ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 198/346/24

провадження № 61-3952 св 25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: товариство з обмеженою відповідальністю «Агріколь-Самара», товариство з обмеженою відповідальністю «Актив-Р3»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Актив-РЗ» на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року у складі судді Гайдар І. О. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Красвітної Т. П.,Городничої В. С., Петешенкової М. Ю.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Агріколь-Самара» (далі - ТОВ «Агріколь-Самара»), товариства з обмеженою відповідальністю «Актив-Р3» (далі - ТОВ «Актив-Р3») про розірвання договору оренди земельної ділянки.

Позовна заява обґрунтована тим, що їй на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 13 грудня 2023 року належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10, 5020 га, кадастровий номер :04:002:0072, розташована на території Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області.

11 грудня 2014 року між ОСОБА_2 (колишньою власницею землі, яка померла) та ТОВ «Агріколь-Самара» укладено договір оренди зазначеної земельної ділянки, строком на 15 років, який зареєстровано реєстраційною службою Юр`ївського районного управління юстиції Дніпропетровської області 26 січня 2015 року.

Вказувала, що ТОВ «Агріколь-Самара» належним чином не виконувало умови договору оренди землі та не сплатило орендодавцю у встановленому порядку орендну плату за 2022 та 2023 роки. За інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на дату подачі позову право оренди земельної ділянки з кадастровим номером :04:002:0072 перейшло до ТОВ «Актив-Р3» на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2023 року.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд припинити шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10, 502 га, розташованої на території Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, кадастровий номер :04:002:0072, укладений 11 грудня 2014 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Агріколь-Самара», правонаступником права оренди якого є ТОВ «Актив-Р3», право оренди за яким зареєстровано 26 січня 2015 року, номер запису про інше речове право 8500606.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Припинено шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10, 502 га, розташованої на території Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, кадастровий номер :04:002:0072, укладений 11 грудня 2014 року між ОСОБА_2 (спадкоємцем якої є ОСОБА_1 ) і ТОВ «Агріколь-Самара», право оренди зареєстровано 26 січня 2015 року, номер запису про інше речове право 8500606.

Стягнуто з ТОВ «Агріколь-Самара» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605, 60 грн.

Стягнуто з ТОВ «Актив-Р3» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 605, 60 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ТОВ «Агріколь-Самара» не виконало свій обов`язок зі сплати орендної плати за землю за договором оренди земельної ділянки за 2022 рік, а ТОВ «Актив-Р3», як новий орендар, не виконало обов`язок зі сплати орендної плати за 2023 рік.Систематична несплата орендної плати за користування земельною ділянкою є підставою для задоволення позовних вимог про розірвання договору оренди землі з підстав, передбачених пунктом «д» частини першої статті 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України).

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року апеляційну скаргу ТОВ «Актив-РЗ» задоволено частково.

Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ТОВ «Актив-Р3» про припинення шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки залишено без змін.

Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року в частині стягнення з ТОВ «Актив-Р3» на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 605, 60 грн скасовано та ухвалено нове судове рішення в цій частині.

Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ТОВ «Агріколь-Самара» про припинення шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки; в частині стягнення з ТОВ «Агріколь-Самара» на користь ОСОБА_1 судового збору в розмірі 605, 60 грн скасовано.

Матеріали справи в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Агріколь-Самара» про розірвання договору оренди земельної ділянки передано до Господарського суду Дніпропетровської області, на розгляді якого перебуває справа № 904/2204/24 про банкрутство ТОВ «Агріколь-Самара».

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ТОВ «Актив-Р3» про припинення шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки є законним та обґрунтованим. Встановивши факт невиплати орендарем орендної плати у 2022-2023 роках за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :04:002:0072, що свідчить про систематичне невиконання умов договору в частині своєчасного розрахунку за орендною платою, яка мала б виплачуватись орендодавцю щорічно не пізніше 31 грудня, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову до ТОВ «Актив-Р3», яке набуло право оренди за договором купівлі-продажу від 01 листопада 2023 року, та розірвання договору оренди вказаної земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9, 5860 га, від 11 грудня 2014 року між ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , і ТОВ «Актив-Р3», який є правонаступником права оренди ТОВ «Агріколь-Самара».

