ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 758/3512/24

провадження № 61-9564св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

третя особа - Липовецький відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Вінницькому районі Вінницької області міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Києва),

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 , на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року у складі судді Ларіонової Н. М. та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року у складі колегії суддів: Стрижеуса А. М., Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1, яка діє як законний представник (піклувальник) неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства.

Позов обґрунтовано тим, що 25 листопада 2007 року народилася ОСОБА_2 , матір`ю якої є ОСОБА_7 , а батьком - ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати дитини - ОСОБА_7 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року у справі № 758/11863/21 ОСОБА_3 було позбавлено батьківських прав відносно дочки - ОСОБА_2 .

Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 09 листопада 2022 року № 570 «Про захист прав та законних інтересів дітей» ОСОБА_2 надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Липовецької міської ради Вінницького району Вінницької області від 17 січня 2024 року № 17 ОСОБА_1 призначено піклувальником над ОСОБА_2 як дитиною, позбавленої батьківського піклування, та зобов`язано її вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів дитини.

Відповідач не є біологічним батьком дитини.

Наведені обставини стали приводом для звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства, оскільки неповнолітня ОСОБА_2 бажає в подальшому звернутися до суду з позовом до біологічного батька про визнання батьківства.

У зв`язку з цим позивачка просила суд виключити з актового запису № 608 від 07 грудня 2007 року про народження дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , складеного Новоград-Волинським міськрайонним управлінням юстиції Житомирської області, відомості про особу - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як батька дитини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 рокуу задоволенні позову відмолено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив із того, що чинним законодавством не визначено право вимоги на внесення змін до актового запису про народження дитини (про оспорювання батьківства) для її піклувальників.

При цьому суд встановив, що мати неповнолітньої ОСОБА_2 померла, а її батько з позовом про оспорювання свого батьківства не звертався.

При таких обставинах суд вважав, що оскільки позовні вимоги піклувальника неповнолітньої ОСОБА_2 - ОСОБА_1 не засновані на законі, тому в їх задоволенні слід відмовити.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Щавінського К. С. звернулась до суду з апеляційною скаргою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 , подану адвокатом Щавінським К. С., залишено без задоволення, а заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

11 березня 2025 року ОСОБА_1 , як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 , в особі представника - адвоката Щавінського К. С. подала до Верховного Суду касаційну скаргу на заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року.

В касаційній скарзі заявник просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанцій з порушенням норм матеріального та процесуального права, без повного дослідження усіх доказів та обставин, що мають значення для справи, а також відсутністю правового висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Доводи інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог касаційної скарги, відзиву на касаційну скаргу до касаційного суду не направили.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 11 серпня 2025 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

25 серпня 2025 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Фактичні обставини справи

Встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого 20грудня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_2 - ОСОБА_7 , що підтверджено копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 , виданого 10 серпня 2020 року Новоград-Волинським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис 458.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року у справі № 758/11863/21 за позовом виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області в особі органу опіки і піклування позбавлено ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Вказане судове рішення набрало законної сили 01 серпня 2022 року та є чинним.

Рішенням виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради Житомирської області від 09 листопада 2022 року № 570 «Про захист прав та законних інтересів дітей» надано ОСОБА_2 статус дитини позбавленої батьківського піклування.

Рішенням виконавчого комітету Липовецької міської ради у Вінницькому районі Вінницької області від 17 січня 2024 року № 17 призначено ОСОБА_1 піклувальником над дитиною, позбавленою батьківського піклування, - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та зобов`язано її вживати заходів щодо захисту цивільних прав, інтересів.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення не відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 121 Сімейного кодексу України (далі - СК України) права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, відповідно до частини першої статті 122 СК України, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини.

Відповідно до статті 133 СК України якщо дитина народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини.

У справі, яка переглядається, судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_7 перебували у зареєстрованому шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_5 народилася ОСОБА_2 .

При народженні батьком ОСОБА_2 було записано відповідача ОСОБА_3 , що підтверджується актовим записом про народження № 608 від 07 грудня 2007 року, де зазначено, що підставою запису відомостей про батька є актовий запис про шлюб № 477 від 25грудня 1996 рокупо Києво-Святошинському р/в РАЦС м. Боярка.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати ОСОБА_2 - ОСОБА_7 .

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 01 липня 2022 року у справі № 758/11863/21 ОСОБА_3 позбавлено батьківських прав відносно ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням виконавчого комітету Липовецької міської ради у Вінницькому районі Вінницької області від 17 січня 2024 року № 17 призначено ОСОБА_1 піклувальником над дитиною, позбавленою батьківського піклування, - ОСОБА_2 та зобов`язано її вживати заходів щодо захисту цивільних прав, інтересів цієї дитини.

