Справа № 464/4291/24 Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/811/1995/25 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.

секретаря: Підлужного В.І.,

з участю: представника апелянта - Деркач О.Р., представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, відновлення залишку коштів на рахунках та списання заборгованості, -

в с т а н о в и в:

В червні 2024 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд із позовом до Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про захист прав споживача, відновлення залишку коштів на рахунках та списання заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що є клієнткою Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк». 28 березня 2024 року щодо неї було вчинено протиправні дії внаслідок яких невстановлена особа (особи) шляхом несанкціонованого входу у її акаунт у додатку «Приват24» неправомірно заволоділа доступом до моїх банківських рахунків в АТ КБ «Приватбанк»: НОМЕР_1 та НОМЕР_2 . Після входу у додаток невстановлена особа (особи) здійснила дії спрямовані на протиправне заволодіння грошовими коштами, які знаходилися на її банківських рахунках, а саме здійснила ряд грошових переказів на невідомі банківські рахунки без її згоди, оформила послугу «Кредит готівкою» на суму 22 500 грн та послугу «Оплата частинами» на суму 74998 грн. Списання грошових коштів з рахунку НОМЕР_1 здійснювалося в період з 28.03.2024 року 19:01 по 29.03.2024 року 9:17. Всього було проведено 6 (шість) шахрайський фінансових операцій. Загалом з вказаного банківського рахунку проти її волі та без її дозволу було списано 106 232 грн. 36 коп., з яких 99 632 грн. 36 коп. кредитних коштів відповідно до встановленого банком кредитного ліміту та 6 600 грн. особистих грошових коштів. 3 рахунку НОМЕР_2 в період 28.03.2024 року з 19:05 по 19:23 було проведено 3 (три) шахрайські фінансові операції, у тому числі оформлення послуги «Кредит готівкою» на суму 22 500 грн, переказ на картку універсальну 6 600 грн., які в подальшому були з неї викрадені, та переказ на невідомий рахунок 28 140 грн. 30.04.2022 року ПрАТ «СК «Універсальна» звернулась з вимогою про надання письмових пояснень щодо обставин викрадення грошових коштів. Після розгляду моєї відповіді страхова компанія визнала факт списання коштів страховим випадком та компенсувала 25 000 грн. на банківський рахунок НОМЕР_2 . У зв?язку з цим розмір компенсації за несанкціоноване списання грошових коштів, який підлягає стягненню з AT КБ «ПриватБанк» та зарахуванню на її банківський рахунок НОМЕР_2 становить 3140 грн. Сума заподіяних збитків внаслідок протиправного списання грошових коштів з моїх банківських рахунків становить 109 372 грн. 36 коп. Про вищеописані шахрайські операції дізналась коли отримала повідомлення від АТ КБ «ПриватБанк» на свою електронну пошту, при цьому електронні листи побачила вже після списання грошових коштів. У електронних листах вказувалося про нетиповий вхід у акаунт Приват24 та оформлення послуги «Кредит готівкою». 3 метою належного розслідування шахрайських дій 02.04.2024 року вона подала заяву про вчинення кримінального правопорушення. На даний момент триває досудове розслідування щодо встановлення обставин вчиненого щодо неї злочину передбаченого ч.4 ст.185 Кримінального кодексу України, що підтверджується витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000289 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 02.04.2024 року. Крім того, 11.05.2024 року АТ КБ «ПриватБанк» на її запит надав виписку по картці рахунку НОМЕР_3 від 11.05.2024 року за період 27.03.2024 року - 11.05.2024 року та виписку по договору кредиту №3786 від 28.03.2024 року за період 28.03.2024 року - 28.03.2024 року, у зв`язку з чим дізналась, що невстановленою особою (особами) 28.03.2024 року було оформлено послугу «Оплата частинами» відповідно до договору №3906. Сума договору становить 74998 грн., яка поділена на 18 щомісячних платежів. Грошові кошти в розмірі 74998 грн. були використані для здійснення покупки у магазини «Comfy». Станом на сьогодні внаслідок шахрайських дій було здійснено оплату лише за 1 місяць у розмірі 4 166,56 грн. Решта суми у розмірі 70 831,44 знаходиться у заборгованості і відповідно до позиції АТ КБ «ПриватБанк» підлягає списанню з її банківського рахунку. Зазначила, що вона не була проінформована про здійснення вказаної фінансової операції та не надавали на неї згоди. Оформлення послуги «Оплата частинами» відбулося проти її волі внаслідок вчинених шахрайських дій. Вона не володіє інформацією, який саме товар було придбано невстановленими особами та про місце його знаходження. 15.05.2024 року у зв`язку з вказаними несанкціонованими операціями звернулась із заявою про вчинення кримінального правопорушення до відділу поліції №2 Львівського РУП №2 ГУНП у Львівській області. Інформація про оформлення послуги «Оплата частинами» та списання у зв`язку з цим грошових коштів була долучено до матеріалів кримінального провадження № 0000289 від 04.04.2024 року. Враховуючи вищенаведене, просить позов задоволити.