При цьому апеляційний суд відмовив ТОВ «Актив-Р3» у прийнятті нового доказу - видаткового касового ордеру від 19 грудня 2023 року про видачу ОСОБА_1 плати за оренду земельної ділянки за 2023 рік, оскільки цей доказ складений самим ТОВ «Актив-Р3» і останньому було відомо про його наявність на час відкриття провадження у цій справі 22 серпня 2024 року та до ухвалення рішення судом першої інстанції від 11 грудня 2024 року, однак у суді першої інстанції відповідачем взагалі не було заявлено про факт виплати позивачці орендної плати за 2023 рік та не обґрунтовано неможливість подання вказаного доказу до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від ТОВ «Актив-Р3».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 до ТОВ «Агріколь-Самара» про припинення шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки та передаючи справу в цій частині на розгляд до Господарського суду Дніпропетровської області, апеляційний суд виходив з того, що

21 жовтня 2019 року введено в дію Кодекс України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ), відповідно до положень якого розгляд усіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися господарським судом в межах справи про банкрутство, яку такий суд розглядає.

Оскільки ТОВ «Агріколь-Самара» перебуває на стадії ліквідації в межах справи № 904/2204/24 про його банкрутство, то на спірні правовідносини розповсюджується дія частини другої статті 7 КУзПБ і справа належить до юрисдикції господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство ТОВ «Агріколь-Самара».

Апеляційний суд указав, що спір у справі в частині заявлених до ТОВ «Агріколь-Самара» позовних вимог про розірвання договору оренди земельної ділянки є майновим за своєю правовою природою, оскільки за результатами його розгляду боржник може позбутись активу у вигляді права оренди земельної ділянки, який підлягає оплатному відчуженню у межах процедури банкрутства, а приймаючи до уваги, що таке відчуження у даному випадку вже відбулось 01 листопада 2023 року на користь ТОВ «Актив-Р3» на підставі договору купівлі-продажу права оренди, може виникнути необхідність вирішення питання, зокрема, щодо проведення реституції, що також впливатиме на майновий стан ТОВ «Агріколь-Самара».

При цьому, апеляційний суд не вбачав підстав для закриття провадження у цій справі в частині заявлених до ТОВ «Агріколь-Самара» позовних вимог, посилаючись на те, що зазначені дії можуть призвести до створення перешкод позивачці у доступі до правосуддя та унеможливлять захист її прав у господарському процесі у повному обсязі з урахуванням визначених строків звернення, встановлених статтею 45 КУзПБ.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

25 березня 2025 року засобами поштового зв`язку представник ТОВ «Актив-РЗ» - адвокат Кислий Є. І. подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати оскаржені судові рішення та направити справу на новий розгляд.

Касаційна скарга подана на підставі пункту 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) та обґрунтована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 752/4361/15, від 15 січня 2020 року у справі № 607/6254/15-ц, від 18 лютого 2020 року у справі № 918/335/17, від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18, у постановах Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 921/557/15-г, від 06 лютого 2020 року у справі № 910/1116/18, від 12 січня 2021 у справі № 334/5073/19, від 21 квітня 2021 року у справі № 927/379/17, від 30 червня 2021 року у справі № 155/555/20, від 11 липня 2024 року у справі № 904/9875/21.

Крім того, заявник вважає, що апеляційним судом порушено норми процесуального права при визначенні юрисдикції справи.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 22 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 198/346/24, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

03 червня 2025 року справа № 198/346/24 надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 19 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга представника ТОВ «Актив-РЗ» - адвоката Кислого Є. І. мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 927/379/17, у якій вказано, що за змістом статті 7 КУзПБ у разі, якщо боржник не є стороною в майновому спорі або відсутні позовні вимоги до боржника та щодо його майна, то такий спір розглядається в окремому позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство боржника.

Водночас, у рамках даної справи № 198/346/24 боржник у справі про банкрутство ТОВ «Агріколь-Самара» є стороною в майновому спорі і, зокрема до нього пред`явлено вимоги.

Зазначає, що з огляду на зміни, внесені Законом України від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ № «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» та Законом України від 02 травня 2023 року № 3065-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання вчинення нотаріальних та реєстраційних дій при набутті прав на земельні ділянки» у частину п`яту статті 93 ЗК України, відповідно до яких користувачу земельної ділянки надано право відчужувати право оренди без погодження з її власником та можливість включення до ліквідаційної маси боржника майнових прав, - право оренди не може вважатись немайновим активом. Отже, вирішення даного спору стосуватиметься питання формування активів боржника, у зв`язку з чим пов`язано із здійсненням провадження у справі про банкрутство. Таким чином, заявлені позивачем позовні вимоги підлягають розгляду в порядку, визначеному ГПК України та КУзПБ і саме господарський суд є судом, встановленим законом, до юрисдикції якого віднесено розгляд спору за позовом про дострокове розірвання договору оренди землі.