У березні 2024 року ОСОБА_1 , яка діє як законний представник (піклувальник) неповнолітньої ОСОБА_2 , звернулась до суду з позовом до ОСОБА_3 про оспорювання батьківства, в якому просить виключити з актового запису № 608 від 07 грудня 2007 року про народження дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відомості про особу - ОСОБА_3 як батька дитини, посилаючись на те, що відповідач не є біологічним батьком дитини.

Станом на час подання вказаного позову у провадженні Подільського районного суду м. Києва знаходився позов ОСОБА_11 (який вважав себе біологічним батьком ОСОБА_2 ) до ОСОБА_3 , третя особа - Служба у справах дітей Липовецької районної державної адміністрації Вінницької області, про визнання батьківства (справа № 758/14855/23). У вказаному позові ОСОБА_11 просив суд визнати його батьком дитини - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що чинним законодавством не визначено право вимоги на внесення змін до актового запису про народження дитини (про оспорювання батьківства) для її піклувальників.

З такими висновками судів попередніх інстанцій колегія суддів Верховного Суду не погоджується з наступних підстав.

Питання щодо осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про оспорювання батьківства, врегульовані статтями 136-138 СК України.

Так, відповідно до статті 136 СК України, особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.Оспорювання батьківства неможливе у разі смерті дитини.Не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. До вимоги чоловіка про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини позовна давність не застосовується.

При цьому статтею 137 СК України встановлено, що у разі смерті того, хто записаний батьком дитини, оспорити його батьківство мають право його спадкоємці.

Водночас, згідно із статтею 138 СК України, жінка, яка народила дитину у шлюбі, має право оспорити батьківство свого чоловіка, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька дитини з актового запису про народження дитини. Вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. До вимоги матері про внесення змін до актового запису про народження дитини встановлюється позовна давність в один рік, яка починається від дня реєстрації народження дитини.

Системний аналіз зазначених норм права дозволяє дійти до висновку, що оспорити батьківство мають право особа, яка записана батьком дитини в Книзі реєстрації народжень (стаття 136 СК України), його спадкоємці (стаття 137 СК України), а також жінка, котра народила дитину в шлюбі (стаття 138 СК України), звернувшись до суду із відповідним позовом.

Предметом доказування в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною. У разі доведеності цієї обставини суд постановляє рішення про виключення оспорюваних відомостей з актового запису про народження дитини.

Разом із тим, статтею 129 СК України передбачено фактичне оспорювання батьківства чоловіка матері дитини особою, яка вважає себе батьком дитини, шляхом пред`явлення позову про визнання свого батьківства.

При таких обставинах, з точку зору формального підходу, чиннезаконодавство України не містить норми, якими прямо передбачено право піклувальника або безпосередньо дитини на пред`явлення позову про оспорювання батьківства щодо цієї дитини.

Разом із тим, статтею 55 Конституції України кожному гарантується право на судовий захист, а відповідно до етапі 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право має бути забезпечене справедливими судовими процедурами.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року).

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

При цьому розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 (провадження № 14-182цс21), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц (провадження № 61-28728св18).

Загальні засади (принципи) приватного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, у першу чергу, акти сімейного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах сімейного законодавства (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 січня 2021 року в справі № 758/10761/13-ц (провадження № 61-19815сво19)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту. (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

У доктрині процесуального права позови про визнання поділяються на позитивні та негативні.

По своїй суті позов про оспорювання батьківства є негативним, в якому позивач стверджує, що певний чоловік не є батьком дитини. В такому разі за допомогою цього позову відбувається захист приватного інтересу позивача.

До близьких за змістом висновків дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 липня 2023 рокуу справі № 461/3122/19(провадження № 61-10148сво22).

У СК України є прогалина та відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин для випадку, коли жінка, яка народила дитину у шлюбі та, відповідно до статті138 СК України,мала право оспорити батьківство свого чоловіка щодо цієї дитини, померла до досягнення дитиною повноліття, а особа, яка записана батьком дитини, позбавлена батьківських прав і передбачене статтею 136 СК України право оспорити своє батьківство не використовує.

У відповідності до частини десятої статті 7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист.

Водночас частиною першою статті 18 СК України визначено, що кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

При цьому частиною четвертою статті 152 СК України встановлено, що дитина має право звернутися за захистом своїх прав та інтересів безпосередньо до суду, якщо вона досягла чотирнадцяти років.

У практиці ЄСПЛ сформовані ключові позиції, що мають вагоме значення для вирішення цієї справи.

