ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 953/7388/24
Номер провадження 22-ц/818/231/26
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 лютого 2026 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Тичкової О.Ю., Яцини В.Б.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Еліт Фінанс» на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року в складі судді Вікторова В.В. по справі № 953/7388/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Еліт Фінанс») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 24 вересня 2020 року між АТ «Альфа-банк» та ОСОБА_1 укладено договір про надання кредиту № 491035771, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 35188,74 грн строк кредиту 60 місяців на споживчі потреби з відсотковою ставкою 39,90 %.

Відповідач не виконав належним чином умови кредитного договору внаслідок чого станом на 20 грудня 2021 року виникла заборгованість у розмірі 52537,57 грн, яка складається з тіла кредиту в розмірі 35188,74 грн, заборгованості по відсоткам за користування кредитом 17348,83 грн.

20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу, на підставі якого останнє набуло право вимоги за кредитним договором № 491035771 від 24 вересня 2020 року до відповідача.

Посилаючись на вказані обставини ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № 491035771 від 24 вересня 2020 року в розмірі 50039,92 грн та судові витрати.

Заочним рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року позов ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» заборгованість за кредитним договором № 491035771 від 24 вересня 2020 року у розмірі 50039 грн 92 коп., судовий збір у розмірі 3028 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 4100 грн 00 коп.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2025 року за заявою ОСОБА_1 вказане заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду в спрощеному позовному провадженні без виклику сторін.

21 квітня 2025 року ОСОБА_1 подав відзив на позов, в якому заперечував проти позовних вимог.

Відзив мотивовано тим, що кредитний договір від 24 вересня 2020 року укладений між ним та АТ «Альфа-Банк» є споживчим, термін кредитування визначено до 20 вересня 2025 року. Сторонами не було обумовлено право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового погашення кредиту. Жодних повідомлень про переуступку кредиту та досудові вимоги від позивача він не отримував та кредитний договір з позивачем не укладав. Сума заборгованості відповідача відповідно до Реєстру боржників до договору про відступлення права вимоги не відображає період, за який нараховані проценти, строк надання кредиту, порядок розрахунку та нарахування відсотків відповідно до умов кредитного договору № 491035771 від 24 вересня 2020 року.

Рішенням Холодногірського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачем не дотримано вимоги Закону України "Про споживче кредитування" щодо досудового врегулювання спору, у зв`язку з чим підстави для дострокового стягнення кредиту відсутні.

На вказане судове рішення засобами поштового зв`язку 24 травня 2025 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, товариство просило скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо недотримання вимог ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» є помилковим, оскілки кредитор не позбавлений права вимагати дострокового повернення кредиту у повному обсязі разом з усіма нарахованими обов`язковими платежами у судовому порядку.

Провадження по даній справі після перегляду заочного рішення відкрито судом ще 07 травня 2025 року. Отримавши позовну заяву, яка за своєю правовою природою є вимогою про дострокове повернення кредиту, та направляючи відзив, відповідач станом на сьогоднішній день так і не усунув порушення своїх зобов`язань за Кредитним договором. Отже, 30-денний строк для усунення порушень умов Кредитного договору у відповідності до ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» вже минув.

10 липня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Лазорко Роман Йосифович, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що суд першої інстанції зробив правильний висновок щодо встановлення обов`язкового досудового порядку врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту, який узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц

Частина 4 ст. 16 Закону України "Про споживче кредитування" встановлює обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту. В матеріалах справи відсутні докази того, що позивач або первісний кредитор направляли відповідачу засобами поштового зв`язку досудову вимогу про виконання зобов`язання.

Крім того, із умов оферти і акцепту не вбачається, що сторони обумовили право кредитодавця на дострокове повернення кредитних коштів. Будь-які інші угоди щодо можливості дострокового повернення кредитних коштів в зв`язку з простроченням позичальником зобов`язання з виплати щомісячних платежів в матеріалах справи відсутні.

Позивачем не надано суду належних, допустимих і достовірних доказів того, що він набув право вимоги за кредитним договором № 491035771 від 24 вересня 2020 року.

Долучений Договір факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року не може вважатися належним доказом відступлення прав вимог по кредитному договору № 491035771 від 24 вересня 2020 року оскільки в даному договорі факторингу відсутні умови відступлення прав вимог за кредитним договором № 491035771 від 24 вересня 2020 року. Реєстр прав вимог до договору факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року відсутній.