Оскаржуваним рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року позов задоволено.

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» (місце знаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) відновити залишок особистих та кредитних коштів на рахунку ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) № НОМЕР_5 до стану, у якому він перебував перед виконанням несанкціонованих операцій 28.03.2024 та 29.03.2024 року, тобто станом на 27.03.2024 року.

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» (місце знаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) відновити залишок особистих коштів на банківському рахунку ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 ) № НОМЕР_2 у розмірі 3140 грн. 00 коп.

Зобов`язано АТ КБ «ПриватБанк» (місце знаходження: м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, ) скасувати відсотки, пеню (штрафні санкції), які виникли у зв`язку зі здійсненням несанкціонованих фінансових операцій по банківських рахунках № НОМЕР_5 та № НОМЕР_2 - 28.03.2024 та 29.03.2024 року та наявні на час набрання рішенням суду законної сили.

Рішення суду оскаржив представник акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» , в апеляційній скарзі покликається на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухвалене з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зокрема покликається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки тому, що платіж за 29.03.2024 року на суму 4 166,56 грн. - це обов`язковий відкладений платіж, який має пряме відношення до оформленого 28.03.2024 року 19:23:19 кредиту «Оплата частинами» реф. SAMDNWFC30, рахунок НОМЕР_6 на суму 74 998 грн. і є обов`язковим першим платежем на який не впливає блокування карти. Це пояснює списання коштів з картки після її блокування, яке мало місце 28.03.2024 р. Згідно виписки по карті, видаткові операції 28.03.2024 року по картці НОМЕР_7 реф. SAMDNWFC0 28.03.2024 року також здійснювались за допомогою Приват24 клієнта. Згідно даних програмних комплексів Банку всі описані вище видаткові операції здійснено на картку МоноБанку НОМЕР_9. Картка емітована іншим Банком, відтак, АТ КБ «ПриватБанк» позбавлений можливості з`ясувати особу користувача такої. Позивачка, як платник коштів за оспорюваними видатковими операціями вправі звернутись до PJSC MONOBANK та з`ясувати особу одержувачу переказаних з його карткового рахунку коштів та заявити вимоги до одержувача про повернення безпідставно отриманих коштів.

Звертає увагу суду на те, що суд першої інстанції не отримав від позивачки докази

відсутності її власної причетності до використання однієї Сім-карти із двох різних мобільних пристроїв шляхом звернення до Київстару, інформація якого є поза відома АТ КБ «ПриватБанк».

Також покликається на те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки суперечливим твердження представника позивачки та її доньки ОСОБА_3 . Так, представник позивачки вказував (дослівна цитата): "непоінформованість позивачки про оспорювані фінансові операції свідчать про заволодіння доступу до аккаунту ОСОБА_2 іншою особою". Але, якщо позивачка в день вчинення видаткових операцій за рахунком не поінформована про такі, то ж звідки інформацію про останні отримала її донька: "телефон матері зламали, отримали доступ до Приват24 і взяли кредит".