Так, у справі «Odievre v. France», в якій предметом розгляду був позов про встановлення материнства, ЄСПЛ зазначив, що «метою заявниці є не поставити під сумнів її стосунки з прийомними батьками, а з`ясувати обставини, за яких вона народилася та була покинута, включаючи особу її біологічних батьків та братів. З цієї причини він вважає за необхідне розглянути справу з точки зору приватного, а не сімейного життя, оскільки вимога заявниці мати право, в ім`я біологічної правди, знати свою особисту історію грунтується на її нездатності отримати доступ до інформації про своє походження та пов`язаних з ним ідентифікаційних даних. У зв`язку з цим Суд повторює, що «стаття 8 захищає право на ідентичність та особистісний розвиток, а також право встановлювати та розвивати стосунки з іншими людьми та зовнішнім світом. ... Збереження психічної стабільності є в цьому контексті невід`ємною передумовою для ефективного здійснення права на повагу до приватного життя» (див. Bcnsaid проти Сполученого Королівства, № 44599/98, § 47, ECHR 2001-1). Питання, що стосуються особистого розвитку, включають деталі ідентичності особи як людської істоти та життєво важливий інтерес, що захищається Конвенцією, щодо отримання інформації, необхідної для з`ясування істини щодо важливих аспектів особистої ідентичності особи, таких як особа батьків (див. Mikulic v. Croatia, no. 53176/99, §§ 54 та 64, ECHR 2002-1). Народження, і зокрема обставини, за яких народжується дитина, є частиною приватного життя дитини, а згодом і дорослої особи, гарантованого статтею 8 Конвенції».

Крім того, у справі «Гаскін проти Сполученого Королівства» (рішення від 07 липня 1989 року) ЄСПЛпостановив, що повага до приватного життя вимагає, щоб кожен мав можливість встановити деталі своєї ідентичності як окремої людської істоти, що право особи на таку інформацію є важливим через її формувальні наслідки для її особистості.

ЄСПЛ у справі «Novotny v. the Czech Republic» також зазначив, що«ситуація, в якій допускається перевага правової презумпції над біологічною реальністю, може бути несумісною з обов`язком забезпечити ефективну «повагу» до приватного та сімейного життя, навіть з урахуванням меж розсуду, наданих державам».

У відповідності до частин першої, четвертої статті 69 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) піклувальник над неповнолітньою особою зобов`язаний дбати про створення для неї необхідних побутових умов, про її виховання, навчання та розвиток. Піклувальник зобов`язаний вживати заходів щодо захисту цивільних прав та інтересів підопічного.

Якщо дитина або особа, дієздатність якої обмежена, не може самостійно здійснювати свої права, ці права здійснюють батьки, опікун або самі ці особи за допомогою батьків чи піклувальника (частина друга статті 14 СК України).

Очевидно, що у справі, яка є предметом касаційного розгляду, позбавлення дитини, яка досягла чотирнадцяти років, або її піклувальника (як єдиного законного представника) права ініціювати позов про оспорювання батьківства суперечить принципу розумності та справедливості.

Законодавець визначив порядок усунення прогалин в сімейному праві, оскільки навіть найдосконаліша система права не може охопити всю різноманітність суспільних відносин, які потребують правового регулювання.

У відповідності до статті 8 ЦК України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).

Водночас статтею 10 СК України встановлено, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права).

Умовами застосування аналогії закону є те, що: відносини, до яких застосовується аналогія, охоплюються предметом сімейно-правового регулювання (статті 1, 2 СК України); наявність прогалини в їх регулюванні (прогалини в праві); відсутній регулятор, який визначав би правило поведінки учасників сімейних відносин (норми законодавства або договору); існує норма, що регулює подібні за змістом відносини; застосування аналогії закону не повинно суперечити суті цих відносин (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 31 липня 2023 року у справі № 461/3122/19(провадження № 61-10148сво22)).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України).

При таких обставинах, виходячи з принципу верховенства права, приймаючи до уваги положення норм міжнародного права, загальні засади та принципи цивільного та сімейногоправа України, можливість застосування аналогії закону та аналогії права в цивільному судочинстві, колегія суддів Верховного Суду вважає, що дитина, яка досягла чотирнадцяти років, має право самостійно ініціювати позов про оспорювання батьківства щодо неї у разі якщо мати, яка її народила у шлюбі, померла, а особа, яка записана батьком дитини (чоловік її матері), своє батьківство не оспорює та позбавлена батьківських прав.

Разом із тим, якщо дитина, яка досягла чотирнадцяти років, самостійно не ініціює позов про оспорювання батьківства при зазначених вище обставинах, її піклувальник як єдиний законний представник також має право на звернення до суду з таким позовом в інтересах цієї дитини.

На вказане суди належної уваги не звернули та дійшли передчасного висновку про відмову у позові з підстав того, що чинним законодавством не визначено право вимоги на оспорювання батьківства для піклувальників дитини, яка досягла чотирнадцяти років.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

У пункті 1 частини третьої статті 411 ЦПК України визначено, що підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

За викладених обставин оскаржувані судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи для нового розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє як законний представник неповнолітньої ОСОБА_2 , задовольнити.

Заочне рішення Подільського районного суду м. Києва від 26 лютого 2025 року та постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2025 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов