Провадження №22-ц/812/152/26
П О С Т А Н О В А

Іменем України

02 лютого 2026 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого: Базовкіної Т.М.,

суддів: Коломієць В.В. та Серебрякової Т.В.,

розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу №475/450/25 за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» на рішення, яке постановив Доманівський районний суд Миколаївської області під головуванням судді Кащака Андрія Ярославовича у приміщенні цього суду 31 жовтня 2025 року, повне судове рішення складено того ж дня, за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

у с т а н о в и в :

У квітні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» (далі - ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивовано тим, що 22 березня 2024 року ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» та ОСОБА_1 уклали договір №491410-КС-001 про надання споживчого кредиту, шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Законом України «Про електронну комерцію». Відповідно до умов договору кредитодавець надав відповідачу кредит в розмірі 10000 грн. строком на 24 тижні, а відповідачка - зобов`язалася повернути використану суму та плату за користування кредитом, який є фіксованим та становить 1,15288411 процентів за кожен день користування кредитними коштами, та комісію 1500 грн. Кредитодавець належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши відповідачці кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами договору. Внаслідок невиконання відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 31 березня 2024 року утворилась заборгованість в розмірі 35817 грн 23 коп., з яких: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 9654 грн 13 коп.; суми прострочених платежів по процентах - 25313 грн 82 коп.; суми прострочених платежів за комісією - 849 грн 28 коп.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідачки на свою користь вищевказану заборгованість та понесені судові витрати у розмірі 2422 грн 40 коп.

Відповідачка відзиву на позовну заяву не подала, направила до суду заяву, в якій повідомила про наявність кримінального провадження у зв`язку із шахрайськими діями, зазначила, що кредитні кошти у ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» не отримувала, просила цивільну справу закрити.

Рішенням Доманівського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2025 року позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №491410-КС-001 від 22 березня 2024 року в сумі 25127 грн 65 коп., що складається з: 9654 грн 13 коп. прострочених платежів по тілу кредиту та прострочених платежів по процентах у розмірі 15473 грн 52 коп., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1699 грн 56 коп.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суд умотивував тим, що ОСОБА_1 уклала договір №491410-КС-001 про надання споживчого кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразових ідентифікаторів, у якому визначені тип та розмір процентних ставок плати за користування кредитом: фіксована знижена процентна ставка у розмірі 1,15288411 % за кожен день користування кредитом та фіксована стандартна процентна ставка у розмірі 2,0%, якщо буде допущена прострочка сплати заборгованості. Відповідачка за цим договором отримала 10000 грн. кредитних коштів.

Разом з тим, суд не погодився із визначеним позивачем розміром процентів за кредитним договором, з огляду на те, що умови кредитного договору від 22 березня 2024 року не повною мірою відповідають вимогам Закону України «Про споживче кредитування», а саме - частині 4 статті 8, у якій зазначено формулу розрахунку денної процентної ставки за споживчим кредитом; частині 5 цієї статті, у якій визначено, що максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 % з урахуванням пункту 17 Прикінцевих та перехідних положень про те, що протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Оскільки кредитний договір був укладений сторонами після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року № 3498-IX, яким внесено зміни до Закону України «Про споживче кредитування» (в частині обмеження розміру денної процентної ставки), проте без урахування його положень, тому суд вважав, що відповідні умови договору щодо нарахування процентів у розмірі, що перевищує 1,5 % на день, починаючи з 22 квітня 2024 року, а також умови договору щодо нарахування процентів у розмірі, що перевищує 1,0 % на день, починаючи з 20 серпня 2024 року, є нікчемними.

Враховуючи зазначені положення Закону про обмеження розміру денної процентної ставки, суд визначив розмір заборгованості по процентам за кредитним договором від 22 березня 2024 року: за період з 22 березня 2024 року по 10 травня 2024 року - 2337,30 грн. (виходячи з процентної ставки 1,15288411 % за 50 днів); за період з 11 травня 2024 року по 20 серпня 2024 року - 14770,62 грн. (виходячи з процентної ставки 1,5 % за 102 дня); з 21 серпня 2024 року по 06 вересня 2024 року - 1641,18 грн. (виходячи з процентної ставки 1% за 17 днів), загальний розмір заборгованості за процентами становить 18749,10 грн.