Слід спростувати твердження про те, що ОСОБА_2 була позбавлена можливості

здійснити дзвінок зі свого телефону, адже відбулося блокування ї CIM карти з номером НОМЕР_8 , що унеможливило дзвінки.

Просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Позивач ОСОБА_2 скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, у липні 2025 року подала відзив на апеляційну скаргу, де зазначила про законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, а вимоги скарги є безпідставними та не підтвердженими жодним доказом.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника апелянта - Деркач О.Р. на підтримання апеляційної скарги, представника позивача - ОСОБА_1 на заперечення апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що таку слід залишити без задоволення.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.

В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно п. п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 про захист прав споживача, відновлення залишку коштів на рахунках та списання заборгованості, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем після виявлення факту несанкціонованих фінансових операцій повідомлено банк, а в подальшому подано звернення про вчинення злочину за даними фактами, зважаючи на відсутність фактичних даних про те, що позивачка будь-якими діями чи бездіяльністю сприяла незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дала змогу ініціювати платіжні операції.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду зважаючи на наступне.

Судом встановлено, що у позивача ОСОБА_2 наявні відкриті банківські рахунки в АТ КБ «Приватбанк», а саме НОМЕР_1 та НОМЕР_2 .

Згідно листа-повідомлення, надісланого на адресу електронної пошти позивача 28.03.2024 о 18.57 год. відбувся нетиповий вхід у належний позивачу акаунт Приват24 з міста Павлоград.

Із відомостей про рух коштів по рахунках позивачки вбачається, що в період з 28.03.2024 року 19:01 по 29.03.2024 року 9:17 мали місце ряд трансакцій, зокрема, по рахунку НОМЕР_1 в період з 28.03.2024 року 19:01 по 29.03.2024 року 9:17 - 6 (шість) фінансових операцій, а саме переказ 99 632 грн. 36 коп. кредитний коштів, відповідно до встановленого банком кредитного ліміту та 6 600 грн. особистих коштів, та по рахунку НОМЕР_2 в період 28.03.2024 року з 19:05 по 19:23 було проведено 3 (три) фінансові операції, зокрема, оформлення послуги «Кредит готівкою» на суму 22 500 грн, переказ на картку позивачки «Універсальна» 6 600 грн., та переказ 28 140 грн.

Згідно дослідженого судом звукозапису розмови від 28.03.2024, вбачається, що донькою позивачки того дня о 20.29 год. повідомлено АТ «Приватбанк» про несанкціонований позивачкою вхід в додаток Приват24 та несанкціоновані фінансові операції та обумовлено заблокування операцій по належних позивачці рахунках.

Натомість в подальшому відповідачем було погоджено використання коштів за послугою «Оплата частинами», яка використана для здійснення покупки у магазини «Comfy» на суму 74 998 грн.

02 квітня 2024 року позивач ОСОБА_2 подала заяву про вчинення кримінального правопорушення та до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000289 внесено відомості про вчинення за даним фактом злочину передбаченого ч.4 ст.185 Кримінального кодексу України та здійснюється досудове розслідування.

За змістом статей 316-320, 321, 328 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності.

За приписами ч. 1 ст. 1066 ЦК України за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з частиною третьою цієї статті, Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші,не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Відповідно до ч. 3 ст. 1068 ЦК України банк зобов`язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Нормою частини першої статті 1071 ЦК України передбачено, що банк може списувати кошти з рахунка на підставі розпорядження клієнта.

Положенням ст. 1073 ЦК України встановлено, що у випадку несвоєчасного зарахування коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, сплатити відсотки та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом.

Відповідальність надавачів платіжних послуг під час виконання платіжних операцій передбачена статтею 86 Закону України «Про платіжні послуги».

Так, згідно з частиною першою цієї статті, надавач платіжних послуг несе відповідальність перед користувачами за невиконання або неналежне виконання платіжних операцій відповідно до закону та умов укладених між ними договорів, якщо не доведе, що платіжні операції виконані цим надавачем платіжних послуг належним чином.

