Справа № 571/3251/25
Провадження № 2/571/58/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2026 року с-ще Рокитне

Рокитнівський районний суд Рівненської області

в складі:головуючої судді Качмар М.Я.,

за участю: секретаря судового засідання Качановської О.Ф.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача адвоката Тележинського О.С. (в режимі відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селище Рокитне цивільну справу за позовом адвоката Тележинського Олега Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Рокитнівської селищної ради про позбавлення батьківських прав,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Тележинський О.С., звернувся в суд з позовом до відповідачки ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

Позовна заява мотивована тим, що між сторонами був зареєстрований шлюб. Від спільного шлюбу мають двох неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та двох малолітніх дітей - ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Рокитнівський районний суд Рівненської області від 25 жовтня 2022 року стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 14 жовтня 2022 року до досягнення дітьми повноліття.

Рішенням Рокитнівського районного суду Рівненської області від 29 грудня 2022 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 розірваний.

Відповідач ОСОБА_2 фактичної участі у вихованні трьох дітей не приймає. Наприкінці 2023 року вона виїхала до Республіки Польща. При цьому діти - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишились проживати разом з позивачем за вищевказаною адресою. Позивач на сьогоднішній день сам займається вихованням та утриманням дітей.

Ухвалою суду від 14 листопада 2025 року, позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою суду від 08 грудня 2025 року, підготовче провадження закрито та здійснено перехід до судового розгляду по суті. Одночасно ухвалою зобов`язано Орган опіки та піклування Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області надати відповідно до ч.5 ст.19 Сімейного кодексу України висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьківських прав відносно дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Постановлено також витребувати у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону (виїзд за межі України) стосовно громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також зазначити інформацію щодо її повернення на територію України.

Позивач ОСОБА_1 у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Додатково пояснив, що колишня дружина проживає з наймолодшою дочкою у Республіці Польща, де саме він не знає. Дітьми не цікавиться, не займається їх вихованням, тому просить позовні вимоги задовольнити.

Представник позивача адвокат Тележинський О.С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив суд задоволити позовну заяву в повному обсязі, позбавити відповідачку батьківських прав відносно трьох старших дітей, які проживають з батьком.

Відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася. Хоча належним чином повідомлялася про час, дату і місце проведення судових засідань, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. До суду через канцелярію подано заяву про розгляд справи без їх участі. Діючи в інтересах дітей, просять прийняти рішення на розсуд суду. Висновку щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківський прав не надходило.

Суд, заслухавши пояснення сторін, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи приходить до таких висновків.

Згідно частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За положеннями частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 є матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.6-8).

Як вбачається із долученої до позовної заяви довідки Рокитнівський селищної ради про склад сім`ї, ОСОБА_1 , який є позивачем по справі, проживає разом з трьома дітьми: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , усі зареєстровані за адресою АДРЕСА_1 . (а.с.11)

Органом опіки та піклування не надано висновок про доцільність позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав щодо дітей. Однак при вивченні документів з даного питання встановлено наступне.

У клопотанні Органу опіки та піклування зазначено, що телефон вказаний у позовній заяві є недіючим, зв`язатися з матір`ю дітей Орган опіки та піклування не зміг. Батько дітей проживає з трьома дітьми у новому будинку, загрози дітям немає. Також з`ясовано, що участі у вихованні меншої дочки позивач не приймає, пояснює тим, що не знає де вони знаходяться.( а.с.94)

Ухвалою суду від 08 грудня 2025 року було витребувано у Державної прикордонної служби України інформацію про перетин державного кордону (виїзд за межі України) стосовно громадянки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , а також зазначити інформацію щодо її повернення на територію України.

Як вбачається із листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 16.12.2025 року, відомості щодо перетинання державного кордону України, лінії розмежування з тимчасово окупованою територією України громадянкою України ОСОБА_7 , у період з 01.01.2022 по 15.12.2025, не виявлено (а.с.48).

Під час судового розгляду була допитана свідок ОСОБА_8 , яка розповіла, що позивач та відповідач є батьками дітей. Після лютого 2022 року відповідачка виїхала до Польщі. На даний час відповідачка будує інше життя та не цікавиться інтересами трьох дітей, не виконує обов`язків по їхньому вихованню. Батько проживає разом з трьома дітьми та займається їхнім вихованням самостійно.