Долучений до позову додаток № 1-1 до договору факторингу № 4 від 20 грудня 2021 року не містить підпису посадової особи і відтиску печатки АТ «Альфа- Банк», а тому не є належним доказом у справі.

Відповідно до частин 1, 2, 4, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» на рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними в ній матеріалами на підставі частини 1 статті 369 ЦПК України.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України - в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судом встановлено, що 24 вересня 2020 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 шляхом акцептування банком пропозиції клієнта (оферти) було укладено угоду про надання кредиту № 491035771 (а.с. 5).

За умовами укладеної угоди, відповідач отримав від банку кредит на суму 33515,89 грн, зі сплатою 39,90 % річних (фіксована ставка) за користування кредитом, строком на 60 місяців. Дата повернення кредиту 25 вересня 2025 року.

Також відповідачем підписано паспорт споживчого кредиту та додаток № 1 до Угоди про надання кредиту, яким визначено Графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки, з урахуванням вартості всіх супутніх послуг (а.с. 5,6).

20 грудня 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» укладено договір факторингу № 4, відповідно до умов якого АТ «Альфа-Банк» передає (відступає) за плату, а ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» приймає належні первісному кредитору права вимоги до боржників, перелік яких наведено в Додатку № 1-1 (а.с. 7-11).

Відповідно Додатку № 1-1 до Договору факторингу № 4 від 20 грудня 2022 року , ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» набуло право грошової вимоги за кредитним договором № 491035771 від 24 вересня 2020 року, укладеними між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» (а. с. 12-14).

Відповідно до платіжної інструкції № 34291 від 20 грудня 2021 року ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» перерахувало на рахунок АТ «Альфа Банк» кошти в розмірі 12 878 944,00 грн за право вимоги згідно договору факторингу від 20 січня 2021 року (а.с 16).

Згідно з розрахунком заборгованості за Кредитним договором від 24 вересня 2020 № 491035771 станом на 20 грудня 2021 року за ОСОБА_1 обліковується заборгованість у розмірі 50039,92 грн, з яких: 33518,89 грн заборгованість за тілом кредиту, 16524,03 грн заборгованість по відсоткам ( а.с. 24).

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною 2 статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.

10 червня 2017 року набрав чинності Закону України «Про споживче кредитування», який визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування» (стаття 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній з 10 червня 2017 року).

Отже, регулювання правовідносин банку зі споживачем щодо кредитування для споживчих потреб до 10 червня 2017 року відбувалося з урахуванням приписів Закону України «Про захист прав споживачів». З 10 червня 2017 року на ці відносини поширюється Закон України «Про споживче кредитування», а у частині, що йому не суперечить, - також Закон України «Про захист прав споживачів».

Положеннями статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

У постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц (провадження № 14-600цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що боржник зобов`язаний виконати його обов`язок відповідно до умов договору. Тобто, порушивши права або законні інтереси кредитора, боржник зобов`язаний поновити їх, не чекаючи на повідомлення (вимогу) про дострокове повернення кредиту чи на звернення до суду з відповідним позовом. Враховуючи приписи статей 526, 527 і 530 ЦК України, направлення повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту стосується загального порядку досудового врегулювання відповідних спорів. Невиконання кредитором обов`язку з направлення такого повідомлення (вимоги) не означає відсутність порушення його прав, а тому він може вимагати у суді виконання боржником обов`язку з дострокового повернення кредиту.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 638/13683/15-ц (провадження № 14-680цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що висновок, наведений у постанові від 27 березня 2019 року у справі № 521/21255/13-ц, не враховує спеціальний порядок, передбачений Законом України «Про захист прав споживачів» в редакції до 2017 року, заявлення кредитодавцем вимоги про дострокове повернення коштів у разі неналежного виконання позичальником умов договору про надання споживчого кредиту, і вважала за необхідне відступити від зазначеного висновку, конкретизувавши його так: «суд, установивши, що кредитування відбулося для задоволення споживчих потреб позичальника, має застосувати до встановлених правовідносин приписи, які регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема частини 10 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній до 10 червня 2017 року, у якій був встановлений обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 травня 2020 року у справі №638/13683/15-ц зазначила, що визначаючи зміст правовідносин, які виникли між сторонами кредитного договору, суди повинні встановити: на які потреби було надано кредит, чи здійснювалось кредитування з метою задоволення боржником особистих економічних та побутових потреб. Установивши, що кредитування здійснювалось на споживчі потреби, суд повинен застосувати до встановлених правовідносин законодавство щодо захисту прав споживачів.