Надавачі платіжних послуг несуть відповідальність, визначену цим Законом, за виконання помилкової, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків (частина 2 статті).

Користувачі мають право на відшкодування в судовому порядку шкоди, заподіяної надавачем платіжних послуг внаслідок помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків.

Надавач платіжних послуг у разі виконання помилкової, неналежної, неакцептованої платіжної операції або виконання платіжної операції з порушенням установлених цим Законом строків зобов`язаний на запит користувача, якого він обслуговує, невідкладно вжити заходів для отримання всієї наявної у надавача платіжних послуг інформації про платіжну операцію та надати її користувачу без стягнення плати.

Згідно з частиною восьмою цієї статті, надавачі платіжних послуг несуть відповідальність перед користувачами за помилкові платіжні операції, у тому числі за виконання помилкової платіжної операції на рахунок неналежного отримувача, помилкової платіжної операції з рахунку неналежного платника, платіжної операції з рахунку платника без законних підстав або внаслідок інших помилок надавача платіжних послуг.

Частиною 12 цієї статті передбачено, що надавачі платіжних послуг, що обслуговують платників, несуть перед ними відповідальність за неакцептованими платіжними операціями. У разі виконання неакцептованої платіжної операції надавач платіжних послуг зобов`язаний негайно після виявлення факту виконання неакцептованої платіжної операції або після отримання повідомлення платника (залежно від того, що відбувалося раніше) повернути за рахунок власних коштів суму неакцептованої платіжної операції на рахунок платника, а також сплатити йому пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день від дня списання з рахунку платника коштів за неакцептованою платіжною операцією до дня повернення коштів на рахунок платника. Надавач платіжних послуг зобов`язаний також відшкодувати платнику суму утриманої/сплаченої неналежним платником комісійної винагороди за виконану неакцептовану платіжну операцію (за наявності такої комісійної винагороди).

Частиною 12 статті 38 Закону України «Про платіжні послуги» встановлено, що електронний платіжний засіб, що використовується в платіжній системі, має відповідати вимогам щодо захисту інформації, передбаченим правилами платіжної системи, з урахуванням вимог цього Закону та нормативно-правових актів Національного банку України. Відповідно до частини 20 цієї статті, користувач, якому наданий електронний платіжний засіб, зобов`язаний не допускати використання електронного платіжного засобу особами, які не мають на це права; не повідомляти та іншим чином не розголошувати індивідуальну облікову інформацію та/або іншу інформацію, що дає змогу ініціювати платіжні операції.

Згідно зі статтею 67 цього Закону, надавачі платіжних послуг зобов`язані запровадити систему захисту інформації, що має забезпечувати безперервний захист інформації про виконання платіжних операцій та індивідуальної облікової інформації на всіх етапах її формування, обробки, передавання та зберігання.

Система захисту інформації має забезпечувати цілісність, конфіденційність, доступність та простежуваність інформації, що формується, обробляється, передається та зберігається під час виконання платіжних операцій, відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку України. Надавачі платіжних послуг зобов`язані виконувати встановлені законодавством вимоги щодо захисту інформації.

У разі виявлення порушень законодавства щодо захисту інформації, що містять ознаки вчинення злочину, надавачі платіжних послуг зобов`язані повідомити про це відповідні правоохоронні органи.

Працівники надавачів платіжних послуг зобов`язані виконувати вимоги законодавства щодо захисту інформації під час виконання платіжних операцій, зберігати таємницю надавача платіжних послуг (або іншу інформацію з обмеженим доступом) та підтримувати конфіденційність інформації, що використовується в системі захисту такої інформації, несуть відповідальність за неналежне використання та зберігання засобів захисту інформації, що використовуються під час виконання платіжних операцій, а також за розголошення персональних даних користувачів та інформації, що може бути віднесена до банківської таємниці чи таємниці надавача платіжних послуг, відповідно до законодавства.

Згідно з ч. 5 ст. 87 Закону України «Про платіжні послуги» до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації відповідно до статті 38 цього Закону ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на платника. З моменту повідомлення платником емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неакцептованих/неналежних платіжних операцій та відповідальність покладаються на емітента.