Вважає, що суд апеляційної інстанції неправомірно вдався до розгляду справи по суті, оскільки провадження у справі підлягало закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України з роз`ясненням позивачу, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи та наявність у нього права та звернення до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.

Крім того, вирішуючи позовні вимоги до ТОВ «Актив-РЗ» про розірвання договору оренди земельної ділянки, суди попередніх інстанцій належно не дослідили зібрані у справі докази, зокрема видатковий касовий ордер від 19 грудня 2023 року про видачу ОСОБА_1 плати за оренду земельної ділянки за 2023 рік, що виключає систематичність несплати орендної плати та відсутність підстав для розірвання договору оренди.

Також зазначає, що постанова апеляційного суду не відповідає вимогам щодо остаточності та повноти судового рішення, оскільки у випадку залишення її чинною складається така правова реальність, в якій по суті один і той самий позов, з одних і тих самих підстав, обґрунтований одними й тими самими доказами, поданий до двох належних співвідповідачів, щодо одного відповідача - ТОВ «Актив-РЗ» є вирішеним, а щодо іншого відповідача - ТОВ «Агріколь-Самара» переданий на розгляд до іншого суду.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

08 січня 2026 року через підсистему Електронний суд представник ОСОБА_1 - адвокат Скирда В. І. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому зазначив про необґрунтованість її доводів, просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Звертає увагу на те, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 15 травня 2025 року позовна заява ОСОБА_1 до ТОВ «Агріколь-Самара» про припинення шляхом розірвання договору оренди земельної ділянки у справі № 904/2204/24 залишена без розгляду за заявою позивачки.

Також звертає увагу на те, що доказ, на який посилається заявник у касаційній скарзі, - видатковий касовий ордер від 19 грудня 2023 року про сплату позивачці орендної плати за 2023 рік, не подавався до суду першої інстанції та судом не досліджувався, а суд апеляційної інстанції відмовив у прийнятті цього доказу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 за життя належала земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 10, 5020 га, кадастровий номер :04:002:0072, розташована на території Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії І-ДП № 070676, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 4278 від 12 квітня 2002 року (а. с. 13).

11 грудня 2014 року між ОСОБА_2 (орендодавець) і ТОВ «Агріколь-Самара» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки (далі - договір), площею 10, 5020 га, кадастровий номер :04:002:0072, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, за умовами якого орендодавець передала в оренду належну їй на праві власності земельну ділянку строком на 15 років (а. с. 8-9).

Відповідно до пункту 3.1 договору орендна плата за один календарний рік складає 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у відповідності із чинним законодавством та сплачується в строк з вересня по грудень кожного календарного року користування за такий рік, за бажанням орендодавця - в грошовій або в натуральній формі; підтвердженням вибору орендодавця щодо форми виплати йому орендної плати є отримання ним орендної плати в певній формі, що не потребує додаткового письмового узгодження.

Орендар має право передавати у володіння і користування орендовану земельну ділянку або її частину іншій особі (суборенда), на що додатково не потребується згода орендодавця (підпункт 5.2.2 пункту 5.2 договору).

У підпункті 5.2.3 пункту 5.2 договору погоджено, що орендар зобов`язаний своєчасно вносити орендну плату.

Пунктами 6.3 та 7.1. договору передбачено, що за невиконання або неналежне виконання цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору, а в разі відсутності взаємної згоди сторін щодо дострокового розірвання договору чи зміни його умов ці питання вирішуються у судовому порядку.

Відповідно до пункту 6.4 договору перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання цього договору.

11 грудня 2014 року між ОСОБА_2 (орендодавець) і ТОВ «Агріколь-Самара» (орендар) укладено акт приймання-передачі земельної ділянки в оренду (а. с. 10).

26 січня 2015 року здійснено державну реєстрацію речового права оренди зазначеної вище земельної ділянки за ТОВ «Агріколь-Самара» в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 8500606 (а. с. 11).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 01 червня 2022 року виконавчим комітетом Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області (а. с. 12).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 14 серпня 2024 року № 390924336, на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2023 року за ТОВ «Актив-Р3» зареєстроване право оренди земельної ділянки, площею 10, 5020 га, кадастровий номер :04:002:0072, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області (а. с. 15).

13 грудня 2023 року державним нотаріусом Юр`ївської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Пасевіним А. О. видано ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину за законом після ОСОБА_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на земельну ділянку площею 10, 5020 га, кадастровий номер :04:002:0072, яке зареєстровано в реєстрі за № 682, та цього ж дня право власності позивачки на вказану земельну ділянку зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (номер запису 52923241) (а. с. 13).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

За змістом пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку: рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ТОВ «Актив-Р3» підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають в повній мірі.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, ОСОБА_1 , яка є спадкоємцем орендодавця ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ТОВ «Агріколь-Самара», ТОВ «Актив-Р3» про розірвання договору оренди земельної ділянки.