Оскільки згідно розрахунку заборгованості за кредитом відповідачка сплатила 3275,58 грн. процентів за користування кредитними коштами, то суд зробив висновок, що з неї на користь позивача підлягає стягненню: 18749,10-3275,58=15473,52 гривень заборгованості за процентами.

Суд вважав, що позовні вимоги про стягання комісії не підлягають задоволенню з посиланням на те, що в укладеному сторонами договорі комісія за надання кредиту в розмірі 1500.00 грн. є платою безпосередньо за надання кредитних коштів позичальнику (п.2.5 Кредитного договору), але умови договору не містять переліку інших додаткових та супутніх послуг кредитодавця, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, що надаються відповідачці та за які позивачем встановлена комісія за обслуговування кредиту.

Суд дійшов висновку, що положення договору про надання кредиту №491410-КС-001 від 22.03.2024 року щодо сплати позичальником на користь кредитодавця комісії за надання кредиту в розмірі 1500.00 грн. суперечать положенням статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемними з моменту укладення договору, а відтак відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за комісією за надання кредиту в розмірі 849,28 грн.

Тому суд позовні вимоги задовольнив частково та стягнув заборгованість за договором №491410-КС-001 про надання споживчого кредиту в розмірі 25127,65 грн., з яких: суми прострочених платежів по тілу кредиту - 9654,13 грн.; суми прострочених платежів по процентах - 15473,52 грн.

В апеляційній скарзі ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» просить рішення суду змінити та стягнути з відповідачки 35817 грн 23 коп., решту рішення - залишити без змін.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції під час ухвалення судового рішення неправильно застосував норми матеріального права, а саме - помилково ототожнив поняття «денна процентна ставка» в розумінні Закону України «Про споживче кредитування» та процентну ставку в день, яка встановлена в Кредитному договорів. У зв`язку з вищевикладеним, суд першої інстанції дійшов хибного висновку про начебто нікчемність встановлених у Кредитному договорі процентних ставок в день в силу положень частини 5 статті 8 та частини 5 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» , а також дійшов хибного висновку про їх начебто невідповідність максимальному розміру денної процентної ставки відповідно до Закону України «Про споживче кредитування», Внаслідок цього суд першої інстанції неправомірно зменшив розмір процентів за користування кредитними коштами, які підлягають стягненню з відповідача на користь по позивача за Кредитним договором. Так, у кредитному договорі №491410-КС-001 від 22 березня 2024 року встановлені дві фіксовані процентні ставки (стандартна та знижена), які нараховуються щоденно на залишок заборгованості за кредитним договором. При цьому для розрахунок денної процентної ставки відбувається за формулою, яка зазначена у ч. 4 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування. Розмір денної процентної ставки, передбачений договором №491410-КС-001 від 22 березня 2024 року про надання кредиту, не перевищує 1%, а тому позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом у сумі 25313 грн 82 коп. підлягають задоволенню у повному обсязі. Щодо законності включення комісії за надання кредиту до умов кредитного договору, то позивач зазначає, що Законом України «Про споживче кредитування» безпосередньо передбачено право кредитодавця встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту та звертає увагу суду, що у Кредитних договорах ТОВ «Бізнес Позика» встановлюється комісія саме за надання кредиту, а не за його обслуговування. Виходячи з аналізу вимог п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частини 2 статті 8, частини 1 статті 1, статті 47, роз`яснень Великої Палати Верховного Суду щодо застосування ст.11 Закону України «Про споживче кредитування», які викладені у постанові від 13 липня 2022 р. у справі № 496/3134/19, така форма витрат, як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідача (в т.ч. і в судовому порядку). З вищевикладеного вбачається, що позовні вимоги ТОВ «БІЗНЕСПОЗИКА» до ОСОБА_1 у сумі 35817 грн 23 коп. є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не скористалася.