При цьому слід звернути увагу, що з 10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», яким врегульовано в тому числі і питання дострокового повернення споживчого кредиту (стаття 16 Закону).

Починаючи з 10 червня 2017 року, праву кредитора на дострокове стягнення в судовому порядку заборгованості за кредитним договором має передувати реалізація ним права вимоги дострокового виконання основного зобов`язання, відповідно до вимог частини 4 статті 16 Закону України «Про споживче кредитування», якою зокрема визначено, що кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

У справі, що переглядається, встановлено, що кредит, наданий банком ОСОБА_1 , є споживчим кредитом, у відповідності до п.11 ч.1 ст.1 Закону України "Про споживче кредитування", що не заперечується сторонами. Строк повернення кредиту на час звернення з цим позовом (серпень 2024 року) ще не настав (встановлена дата повернення кредиту 25 вересня 2025 року).

Отже, у позичальника ОСОБА_2 не виник обов`язок дострокового повернення всієї суми грошових коштів за кредитним договором, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що банк чи його правонаступник ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» завчасно направив лист-вимогу про дострокове повернення кредиту, а позичальник таку вимогу одержав.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 02 лютого 2022 року у справі № 755/11307/17 (провадження № 61-14700св21) щодо застосування статті 16 Закону України «Про споживче кредитування».

Отже, за таких обставин підстав для стягнення усієї суми боргу за договором не вбачається.

Між тим, відповідно до розрахунку заборгованості за Кредитним договором від 24 вересня 2020 № 491035771 вбачається, що станом на 20 грудня 2021 року відповідачем не було сплачено 14 платежів (тіло кредиту та відсотки) у загальному розмірі 18777,87 грн.

Доказів, що вказані суми були повернуті позичальником матеріали справи не містять. Свого контррозрахунку заборгованості відповідачем не надано.

Зважаючи, що позичальник, отримавши кредитні кошти, не виконує належним чином взяті на себе зобов`язання щодо їх повернення, судова колегія вважає, що наявні підстави для стягнення простроченої заборгованості у розмірі 18777,87 грн.

Доводи ОСОБА_1 , що ТОВ «ФК «Еліт Фінанс у встановленому законом порядку не набуло права вимог до відповідача не приймає до уваги, оскільки договори факторингу не визнані недійсними у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена статтею 204 ЦК України, не спростована. Отже, укладені між банком та позивачем договори факторингу є належними доказами переходу прав вимог до боржника за кредитними договорами.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про часткове задоволення позову ТОВ «ФК «Еліт Фінанс».

Щодо витрат на правничу допомогу, то суд виходить з такого.

Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до положень частини 1, пунктів 1, 4 частини 3 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частин 1 статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Як установлено в частині 2 статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорар адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

З аналізу частини 3 статті 141 ЦПК України можна виділити такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Такий висновок міститься у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19).

У вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частин 5 та 6 статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності, тому при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу слід надавати оцінку виключно тим обставинам, щодо яких інша сторона має заперечення.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 (провадження № 11-1465заі18) та додатковій постанові у вказаній справі від 12 вересня 2019 року, постанові від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19), постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18 (провадження № 12-136гс19), постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18 (провадження № 14-26цс21) та постанові від 08 червня 2022 року у справі № 357/380/20 (провадження № 14-20цс22).

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема в рішенні від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» за заявою № 58442/00, щодо судових витрат зазначено, що за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Так, у справі «Схід / Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04, пункт 268) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Відповідно до положень статті 26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Так, договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (стаття 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.

Частинами 1, 2 статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

З аналізу зазначеної норми слідує, що гонорар може встановлюватися у формі: фіксованого розміру, погодинної оплати.

Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки - підставою для виплати гонорару, який визначений у формі погодинної оплати, є кількість витрачених на надання послуги годин помножена на вартість такої (однієї) години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.

Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу тощо.

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку. Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону № 5076-VI, враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу (пункти 133-134 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22)).

У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

У додатковій постанові Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 лютого 2022 року у справі № 925/1545/20 вказано, що для вирішення питання про розподіл судових витрат суд має враховувати: складність справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; пов`язаність цих витрат із розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність предмета спору; ціну позову, значення справи для сторін; вплив результату її вирішення на репутацію сторін, публічний інтерес справи; поведінку сторони під час розгляду справи (зловживання стороною чи її представником процесуальними правами тощо); дії сторони щодо досудового врегулювання справи та врегулювання спору мирним шляхом.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

Із урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; тривалість розгляду і складність справи тощо (пункт 6.52 постанови Верховного Суду у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 02 лютого 2024 року у справі № 910/9714/22).

У Практичних рекомендаціях: вимоги щодо справедливої компенсації (стаття 41 Конвенції), виданих Головою Європейського суду з прав людини відповідно до Правил 32 Регламенту Суду від 28 березня 2007 року, з поправками від 09 червня 2022 року, ЄСПЛ зазначає, що витрати, понесені (як на національному рівні, так і під час розгляду справи в самому Суді) у спробі запобігти порушенню чи з метою отримання компенсації після того, як воно сталося, мають бути фактично понесені. Фактично понесені означає, що «заявник мав сплатити їх або бути зобов`язаним сплатити їх відповідно до юридичного або договірного зобов`язання. Документи, що підтверджують те, що заявник сплатив або зобов`язаний сплатити такі витрати, мають бути надані суду» (пункт 18).

Що стосується гонорарів адвокатів, ЄСПЛ вказує, що заявник повинен показати, що гонорари сплачені або тільки будуть сплачені адвокату.

Відповідні висновки щодо того, що фактичними витратами на правову допомогу є, в тому числі, витрати, оплата яких буде здійснена в майбутньому ЄСПЛ виклав, зокрема, у справі «Теб`єті Мюхафізе Кемійветі та Ісрафілов проти Азербайджану» (заява № 37083/03, пункт 106).

На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір № 05/10-23 від 05 жовтня 2023 року про надання юридичних послуг, акт приймання - передачі виконаних робіт від 07 березня 2024 року, платіжна інструкція від 07 березня 2024 року (а.с. 26-29).

Як вбачається з Акту, адвокатом надано такі послуги надання первинної консультації замовнику у справі 1000 грн, правовий аналіз наявних документів у замовника, правової ситуації із застосуванням відповідного законодавства, правових висновків Верховного Суду та Європейського суду з прав людини 3000 грн, підготовка та подання позовної заяви 3100 грн.

Між тим, зазначені документи не містять даних, що правнича допомога була надана адвокатом саме у зв`язку з розглядом справи за позовом до ОСОБА_1 . Акт про підтвердження факту надання правничої (правової) допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) містить лише загальне посилання про вчинення певних дій адвокатом (складання позовної заяви тощо) без зазначення прізвище відповідача або реквізитів кредитного договору. Зважаючи, що ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» є фінансовою установою, яка має значний перелік боржників та позов про стягнення заборгованості є типовим для неї, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для стягнення витрат на правничу допомогу у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (частина 13 статті 141 ЦПК України).

При зверненні з позовом до суду ТОВ «ФК «Еліт Фінанс» сплачено 3028,00 грн судового збору, за подання апеляційної скарги - 4542 грн (а.с. 4, 143).

Зважаючи, що позов та апеляційну скаргу задоволено частково (37,53%), судові витрати у розмірі 2841,02 грн ( 7570 грн х 37,53%) підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «Еліт Фінанс» задовольнити частково.

Рішення Холодногірського районного суду м. Харкова від 14 травня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Еліт Фінанс» (м. Київ, пл. Солом`янська, буд. 2, ) заборгованість за договором про надання кредиту № 491035771 від 24 вересня 2020 року у розмірі 18777 (вісімнадцять тисяч сімсот сімдесят сім) грн 87 коп. та 2841 (дві тисячі вісімсот сорок одна грн) грн 02 коп. судового збору.

В іншій частині позов залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повне судове рішення складено 13 лютого 2026 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді О.Ю. Тичкова

В.Б. Яцина