ОСОБА_1 посилалася на те, що ТОВ «Агріколь-Самара», правонаступником права оренди якого є ТОВ «Актив-Р3», і ТОВ «Актив-Р3» не виконали обов`язок зі сплати орендної плати за 2022-2023 роки, що є істотним порушенням умов укладеного договору оренди землі, посилалася на відповідні норми ЦК України та Закону України «Про оренду землі», у тому числі, на статтю 651 ЦК України, пункт «д» частини першої статті 141 ЗК України.

Щодо розірвання договору оренди землі

Серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків законодавець у пункті 1 частини другої статті 11 ЦК України вирізняє, зокрема, договори.

За змістом частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частина перша статті 628 ЦК України).

У частині першій статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх його істотних умов.

Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом (частина друга статті 792 ЦК України).

Правилами частини першої статті 2 Закону України «Про оренду землі» визначено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі.

Отже, оренда землі є окремим випадком найму майна, загальні правила якого визначені приписами цивільного (приватного) права. Відповідно й законодавче регулювання підстав припинення права оренди землі складається з норм цивільного та земельного законодавства.

За загальним правилом частини першої статті 651 ЦК України, яке застосовується до будь-яких цивільних (приватноправових) правовідносин з приводу зміни або розірвання цивільних (приватноправових) договорів, така зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Винятком з цього правила (про те, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін) є приписи частини другої статті 651 ЦК України, що надають суду повноваження зі зміни або розірвання договору (без наявності згоди сторін), проте у випадках, визначених законом. Тож загальне правило про розірвання та зміну договору без згоди сторін на підставі рішення суду передбачене у частині другій статті 651 ЦК України, що визначає універсальні засади, застосовні до усіх видів приватноправових договорів.

З огляду на наведені правила абзацу першого частини другої статті 651 ЦК України як цивільне законодавство, так і земельне передбачає окремі приклади його застосування, що мають характер загальних для усіх цивільних відносин (у разі істотного порушення цивільного договору іншою стороною), а також характер спеціалізованих - для інших приватноправових договорів та для інших окремо застережених у законі видів порушень цивільних договорів (зокрема, окремі правила статті 141 ЗК України, застосовні до догорів оренди землі).

Спеціальними у врегулюванні розірвання договору оренди землі є приписи статті 32 Закону України «Про оренду землі», а також статті 141 ЗК України, пункт «д» частини першої якої передбачає, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Функціональним призначенням ЦК України у врегулюванні спірних відносин є деталізація та диференціація факту систематичної несплати орендної плати як підстави припинення договору оренди землі шляхом його розірвання.

Ця деталізація та диференціація здійснюється відповідно до частини другої статті 651 ЦК України, якою передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Водночас істотним, відповідно до цієї норми права, є таке порушення стороною договору його умов, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.

Потреба деталізації та диференціації систематичної несплати орендної плати під час застосування пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України обумовлена надзвичайно узагальненим формулюванням категорії «систематична несплата земельного податку або орендної плати» як однієї з підстав припинення права оренди землі.

Оскільки на практиці така систематична несплата може бути повною або частковою (недоплата), то цілком очевидно, що законодавець врегулював відносини оренди землі з огляду на те, що специфічні підстави припинення права оренди землі, зокрема за систематичну повну несплату орендної плати за землю, визначені відповідними нормами ЗК України, а нормами ЦК України надається можливість додаткової оцінки саме часткової несплати (недоплати) орендної плати за землю та її кваліфікації як істотного порушення договору в контексті з`ясування наявності підстав для його розірвання.

До того ж потрібно враховувати, що коли норма закону закінчується словами «якщо інше не встановлено законом або договором» (або інше подібне формулювання), як от в частині першій статті 651 ЦК України, то це означає, що правила спеціального закону або домовленість сторін договору можуть скасувати дію відповідної загальної правової норми шляхом запровадження іншого правила поведінки, розрахованого на ту ж саму фактичну ситуацію, на яку була розрахована така норма.

У частині другій статті 651 ЦК України використано дещо іншу формулу закінчення «та в інших випадках», що дозволяє зробити висновок, що правило, викладене у цій правовій нормі, не може бути скасоване (ані спеціальним законодавством, ані домовленістю сторін), а може бути винятково доповнене - спеціальним законодавством або домовленістю сторін.

