

У пунктах 9, 10 договору дарування квартири від 10 вересня 2013 року сторони підтвердили, що яких-небудь прав третіх осіб як у межах, так і за межами України, на дану квартиру не має, на вказану квартиру не поширюються права третіх осіб (у тому числі, за договором найму (оренді), чи шлюбним договором, інші речові права і таке інше). Дарувальник ставить до відому обдарованого, а обдарованому відомий той факт, що відчужувана квартира належить дарувальнику на праві особистої приватної власності.

10 вересня 2013 року ОСОБА_2 надала приватному нотаріусу Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С.заяву, в якій повідомила про те, що відчужувана трикімнатна квартира АДРЕСА_1 є її особистою приватною власністю, що підтверджується відсутністю відмітки про реєстрацію шлюбу в тимчасовій посвідці для іноземців на постійне проживання. Заява посвідчена приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С. (а. с. 42).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 06 травня 2021 року № 255526713 на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Іваненко О. С., зареєстрованого в реєстрі за № 2458, право власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_3 (а. с. 58-59).

Свідок ОСОБА_4 , яка є дружиною ОСОБА_3 , в суді першої інстанції пояснила, що у вересні 2013 року батьки її чоловіка подарували йому квартиру АДРЕСА_1 . Позивач у 2013 році був присутній в нотаріальні конторі та йому було відомо про укладення договору дарування квартири. Будь-яких заперечень щодо договору він не висловлював. Свідок повідомила, що всі, у тому числі, ОСОБА_1 після оформлення договору дарування від 10 вересня 2013 року знали про те, що квартира подарована та оформлена на її чоловіка - ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_5 , який є сусідом ОСОБА_2 , в суді першої інстанції повідомив, що приблизно у 2013 році ОСОБА_1 та ОСОБА_2 повідомили йому, що купили для сина трикімнатну квартиру і роблять в ній ремонт. Він порекомендував їм нотаріуса для оформлення документів. Свідку відомо, що вони обоє зверталися до нотаріуса для переоформлення трикімнатної квартири на АДРЕСА_2 на сина ОСОБА_3 та були задоволені.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Кметиком В. С., задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме в момент вчинення правочину.

У частині першій статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Статтею 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Частиною першою статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За вимогами частин першої-третьої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном.

Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Згідно із частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Відсутність згоди одного із співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 вказала, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, щоб кінцева набувачка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

При цьому Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 про те, що «закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із обґрунтованості позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку із відсутністю згоди співвласника спірної квартири на укладення договору дарування. Відповідачі в цій частині рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржували.

Проте районний суд, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вважав, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду, про застосування якого заявили відповідачі. Суд касаційної інстанції погоджується з такими висновками, з огляду на таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними обставинами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).

За змістом цієї норми для визначення початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення своїх прав, а й об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) наголошував на тому, що «перебіг позовної давності починається з моменту, коли у особи виникло право на подання позову в матеріально-правовому аспекті. Мається на увазі таке подання позову, з яким пов`язується судовий захист права або здійснення примусу до дотримання норм права. Перебіг позовної давності пов`язується з моментом, коли право позивача порушено і таке порушення не усувається. Насамперед, для визначення моменту виникнення права на позов важливими є об`єктивні обставини - самий факт порушення права, а із встановленням моменту порушення права позивача підлягають встановленню суб`єктивні обставини - момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення».

При цьому норма частини першої статті 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Порівняльний аналіз термінів, застосованих у статті 261 ЦК України, «довідався» та «міг довідатися», дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав. Позивачу повинен довести не тільки факт незнання про порушене право, а також спростувати вказану презумпцію, тобто довести наявність об`єктивних обставин, які перешкоджали дізнатись про порушене право.

Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Практика Верховного Суду щодо застосування позовної давності є усталеною (див.: постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 359/2421/15-ц (провадження № 14-168цс18), від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц (провадження № 14-101цс18) та інші).

Перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами сплинула, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач.