Справа з урахуванням ціни позову та положень частини 1 статті 369 ЦПК України розглянута апеляційним судом без повідомлення учасників справи».

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню із таких підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 ЦПК України).

Відповідно до положень частин 1, 2, 3, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону щодо змісту судового рішення не повною мірою.

Як встановив суд першої інстанції і таке вбачається з матеріалів справи, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» 22 березня 2024 року направило ОСОБА_1 пропозицію (оферту) укласти договір № 491410-КС-001 про надання кредиту (а.с. 28-32).

Того ж дня ОСОБА_1 прийняла (акцепт) пропозицію (оферту) щодо укладення договору № 491410-КС-001 про надання кредиту на умовах визначених, офертою (а.с. 33-37).

22 березня 2024 року сторони уклали договір №491410-КС-001 про надання споживчого кредиту (Споживчий кредит. Електронна форма) (далі - Договір), відповідно до умов якого кредитодавець надав позичальнику кредит в розмірі 10000 грн. строком на 24 тижні (до 06 вересня 2024 року), а відповідачка зобов`язалася повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та комісію у порядку та умовах, визначених цим договором та Правилами надання споживчих кредитів ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» (а.с. 21-27).

Сторони Договору також визначили, що процентна ставка за користування кредитними коштами є фіксованою і становить в день: стандартна - 2,0000000, яка застосовується у разі порушення визначеного договором графіку погашення кредиту та виникнення простроченої заборгованості, якщо прострочка перевищує сім днів; знижена - 1,15288411, яка застосовується у разі повернення кредиту згідно погодженого сторонами графіку) (пункт 2.4, підпункти 3.2.1, 3.2. пункту 3.2 Договору), комісія - 1500 грн. (пункт 2.5).

Акцепт пропозиції укласти договір та Договір підписані сторонами шляхом накладання електронного підпису, зокрема ОСОБА_1 підписала його за допомогою одноразового ідентифікатора UA-3367, направленого на номер телефону НОМЕР_1 , вказаний у заявці, шляхом направлення СМС-повідомлення.

Договір сторони підписали за допомогою електронних підписів

Тобто сторони Договору узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, розмір процентів за користування кредитом, що свідчить про наявність волі відповідача на укладення такого електронного договору шляхом його підписання за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Виконання ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» обов`язку щодо надання грошових коштів ОСОБА_1 в сумі 10000 грн. підтверджується інформацією ТОВ «Профітгід» про здійснення на виконання договору про надання фінансових послуг переказу грошових коштів 22 березня 2024 року о 20:23:40 на платіжну картку PRIVAT BANK, номер НОМЕР_2 , на суму 10000 грн. за призначенням платежу: перерахування коштів ОСОБА_1 ІПН НОМЕР_3 зг. до кредитного договору № 491410-КС-001 від 22.03.2024 Без ПДВ (а.с. 41).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Відповідно до статті 626 ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

При цьому згідно статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (частина 1 статті 205 ЦК України).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони (частина 1 статті 207 ЦК України).

В силу частин 1, 2 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно вимог частини 1 статті 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що договір про надання кредиту (споживчий кредит) № 491410-КС-001 від 22 березня 2024 року був вчинений сторонами в електронній формі.

Тому на нього поширюються вимоги Закону України «Про електронну комерцію», який визначає організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлює порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначає права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

Згідно пункту 5 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 цього ж суду передбачено, що електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах.

Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарськими кодексами України, а також іншими актами законодавства.

У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Покупець (замовник, споживач) повинен отримати підтвердження вчинення електронного правочину у формі електронного документа, квитанції, товарного чи касового чека, квитка, талона або іншого документа у момент вчинення правочину або у момент виконання продавцем обов`язку передати покупцеві товар.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Електронні документи (повідомлення), пов`язані з електронним правочином, можуть бути подані як докази сторонами та іншими особами, які беруть участь у судовому розгляді справи.

Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів (стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію»).

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункти 6, 12 частини 1 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію»).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

ОСОБА_1 в суді першої інстанції подала заяву, в якій заперечила факти укладання Договору та отримання за ним коштів від ТОВ «Бізнес позика», проте апеляційну скаргу не подала.

Частиною четвертою статті 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З урахуванням наведеного, а саме, що кредитний договір № 491410-КС-001 від 22 березня 2024 року укладено сторонами в електронній формі за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, що відповідає вимогам статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», та за відсутності належних та переконливих доказів про те, що договір укладено іншою особою, а також наявності достатніх доказів, що грошові кошти перераховані на банківський рахунок (картку), який належить відповідачці, апеляційний суд вважає доведеним факт його укладання. Такого висновку дійшов і суд першої інстанції.

Таке ґрунтується на правових висновках, викладених Верховним Судом у постановах: від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20 (провадження № 61-16059св21), від 20 червня 2022 року у справі № 757/40396/20 (провадження № 61-850св22).

Апеляційний суд при цьому погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що сам лише факт внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань за повідомлення ОСОБА_1 про злочин та шахрайські дії не доводить, що кошти, отримані за кредитом не нею. Окрім того, частково сплачуючи кредит та відсотки, відповідачка визнала наявність Договору та заборгованості за кредитом.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачка свої зобов`язання за вказаним договором у строки, передбачені договором, щодо повернення суми позики та процентів за користування позикою в повному обсязі не виконала, внаслідок чого у останньої виникла заборгованість за тілом кредиту та процентами.

За змістом статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до пункту 4.2.3 Договору позичальник зобов`язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та інші платежі, передбачені Договором, до закінчення (терміну) дії Договору.

Позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість.

Звертаючись з позовом, ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» просило про стягнення з позичальника суми неповернутої заборгованості станом на 31 березня 2025 року у загальному розмірі 35817,23 грн, яка складається із: заборгованості за кредитом - 9654,13 грн; заборгованості за простроченими процентами -25313,82 грн; заборгованості з комісії - 849,28 грн.(а.с. 15-17).

Суд першої інстанції, вирішуючи спір, не погодився розрахунком заборгованості за Договором, який надав позивач, зокрема щодо нарахування процентів за користування кредитом та комісії, вважав відповідні умов Договору нікчемними через невідповідність вимогам закону.

В апеляційній скарзі позивач висунув заперечення щодо проведеного судом розрахунку заборгованості.

Колегія суддів частково приймає доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України.

Відповідно до п. 2.4. договору стандартна процентна ставка за кредитом в день - 2,0%, фіксована. Знижена процентна ставка за кредитом в день - 1,15288411 %, фіксована.

За умовами п. 3.2. договору протягом строку (терміну) кредитування процентна ставка за кредитом (надалі - проценти за користування кредитом), нараховуються за ставкою, вказаною у п. 2.4. договору, на залишок заборгованості по кредиту, наявної на початок календарного дня, за період фактичного користування кредитом, у залежності від дотримання позичальником графіку платежів, що вказаний в п. 3.2.3. та додатку №1 до договору, і розраховується в порядку, описаному нижче.

Згідно з п. 3.2.1. договору у разі, якщо погашення кредиту здійснюється згідно з погодженим сторонами графіком платежів, що наведений в п. 3.2.3. та додатку №1 до договору, чи в разі дострокового повернення суми наданого кредиту, то зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом розраховуються відповідно до зниженої процентної ставки, що вказана в п.2.4. договору.

Відповідно до умов п. 3.2.2. договору сторони домовились, що у разі якщо повернення кредиту не здійснюється згідно з погодженим графіком платежів, що наведений в п. 3.2.3. та додатку №1 до договору, (за виключенням дострокового повернення кредиту), внаслідок чого виникає прострочка за кредитом, та строк цієї прострочки більше семи календарних днів, то умови про нарахування процентів за користування кредитом за зниженою процентною ставкою втрачають чинність і до відносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за стандартною процентною ставкою, що вказана в п. 2.4. договору. При цьому, нарахування процентів за стандартною процентною ставкою починається з восьмого календарного дня від дня простроченого платежу, передбаченого графіком платежів, що вказаний в п. 3.2.3. та додатку №1 до договору, та до закінчення строку дії договору.

Відповідно до частини 5 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до частини четвертої цієї статті, не може перевищувати 1 %. Вищезазначену статтю було доповнено частиною п`ятою згідно з Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-ІХ від 22 листопада 2023 року. Цим Законом прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про споживче кредитування» також було доповнено пунктом 17, відповідно до якого тимчасово, протягом 240 днів з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», установити, що максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати: протягом перших 120 днів - 2,5 %; протягом наступних 120 днів - 1,5 %.

Згідно із частиною 4 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» денна процентна ставка розраховується у процентах за формулою: ДПС = (ЗВСК/ЗРК)/t ? 100%, де ДПС - денна процентна ставка; ЗВСК - загальні витрати за споживчим кредитом; ЗРК - загальний розмір кредиту; t - строк кредитування у днях.

Частиною 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що для цілей обчислення реальної річної процентної ставки та денної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та/або супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).

У договорі про надання кредиту № 491410-КС-001 від 22 березня 2024 року зазначена денна процентна ставка, що дорівнює 0,95% (пункт 2.11), що відповідає вимогам частини 4 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», тоді як суд першої інстанції помилково не застосував наведені положення закону, не дослідив належним чином умови укладеного сторонами Договору та ототожнив, фактично, термін «денна процентна ставка» та обраний сторонами у договорі порядок нарахування процентів за користування, визначений як проценти «в день».

Тому колегія суддів дійшла висновку, що позивач обґрунтовано вважає, що розмір денної процентної ставки, передбачений договором №491410-КС-001 від 22 березня 2024 року, не перевищує 1%, виходячи з того, що обрахування базувалось на припущенні, що договір про споживчий кредит залишається дійсним протягом погодженого строку та що кредитодавець і споживач виконають свої обов`язки на умовах та у строки, визначені в договорі як того вимагає норма частини 3 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування», а тому суд першої інстанції зробив помилковий висновок про необхідність перерахування визначеної договором сторін процентної ставки в день, при цьому також безпідставно ототожнив поняття «денна процентна ставка» та «процентна ставка в день».

За такого слід погодитись з розрахунком заборгованості за процентами за Договором, що становить 25313 грн. 82 коп.

Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за комісією.

Обґрунтовуючи вимоги про стягнення заборгованості, позивач, крім заборгованості за тілом кредиту та процентами за користування кредитними коштами, просив стягнути заборгованість за комісією в розмірі 849,28 грн.

Згідно із пунктом 2.5 Договору передбачено сплата позичальником 1500 грн. комісії за надання кредиту.

Оцінюючи висновок суду першої інстанції про безпідставність нарахування позивачем комісії, колегія суддів враховує наступне.

10 червня 2017 року набув чинності Закон України «Про споживче кредитування», у зв`язку із чим у Законі України «Про захист прав споживачів» текст статті 11 викладено в такій редакції: цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Положення частин першої, другої, п`ятої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» з набуттям чинності Закону України «Про споживче кредитування» залишилися незмінними.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування», загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання та обслуговування кредиту.

Таким чином, така форма витрат як комісія за надання кредиту існує на законодавчому рівні, визначається кожною фінансовою установою індивідуально та затверджується внутрішніми актами.

Отже, спеціальним законодавством України прямо визначені легальні можливості позивача як включати до тексту кредитних договорів із споживачами умови щодо нарахування комісії, так і в подальшому нараховувати її, а також витребувати суму несплаченої вищевказаної комісії від відповідачки (зокрема, і в судовому порядку).

За такого, включення до тексту кредитного договору умови про необхідність сплати відповідачкою комісії за надання кредиту у розмірі 2700 грн., а також подальше витребування нарахованої комісії позивачем з відповідачки, колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам діючого законодавства.

Підстав для визнання умови договору про сплату комісії за надання кредиту нікчемною немає.

Отже, вимоги позивача про стягнення комісії є правомірними, що є підставою для їхнього задоволення, тому суд першої інстанції безпідставно відмовив у стягненні заборгованості з комісії.

Оскільки рішення суду в частині часткового задоволення позовних вимог (стягнення зменшеної ніж розрахованої позивачем суми заборгованості за процентами та не стягнення нарахованої заборгованості з комісії) та відмови у задоволенні частини позовних вимог ухвалено внаслідок невірної оцінки наявних у справі доказів та неправильного застосування судом першої інстанції норм права, що регулюють кредитні відносини, є підстави, передбачені пунктами 2, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України, для скасування рішення в частині часткової відмови у позові та зміни рішення в іншій частині, задоволення позову в повному обсязі.

Тому апеляційну скаргу слід задовольнити.

В силу частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду рішення суду змінено, а позовні вимоги задоволені повністю, наявні підстави для розподілу судових витрат, які в цій справі покладаються на відповідачку.

За подання позовної заяви позивач сплатив 2422 грн. 40 коп. (том а.с. 13), що відповідає вимогам підпункту 1 пункту 1 частини 2, частині 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір», і вказану суму судового збору слід стягнути з відповідачки.

Відповідно до частини 4 статті 6 Закону України «Про судовий збір» якщо скаргу (заяву) подано про перегляд судового рішення в частині позовних вимог (сум, що підлягають стягненню за судовим рішенням), судовий збір за подання скарги (заяви) вираховується та сплачується лише щодо перегляду судового рішення в частині таких позовних вимог (оспорюваних сум).

Враховуючи, що в апеляційній скарзі позивач фактично просить рішення суду змінити, збільшивши стягнуту суму з 25127 грн. 65 коп. на 35817 грн. 23 коп., тобто оскаржує рішення суду частково (в частині не стягнення судом 10689 грн. 58 коп. заборгованості, що становить 29,8% від позовних вимог), виходячи з наведених положень закону позивач мав сплатити за подання апеляційної скарги з урахуванням положень частини 3, підпункту 6 пункту 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» 1082 грн. 81 коп. (150%х2422 грн. 40 коп.х29,8%), натомість сплатив 3633 грн. 60 коп. (а.с. 112 зворот).

Тому з ОСОБА_1 на користь ТОВ «БІЗНЕС ПОЗИКА» підлягає стягненню 2422 грн. 40 коп. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви, та 1082 грн. 81 коп. судового збору, сплаченого за подання та апеляційної скарги, що разом становить 3505 грн. 21 коп.

Щодо надміру сплаченої суми судового збору питання про її повернення вирішується судом на підставі заяви платника судового збору в порядку, передбаченому пунктом 1 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись статтями 367-369, 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «БІЗНЕС ПОЗИКА» задовольнити.

Рішення Доманівського районного суду Миколаївської області від 31 жовтня 2025 року в частині відмови у задоволенні частини позовних вимог скасувати, в іншій частині рішення суду змінити.

Позов Товариства з обмеженою відповідальністю ««БІЗНЕС ПОЗИКА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Бізнес Позика», , 35817 грн. 23 коп. заборгованості за договором від 22 березня 2024 року про надання кредиту № 491410-КС-001, яка складається з: 9654 грн. 13 коп. заборгованості за кредитом; 25313 грн. 82 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 849 грн 28 коп. заборгованість за комісією за видачу кредиту, а також 3505 грн. 21 коп. судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Головуючий Т.М. Базовкіна

Судді: В.В. Коломієць

Т.В. Серебрякова

______________________________________________

Повна постанова складена 02 лютого 2026 року