З наведеного можна зробити висновок, що приписи про підстави припинення права користування земельною ділянкою, визначені пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України (систематична несплата орендної плати), та правила частини другої статті 651 ЦК України, якими передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, співвідносяться як такі, що не суперечать одні одним, а навпаки - доповнюють одні одних.

Такі правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23, провадження № 12-19гс24.

Щодо розірвання договору оренди землі на підставі пункту «д» частини першоїстатті 141 ЗК України

Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства (стаття 13 Закону України «Про оренду землі»).

Згідно з частиною першою статті 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди, зокрема, є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату, а приписи статей 24, 25 цього Закону визначаютьправа та обов`язки орендодавця та орендаря, зокрема право орендодавця вимагати від орендаря використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди і своєчасного внесення орендної плати, а також право орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі.

Орендодавець має право вимагати від орендаря своєчасного внесення орендної плати за земельну ділянку, а в разі оренди землі в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також орендної плати за водний об`єкт (абзац п`ятий частини першої статті 24 Закону України «Про оренду землі»).

Орендар земельної ділянки зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі сплачувати орендну плату за земельну ділянку, а в разі оренди земельної ділянки в комплексі з розташованим на ній водним об`єктом - також і орендну плату за водний об`єкт (частина друга статті 25 Закону України «Про оренду землі»).

Підстави припинення договору оренди землі - це законодавчо закріплені обставини, які передбачають припинення договірних відносин.

Відповідно до спеціальної норми частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї зі сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених ЗК України та іншими законами України.

Згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата земельного податку або орендної плати.

Отже, для того щоб констатувати наявність підстав для припинення права користування земельною ділянкою згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, суд має встановити такі обставини, як «систематичність» та «несплату», зокрема, орендної плати.

Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття «систематичність» у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 06 березня 2019 року у справі № 183/262/17, від 01 квітня 2020 року у справі № 277/1186/18-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 277/526/18, від 20 серпня 2020 року у справі № 616/292/17, від 08 травня 2024 року у справі № 629/2698/23; постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду: від 24 листопада 2021 року у справі № 922/367/21, від 04 липня 2023 року у справі № 906/649/22, від 20 лютого 2024 року у справі № 917/586/23, від 02 квітня 2024 року у справі № 922/1165/23 та інші).

Щодо поняття «несплата», вжите у пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України, то його потрібно розуміти саме як повну несплату орендної плати.

Такий висновок є логічним та виправданим, оскільки поняття «несплата» та «недоплата» не є тотожними. Оскільки в конструкції згаданої правової норми не наведено жодного означення до слова «несплата», можна виснувати, що законодавець у згаданій правовій нормі не передбачив жодної альтернативи повної несплати, тобто не визначив, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є не лише систематична несплата, а й систематична недоплата орендної плати.

До того ж потрібно враховувати, що розмір недоплати може варіюватися орієнтовно від 1 % до 99 % суми належної орендної плати, що не може не впливати на ступінь порушення прав власника землі та оцінку істотності такого порушення.

Протилежне розуміння, а саме якщо вважати підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України, зокрема й сплату орендної плати не в повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), навряд чи буде справедливим та розумним, оскільки під дію цієї спеціальної норми права підпадатимуть і незначні (неістотні) порушення, наприклад систематична недоплата 1,00 грн зі 10 000,00 грн орендної плати. За таких обставин суди будуть змушені на підставі пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України розривати договори оренди землі всупереч принципу збереження договору.

Цей підхід надасть можливість орендодавцю вимагати розірвання договору оренди землі в тому разі, коли несплата орендної плати є частковою та зумовлена, зокрема, виникненням спору між сторонами з приводу порядку нарахування та розміру орендних платежів. Таке тлумачення норм права порушуватиме баланс інтересів сторін у договірних відносинах, надавши власнику землі більше переваг у порівнянні з її орендарем.

Потрібно враховувати, що правова природа відносин оренди землі, яка зазвичай передбачає тривале використання такого об`єкта цивільних прав і сталість таких відносин, відповідає інтересам цивільного обігу загалом. Ба більше, використання земельної ділянки завжди пов`язане з неодмінними витратами орендаря на її утримання відповідно до цільового призначення цієї ділянки.

Якщо дотримуватися згаданого протилежного підходу, то договір буде під постійною загрозою його розірвання, що порушить принцип сталості відносин з використання землі, що своєю чергою стимулюватиме орендаря ставитися до орендованої земельної ділянки у споживацький спосіб, не дбати про неї, не вкладати кошти у покращення чи належне утримання такого особливого виду майна, тобто призведе до того, що орендар не буде обирати таку поведінку, яка більшою мірою відповідала б ознакам доброго господаря стосовно орендованої ним землі.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2024 року у справі № 918/391/23 (провадження № 12-19гс24) зазначено, що підставою розірвання договору оренди землі згідно з пунктом «д» частини першої статті 141 ЗК України є саме систематична, тобто неодноразова (два та більше випадків), повна несплата орендної плати. Ця спеціальна правова норма у такому випадку є самостійною та достатньою, і звертатися до більш загальної норми частини другої статті 651 ЦК України немає потреби, оскільки вона передбачає саме додаткову (до основної) підставу для розірвання договору оренди землі.

Щодо можливості розірвання договору оренди землі на підставі частини другої статті 651 ЦК України

Відповідно до частини другої статті 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала під час укладення договору.

Порушення договору на предмет істотності суд оцінює винятково за обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає зміни чи розірвання договору.

У кожному конкретному випадку істотність порушення договору потрібно оцінювати з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Поняття такої істотності закон визначає за допомогою іншої оціночної категорії - «значної міри позбавлення сторони того, на що вона розраховувала під час укладення договору». Тобто критерієм істотного порушення договору закон визначив розмір завданих цим порушенням втрат, який не дозволяє потерпілій стороні отримати те, на що вона очікувала, укладаючи договір. Йдеться не лише про грошовий вираз зазначених втрат, зокрема й збитків, але й про випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору. Співвідношення завданих порушенням договору втрат із тим, що могла очікувати від його виконання ця сторона, має вирішальне значення для оцінки істотності такого порушення.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 16 січня 2021 року у справі № 910/2861/18 та від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17, у яких зазначено, що для застосування частини другої статті 651 ЦК України суд має встановити не лише факт порушення договору, але й завдання цим порушенням шкоди (яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди), її розмір, а також те, чи дійсно істотною є різниця між тим, на що мала право розраховувати потерпіла сторона, укладаючи договір, і тим, що насправді вона змогла отримати.

Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.

Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.

Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.

Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.

Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19).

Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору.

Також потрібно враховувати, що у відносинах оренди землі основним їх регулятором, крім спеціального законодавства, є договір оренди землі. Враховуючи, що договір є регулятором відносин з використання земельної ділянки, на ці відносини поширюються правила статті 3 ЦК України, яка визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Тож і приписи чинного законодавства, і умови договору потрібно застосовувати крізь призму загальних засад статті 3 ЦК України. Відповідно істотність за абзацом другим частини другої статті 651 ЦК України має оцінюватися так само з точки зору справедливості, добросовісності та розумності, які сукупно утворюють цільний засадничий принцип регулювання приватноправових відносин.

Велика Палата Верховного Суду у вищевказаній постанові зазначала, що у разі, якщо має місце сплата орендної плати у меншому розмірі, аніж визначеного умовами договору оренди землі, тобто орендар допустив часткову несплату (недоплату) орендної плати, застосуванню підлягає не спеціальна норма пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України, а загальне правило частини другої статті 651 ЦК України - у разі істотності порушення договору іншою стороною.

Якщо суд дійде висновку, що орендар істотно порушив умови договору та внаслідок часткової недоплати орендної плати орендодавець значною мірою був позбавлений того, на що розраховував, то договір має бути розірваний на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Натомість у разі неістотної часткової несплати орендної плати, а так само у разі виникнення спору щодо її розміру, порядку здійснення платежів тощо, у власника завжди є право на звернення до суду з позовом про стягнення таких орендних платежів, 3 % річних, інфляційних втрат, неустойки тощо. Такий спосіб захисту буде ефективним та пропорційним, відновлюватиме порушене право орендодавця та зберігатиме договір оренди землі виходячи з балансу інтересів обох сторін.

Верховний Суд ураховує, що у контексті частини другої статті 651 ЦК України систематична несплата може підтверджувати ненадійність контрагента і те, що кредитор не може бути впевнений у належному виконанні договору в майбутньому, і такий висновок не спростовується подальшим погашенням заборгованості. У пункті «д» частини першої статті 141 ЗК України йдеться про факт систематичної повної несплати, і такий факт уже завершився в минулому, тому підстава для пред`явлення позову (і для його задоволення) продовжує існувати.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вимогами частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України установлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, що 11 грудня 2014 року між ОСОБА_2 (орендодавець) і ТОВ «Агріколь-Самара» (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки. Право оренди зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 січня 2015 року, номер запису про інше речове право 8500606. Договір укладено на 15 років.