Подібний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Повно та всебічно встановивши обставини справи, дослідивши та надавши оцінку всім поданим сторонами доказам, у тому числі, показанням свідків, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про пропуск позивачем строку позовної давності, про застосування наслідків якого заявлено відповідачами, оскільки оспорюваний договір дарування квартири було укладено між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 10 вересня 2013 року, про що позивач був обізнаний з моменту його укладення, що підтвердили допитані в судовому засіданні районного суду свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

Застосовуючи наслідки пропуску строку позовної давності, суд першої інстанції виходив із того, що початок перебігу строку позовної давності слід обраховувати з 10 вересня 2013 року - дата укладення оспорюваного договору дарування квартири між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , оскільки позивач був присутній 10 вересня 2013 року при укладенні договору дарування та був обізнаний про його укладення на користь сина, проте із цим позовом звернувся лише у січні 2024 року, не навівши належних і достатніх обґрунтувань поважності пропуску строку.

Суд апеляційної інстанції правильно відхилив доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 , які є аналогічними з доводами його касаційної скарги, про те, що про укладення договору дарування квартири йому стало відомо у червні 2021 року під час розмови з відповідачкою про сплату боргових зобов`язань відповідно до виконавчих листів, які перебували на примусовому виконанні у відділі Тернопільському міському відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області з березня 2017 року, оскільки допитані в суді першої інстанції свідки підтвердили обізнаність позивача з вересня 2013 року про укладення договору дарування квартири на користь ОСОБА_3 .

Посилання касаційної скарги на те, що суди неправильно застосували правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), згідно з яким до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем протягом часу існування відповідного правопорушення (пункт 34), є безпідставними, оскільки вимога про визнання недійсним договору дарування квартири одним із подружжя за відсутності згоди іншого не може бути кваліфікована як негаторний позов.

Негаторний позов - це вимога власника (особи, яка має речове право на чуже майно) про усунення перешкод. Тобто негаторний позов подається з метою усунення перешкод у здійсненні власником (особою, яка має речове право на чуже майно) права користування та розпоряджання своїм майном, тобто припинення неправомірних дій, не пов`язаних з порушенням володіння. Негаторний позов може вчинятися тоді, коли майно не вибуває з володіння власника (особи, яка має речове право на чуже майно), тобто при порушенні насамперед таких правомочностей власника, як користування та розпорядження своїм майном (див.: постанову Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 759/13182/19 (провадження № 61-14025св23)).

З огляду на викладене, колегія суддів відхиляє посилання заявника на неврахування апеляційним судом висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та від 13 липня 2022 року у справі № 199/8324/19.

Отже, доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права.

Інші наведені в касаційній скарзі аргументи не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не дають підстав вважати, що суди порушили норми матеріального та процесуального права, про що зазначає у касаційній скарзі заявник, по своїй суті зводяться до переоцінки доказів та встановлення обставин, які не були встановлені судами, що в силу положень статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів попередніх інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України).

Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Згідно з положень частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів,

які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 заявила клопотання про стягнення судових витрат за надання правничої допомоги у розмірі 8 000 грн за розгляд справи у суді касаційної інстанції.

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу у розмірі 8 000 грн представник ОСОБА_2 - адвокат Магдич О. О., подала суду:витяг з договору на адвокатські послуги від 28 квітня 2025 року № 20, акт приймання-передачі та оплати виконаних (наданих) адвокатом та оплачених згідно з договором на адвокатські послуги від 28 квітня 2025 року № 20 у справі № 607/1114/24 та докази надсилання копії відзиву іншим учасникам справи.

Відзив на касаційну скаргу 09 травня 2025 року було надіслано у системі ЄСІТС «Електронний суд» представнику ОСОБА_1 - адвокату Кметику В. С. та отримано останнім у цей же день, що підтверджується квитанцією № 3413438 про доставку документів до зареєстрованого кабінету користувача ЄСІТС.

ОСОБА_1 заперечень щодо клопотання представника відповідачки до суду касаційної інстанції не надіслав (частини п`ята, шоста статті 137 ЦПК України).

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

У пункті 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача.

Оскільки у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено, то на підставі пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки.

Ураховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення заяви представника ОСОБА_2 - адвоката Магдич О. О., про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді касаційної інстанції у заявленому адвокатом розмірі, оскільки вказаний розмір відповідає критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру, співмірності конкретним обставинам справи з урахуванням її складності та необхідних процесуальних дій сторони.

Керуючись статтями 133, 137, 141, 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Кметиком Володимиром Степановичем,залишити без задоволення.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 02 липня 2024 року та постанову Тернопільського апеляційного суду від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) у рахунок компенсації витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції 8 000 (вісім тисяч) гривень.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник