Справа № 473/2858/21
УХВАЛА

"16" лютого 2026 р. Вознесенський міськрайонний суд Миколаївської області в складі головуючої судді Ротар М.М., за участю секретаря судового засідання Ніколаєнко Г.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вознесенську Миколаївської області скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України

встановив:

29 грудня 2025 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Першого ВДВС у Вознесенському районі Одеського МУМЮ, в якій просив визнати протиправною бездіяльність державного виконавця щодо не скасування арешту з усіх рахунків ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , зобов`язати державного виконавця вжити заходів для зняття арешту з грошових коштів розміщених на карткових рахунках та стягнути за рахунок бюджетних асигнувань витрати на правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Ухвалою суду від 02 січня 2026 року скарга прийнята до розгляду.

13 лютого 2026 року від представника заявника адвоката Полубок Н.А. надійшла заява, в якій вона зазначила, що після подачі скарги, а саме 31.12.2025 року арешт грошових коштів, розміщених на усіх карткових рахунках ОСОБА_1 державним виконавцем було знято, а тому в цій частині просила вимоги скарги залишити без розгляду. Проте, враховуючи той факт, що внаслідок бездіяльності державного виконавця, ОСОБА_1 поніс додаткові витрати пов`язані зі зверненням до суду і адвокатом надані йому послуги з правничої допомоги, то представник заявника просив стягнути з виконавчої служби понесені витрати за надання правової допомоги в сумі 7000 грн.

13 лютого 2026 року від Першого ВДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського МУМЮ України надійшли заперечення на скаргу, в яких представник зазначив, що оскільки заявник ОСОБА_1 не звертався до виконавчої служби з метою врегулювання даного питання в досудовому порядку, то витрати не були необхідними, крім того заявлений до стягнення розмір витрат на професійну правничу допомогу є неспівмірним складності справи, обсягу наданих послуг, а тому є завищеним. Просили відмовити у задоволенні вимог про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

В судове засідання заявник ОСОБА_1 та його представниця адвокат Полубок Н.А. не з`явилися, на адресу суду від представниці надійшла заява про розгляд скарги без їх участі, вимоги скарги про стягнення витрат на професійну правничу допомогу підтримують у повному обсязі.

Представник Першого відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду були повідомлені належним чином.

Дослідивши матеріали скарги, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Постановою головного державного виконавця Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м.Одеса) Ткаченко Я.В. від 15.01.2024 року у рамках виконавчого провадження ВП №68491310 накладено арешт на рахунки ОСОБА_1 в усіх банках, в тому числі і на його зарплатний рахунок.

Проте, даний арешт був накладений на його рахунок помилково в звязку з опискою в рішенні Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 13.10.2021 року, де помилково зазначений податковий номер ОСОБА_1 , замість податкового номеру боржника ОСОБА_2 ..

Дана описка за заявою ОСОБА_1 була виправлена, що підтверджується ухвалою Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 07.11.2024 року про виправлення описки в рішенні суду та виконавчому листі по цивільній справі №473/2858/21 за позовом АБ «Укргазбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Зазначена ухвала була направлена ОСОБА_1 державному виконавцю 02.10.2025 року разом з заявою про зняття арешту з його карткового рахунку.

Проте, станом на 29 грудня 2025 року арешт, який помилково накладений, державним виконавцем, не знятий.

Після звернення заявника до суду, державним виконавцем 31 грудня 2025 року на підставі ст..59 Закону України «Про виконавче провадження» винесено постанову № 68491310 про зняття арешту з коштів ОСОБА_1 , відповідно до електронного обміну вищевказана постанова була опрацьована банками, в яких відкрито рахунки та знято арешт з усіх відкритих рахунків, які належать ОСОБА_1 .

Суд розглянув клопотання про залишення частини вимог скарги без розгляду, дійшов таких висновків.

Подання заяви про залишення скарги без розгляду протягом усього часу розгляду справи є правом заявника, яке передбачене ЦПК України.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 13 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду, якщо позивач до початку розгляду справи по суті подав заяву про залишення позову без розгляду.

Частина 9 ст. 10 ЦПК України передбачає, що якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Розділом VII ЦПК України (судовий контроль за виконанням судових рішень), не передбачено порядку залишення скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, без розгляду, суд вважає за можливе застосувати аналогію закону.

Таким чином, з аналізу вищенаведених норм права вбачається, що скаржник, який звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця, має такі ж права і обов`язки як і позивач, в тому числі і право звернутись до суду з заявою про залишення скарги без розгляду.

Подана заява про залишення частини вимог скарги без розгляду є правом представника скаржника адвоката Полубок Н.А. передбаченим п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, яким останній скористався та яке не суперечить вимогам чинного законодавства України та не порушує законних прав та інтересів сторін, тому суд приходить до висновку про залишення частини вимог скарги без розгляду.

Разом із скаргою представник заявника подав докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу: договір про надання правової допомоги від 02 жовтня 2025 року, акт приймання передачі виконаних послуг від 29 грудня 2025 року, ордер на надання правничої допомоги, квитанція про оплату вартість наданих адвокатом послуг.

За змістом ст. 452 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом скарги, покладаються судом на заявника, якщо було постановлено рішення про відмову в задоволенні його скарги, або на орган державної виконавчої служби чи приватного виконавця, якщо було постановлено ухвалу про задоволення скарги заявника.

Таким чином, положеннями зазначеної спеціальної норми ЦПК України не врегульоване питання щодо стягнення судових витрат у випадку залишення скарги без розгляду.

Разом з тим подібні за змістом відносини врегульовані загальними нормами ЦПК України, системний аналіз яких дає підстави для висновку про необхідність застосування до спірних відносин статті 142 ЦПК України за аналогією закону. До схожих висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 645/9227/15-ц.

Так, відповідно до ч.3 ст.142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення понесених ним у справі витрат з відповідача.

Правовий аналіз ч. 3 ст. 142 ЦПК України дає підстави для висновку, що в разі відмови позивача від позову, понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача, за винятком, якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред`явлення позову.

Ч. 3 зазначеної статті застосовується як підстава для відшкодування судових витрат лише в разі, коли позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем.

Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 21 квітня 2021 року у справі № 199/9188/16-ц (провадження № 61-12504св20).

З матеріалів справи вбачається, що після прийняття скарги до провадження, представник стягувача звернувся до суду із заявою про залишення скарги без розгляду внаслідок того, що відпали підстави задоволення скарги, оскільки 31.12.2025 року державним виконавцем був знятий арешт з грошових коштів ОСОБА_1 і ця обставина не заперечується представником Першого відділу ДВС у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського МУМЮ України в письмових поясненнях, що були надані 13 лютого 2025 року.

Відповідно до ч. 1ст. 16 ЦПК України сторони вживають заходів для досудового врегулювання спору за домовленістю між собою або у випадках, коли такі заходи є обов`язковими згідно із законом.

Отже, обов`язкове досудове врегулювання має бути прямо та чітко встановлено у законі відповідними процесуальними нормами.

У даному випадку закон не передбачає обов`язкове досудове врегулювання спору.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року (справа N 1-2/2002) право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового регулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Згідно із ч. 8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Згідно ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Водночас, цивільно - процесуальним законодавством сформовані критерії, які підлягають застосуванню при визначенні розміру відшкодування витрат на правничу допомогу на користь сторони, яка виграла справу.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Таким чином, ЦПК України передбачено основні критерії, які підлягають врахуванню при визначенні та розподілі судових витрат у вигляді правничої допомоги: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру та співмірність зі складністю справи і пропорційність до ціни позову.

Отже, сторона спору у договорі зі своїм адвокатом може визначати будь-яку ціну адвокатських послуг. Проте, суд, за результатами розгляду справи, здійснюючи розподіл судових витрат, в тому числі витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язаний враховувати критерії, визначені законом.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

При вирішенні питання щодо відшкодування заявнику витрат на професійну правничу допомогу суд враховує складність справи, враховує, що у даній справі не було судових засідань з фіксацією технічним засобами та за участю адвоката, а також те, що скарга не розглянута по суті та залишена без розгляду, внаслідок не підтримання представником вимог через добровільне виконавче провадження, також і саму думку заінтересованої особи щодо заявлених вимог. За наявності від заінтересованої особи, яка повністю не визнає заявлені вимоги, клопотання про зменшення судових витрат на правничу допомогу, керуючись принципом розумності, суд визначає розмір витрат, який підлягає відшкодуванню, в розмірі 3 000, 00 гривень.

Керуючись ст.19 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження» ст.10, 13, 257, 258-261, 353-355, 451, 447-451, ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України залишити без розгляду.

Стягнути із Першого відділу державної виконавчої служби у Вознесенському районі Миколаївської області Одеського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (ЕДРПОУ 45077434, адреса 56500 Миколаївська область м.Вознесенськ вул.. Софіївська буд.15 на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , адреса зареєстрованого місця проживання АДРЕСА_1 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Ухвала суду може бути оскаржена безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на ухвалу суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 16 лютого 2026 року.

Суддя М.М. Ротар