Відповідно до умов указаного договору орендодавець передає, а орендар набуває право на оренду земельної ділянки, в строкове платне користування земельну ділянку, загальною площею 10, 5020 га, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :04:002:0072, яка розташована на території Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, яка належить ОСОБА_2 на праві приватної власності.

У вказаному договорі сторонами, разом із іншим, погоджено розмір орендної плати - 3 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у відповідності із чинним законодавством, яка сплачується в строк з вересня по грудень кожного календарного року користування за такий рік, за бажанням орендодавця - в грошовій або в натуральній формі; підтвердженням вибору орендодавця щодо форми виплати йому орендної плати є отримання ним орендної плати в певній формі, що не потребує додаткового письмового узгодження.

Сторони визначили, що за невиконання або неналежне виконання цього договору сторони несуть відповідальність відповідно до закону та цього договору, а в разі відсутності взаємної згоди сторін щодо дострокового розірвання договору чи зміни його умов ці питання вирішуються у судовому порядку.

Також сторони погодили право орендаря передавати у володіння і користування орендовану земельну ділянку або її частину іншій особі (суборенда), на що додатково згода орендодавця не потребується.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 померла. Її права та обов`язки, зокрема, за спірним договором оренди, у порядку спадкування набула позивачка ОСОБА_1

01 листопада 2023 року на підставі договору купівлі-продажу право оренди земельної ділянки, площею 10, 5020 га, кадастровий номер :04:002:0072, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, перейшло від ТОВ «Агріколь-Самара» до ТОВ «Актив-Р3».

Як на підставу для розірвання договору ОСОБА_1 посилалася на систематичну несплату орендної плати ТОВ «Агріколь-Самара» за 2022 рік і ТОВ «Актив-Р3», як новим орендарем, за 2023 рік.

Судами попередніх інстанцій враховано, що ТОВ «Агріколь-Самара» у відзиві на позов та у листі на адвокатський запит від 16 серпня 2024 року № 12/АЗ визнало, що орендна плата за 2022 та 2023 роки за договором оренди земельної ділянки від 11 грудня 2014 року не сплачувалась (а. с. 14, 35-36).

Будь-яких доказів виконання орендарями ТОВ «Агріколь-Самара» та ТОВ «Актив-Р3» свого обов`язку з виплати позивачці (або попередній власниці ОСОБА_2 ) орендної плати за 2022 та 2023 роки, до ухвалення рішення суду першої інстанції, відповідачами не надано, клопотань про витребування судом відповідних доказів не заявлено.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що систематична (два і більше разів) несплата орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами правочину, у тому числі сплата орендної плати не у повному обсязі (часткове виконання зобов`язання), є підставою для розірвання такого договору.

Більше того, сам факт систематичного порушення договору оренди щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена заборгованість в подальшому, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (постанови Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17, від 31 липня 2020 року у справі № 479/1073/18, від 23 березня 2021 року у справі № 922/2754/19, від 18 жовтня 2023 року у справі № 926/5237/22).

Встановивши факт невиплати орендарем орендної плати у 2022-2023 роках за користування земельною ділянкою з кадастровим номером :04:002:0072, що свідчить про систематичне невиконання умов договору в частині своєчасного розрахунку за орендною платою, яка мала б виплачуватись орендодавцю щорічно не пізніше 31 грудня, суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову до ТОВ «Актив-Р3», яке набуло право оренди за договором купівлі-продажу від 01 листопада 2023 року, та розірвання договору оренди вказаної земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9, 5860 га, від 11 грудня 2014 року між ОСОБА_2 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , і ТОВ «Актив-Р3», який є правонаступником права оренди ТОВ «Агріколь-Самара».

Колегія суддів Верховного Суду відхиляє як необґрунтовані посилання заявника на те, що апеляційний суд не дослідив докази у справі, а саме видатковий касовий ордер від 19 грудня 2023 року про видачу ОСОБА_1 плати за оренду земельної ділянки за 2023 рік, що, на думку заявника, виключає систематичність несплати орендної плати та відсутність підстав для розірвання договору оренди.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу у реалізації ними прав, передбачених ЦПК України.

У змагальному процесі обов`язки мають як сторони, так і суд, який зобов`язаний забезпечити змагальність процесу.