Аналогічна норма міститься в п.140 Положення про порядок емісії та еквайрингу платіжних інструментів, затвердженої Постановою Правління НБУ від 29 липня 2022 року № 164, згідно з якою до моменту повідомлення емітента про факт втрати платіжного інструменту та/або індивідуальної облікової інформації ризик збитків від виконання неналежних платіжних операцій та відповідальність за них покладаються на користувача.

За приписами ч. 3 ст. 1092 ЦК України якщо порушення банком правил розрахункових операцій спричинило помилковий переказ банком грошових коштів, банк несе відповідальність відповідно до цього Кодексу та закону.

Аналіз вказаних нормативно-правових актів, які є спеціальними для спірних правовідносин, дає підстави для висновку, що при здійсненні операцій з використанням електронних платіжних засобів відповідальність за безпеку здійснення переказу коштів покладається як на платника, так і на емітента (банк чи іншу установу), які зобов`язані вжити всіх заходів по нерозголошенню третім особам інформації, що дає змогу виконувати платіжні операції від імені платника з використанням електронного платіжного засобу.

Лише наявність обставин, які доводять, що користувач своїми діями чи бездіяльністю сприяв втраті, незаконному використанню ПІНу або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, є підставою для його цивільно-правової відповідальності.

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду України у постанові від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15 та Верховного Суду у постановах від 23 січня 2018 року у справі № 202/10128/14-ц, від 13 вересня 2019 року у справі № 501/4443/14-ц, від 20 листопада 2019 року у справі № 577/4224/16-ц, від 17 червня 2021 року у справі № 759/4025/19, від 16 серпня 2023 року у справі № 176/1445/22, від 11 вересня 2024 року у справі № 753/12781/23, від 01 листопада 2024 року у справі № 332/6036/23.

Колегія суддів, наголошує, що згідно з положеннями частини другої статті 614 ЦК України саме банк має довести відсутність своєї вини, а не перекладати це на клієнта банку, споживача послуг, що відповідає й вимогам Цивільно-процесуального кодексу України, які викладені вище.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що скаржником не доведено належними доказами того, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції та не доведено обставин, які безспірно свідчать про те, що відповідач своїми діями чи бездіяльністю сприяла втраті, незаконному використанню ПІН-коду або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції, які стали підставою для використання кредитних коштів на рахунку.

Списання грошових коштів з карткового рахунку ОСОБА_2 відбулося не за її розпорядженням і вона не повинна нести відповідальності за такі операції. Виявивши безпідставне списання (перекази, зняття) коштів, позивач повідомила про цей факт банк та звернулася до правоохоронних органів. Тоді як доводи представника відповідача про те, що позивачем було порушено Умови та правила надання банківських послуг, що призвело до несанкціонованого зняття коштів з її карткового рахунку, не беруться до уваги, вважаючи, що такі доводи ґрунтуються виключно на припущеннях та не мають доказового підтвердження.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином доводи апеляційної скарги не можуть бути прийняті до уваги, оскільки безспірний вплив та сприяння позивача на такі списання коштів та зняття їх з рахунку, відкритого на ім`я ОСОБА_2 , не доведені належними та допустимими доказами, а скаржником не надано до апеляційної скарги інших письмових доказів на спростування цього встановленого факту судом першої інстанції, з чим повністю погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, N 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, судам необхідно досліджувати кожний доказ, наданий сторонами, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 року № 2 «Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»), при цьому жодна із сторін не повинна бути поставлена судом у менш сприятливе становище, порівняно з іншою стороною, на чому наголошується у практиці Європейського суду з прав людини.

Так, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін як на одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції має бути залишено без змін.

Керуючись ст.ст. 374 ч. 1 п.1, 375, 381 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

у х в а л и в:

апеляційну скаргу акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк» - залишити без задоволення.

Рішення Сихівського районного суду м. Львова від 12 травня 2025 року - залишити без змін

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 11.02.2026 року.

Головуючий: Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.