Згідно з пунктом 6 частини другої статті 356 ЦПК України в апеляційній скарзі мають бути зазначені, зокрема, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Відповідно до частин першої-третьої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Тлумачення пункту 6 частини другої статті 356, частин першої-третьої статті 367 ЦПК України дає підстави для висновку, що апеляційний суд може встановлювати нові обставини, якщо їх наявність підтверджується новими доказами, що мають значення для справи (з урахуванням положень про належність і допустимість доказів), які особа не мала можливості подати до суду першої інстанції з поважних причин, доведених нею. У разі надання для дослідження нових доказів, які з поважних причин не були подані до суду першої інстанції, інші особи, які беруть участь у справі, мають право висловити свою думку щодо цих доказів як у запереченні на апеляційну скаргу, так і в засіданні суду апеляційної інстанції.

Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги частини першої статті 44 ЦПК України щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (постанова Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 264/949/19).

З матеріалів справи відомо, що до апеляційної скарги ТОВ «Актив-Р3» долучило копію видаткового касового ордеру від 19 грудня 2023 року про видачу ОСОБА_1 плати за оренду земельної ділянки за 2023 рік (а. с. 112). Однак цей доказ ТОВ «Актив-Р3» не подавало до суду першої інстанції та взагалі не заявляло про факт виплати позивачці орендної плати за 2023 рік і в апеляційній скарзі не навело підстав поважності причин неподання цього доказу до суду першої інстанції з причин, які об`єктивно не залежали від нього.

Отже, суд апеляційної інстанції, діючи в межах наданих йому процесуальним законом повноважень, вирішив питання щодо долучення та дослідження наданого ТОВ «Актив-Р3» доказу і ухвалив судове рішення, у якому зазначив цілком обґрунтовані мотиви відмови у долученні вказаного доказу.

Колегія суддів погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо наявності правових підстав для задоволення позову до відповідача ТОВ «Актив-Р3», який є правонаступником права оренди ТОВ «Агріколь-Самара», про розірвання договору оренди, оскільки стороною позивача надано достатні і достовірні докази на підтвердження заявлених позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів не погоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій в частині вирішення позовних вимог до ТОВ «Агріколь-Самара», з огляду на таке.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України).

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи (частина друга статті 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

У постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду вказала, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року в справі № 761/23904/19 вказав, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням необхідного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанови Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 555/1289/14-ц, від 18 жовтня 2023 року в справі № 300/808/19, від 08 липня 2020 року у справі № 200/5153/15, від 08 липня 2021 року у справі № 264/632/19, від 26 вересня 2023 року у cправі № 910/2392/22).

Отже, встановлення належності відповідачів є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає. Якщо у справі наявна обов`язкова співучасть відповідачів, то неможливо вирішити питання про обов`язки відповідача,одночасно не вирішивши питання про обов`язки особи, не залученої до участі у справі як співвідповідача. Тому пред`явлення позову до неналежного відповідача (неналежного складу відповідачів) є самостійною та безумовною підставою для відмови в позові незалежно від доводів учасників справи, стадії її розгляду або залучення такої особи (осіб) до участі у справі як третьої особи, яка не заявляєсамостійних вимог щодо предмета спору(див. постановуВерховного Суду від 13 червня 2024 року у справі № 932/163/21).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції,скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову до ТОВ «Агріколь-Самара» про розірвання договору оренди земельної ділянки та передаючи матеріали справи в цій частині на розгляд до господарського суду, не врахував, що ТОВ «Агріколь-Самара» не є належним відповідачем за вказаними вимогами, оскільки на підставі договору купівлі-продажу від 01 листопада 2023 року право оренди земельної ділянки, площею 10, 5020 га, кадастровий номер :04:002:0072, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Юр`ївської селищної ради Павлоградського району Дніпропетровської області, перейшло до ТОВ «Актив-Р3», який є правонаступником усіх прав та обов`язків попереднього орендаря ТОВ «Агріколь-Самара» за договором оренди від 11 грудня 2014 року та належним відповідачем у справі.

Таким чином, судам першої та апеляційної інстанцій слід було відмовити у задоволенні позову до ТОВ «Агріколь-Самара» у зв`язку з їх пред`явленням до неналежного відповідача.

Частинами першою та другою статті 412 ЦПК України визначено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду в частині вирішення позовних вимог до ТОВ «Агріколь-Самара» підлягають скасуванню із ухваленням в цій частині нового судового рішення про відмову у задоволенні позову, в іншій частині оскаржувані судові рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 402, 409, 410, 412, 415, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Актив-РЗ» задовольнити частково.

Рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Агріколь-Самара» про розірвання договору оренди земельної ділянки скасувати та відмовити у задоволенні позову у цій частині.

В іншій частині рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 грудня 2024 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 12 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Є. В. Синельников

Судді: О. М. Осіян

Н. Ю. Сакара

О. В. Ступак

В. В. Шипович