Під час судового розгляду була допитана свідок ОСОБА_9 , яка повідомила суду, що позивач проживає з трьома дітьми, самостійно їх виховує, мати не цікавиться ними, зловживає спиртними напоями. На її думку, доцільно позбавити відповідачку батьківських прав.

Під час судового розгляду судом було заслухано думку дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в присутності законного представника та психолога ОСОБА_10 , які підтвердили, кожен окремо, що проживають разом з батьком, з матір`ю не спілкуються, вона не цікавиться їхнім життям, просили суд позбавити матір батьківських прав.

Між сторонами виникли спірні правовідносини щодо виконання обов`язків по вихованню дитини, які регулюються нормами Сімейного кодексу України.

Відповідно до частини 3 статті 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про охорону дитинства").

Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина 1 статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Положеннями частини 7 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини 2 статті 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно з частиною 1 статті 152 Сімейного кодексу України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 статті 155 Сімейного кодексу України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 Сімейного кодексу України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно частини 2 статті 166 Сімейного кодексу України, особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини.

Згідно зі статтею 166 Сімейного кодексу України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Вказані правові висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25 січня 2023 року у справі № 462/4705/19.

Таким чином, при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько чи мати ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і такі засоби впливу виявилися безрезультатними.

Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20, від 03 серпня 2022 року у справі №306/7/20, від 07 грудня 2022 року у справі №562/2695/20, від 11 січня 2023 року у справі №461/7447/17, від 07 лютого 2024 року у справі №455/307/22.

Також, Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови від 28 лютого 2024 року у справі №303/4697/22, від 12 лютого 2024 року у справі №202/1931/22 та інші).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України).

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком).

Європейський суд з прав людини, практика якого відповідно до частини 4 статті 10 Цивільного процесуального кодексу України та статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі за заявою "MAMCHUR v. UKRAINE", № 10383/09, § 100).

Якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. При ухваленні рішення про відібрання дитини від батьків може виникнути необхідність врахування низки чинників. Можливо, потрібно буде з`ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров`я. З іншого боку, той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (рішення від 18 грудня 2008 року у справі за заявою "Saviny v. Ukraine", № 39948/06, § 50).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення від 07 грудня 2006 року у справі за заявою "HANT v. UKRAINЕ",№ 31111/04, § 54).

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Досліджені судом докази дійсно підтверджують обставини проживання дітей сторін по справі з батьком, утримання батьком дитини та виконання ним батьківських обов`язків щодо них, а також окреме від останніх проживання матері.

Водночас позивачем не доведено, що поведінка відповідачки відносно дітей є свідомим нехтуванням нею своїми батьківськими обов`язками, а не збіг життєвих обставин, які склалися навколо неї, а також те, що факти ухилення матері від виконання обов`язків мають абсолютний та незворотній характер.

Судом не встановлено таких обставин, які б на даний час беззаперечно свідчили про неможливість перегляду відповідачкою своїх життєвих цінностей, зміни ставлення до покладених на неї обов`язків по вихованню дітей, відновлення необхідних зв`язків з ними.

Наведені факти в обґрунтування заявленого позову без наведення дійсних причин тих чи інших дій чи бездіяльності, вчинених відповідачкою по її ухиленню від виконання батьківських обов`язків, на думку суду, не підтверджують свідоме ухилення матері від виконання обов`язків по вихованню дітей, так як з них не прослідковується усвідомлений намір відповідачки допускати таку бездіяльність чи певні дії по відношенню до дітей з метою припинення виконання нею батьківських обов`язків.

Під час розгляду даної справи суду достовірно не вдалося з`ясувати дійсні причини бездіяльності відповідачки по невиконанню нею її батьківських обов`язків через не з`ясування певних відомостей від самої ОСОБА_2 , а отримані відомості від сторони позивача та наявні у справі письмові докази не містили усіх необхідних даних.

Крім того, органом опіки та піклування не надано висновок про доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав щодо дітей.

Суд наголошує, що втручання держави у сімейне життя шляхом позбавлення батьківських прав має бути виправданим наявністю гострої соціальної необхідності. У цій справі така необхідність відсутня з огляду на те, що діти проживають в безпечному середовищі разом з батьком, який забезпечує їх всім необхідним. Відсутність матері у житті дітей, хоч і є негативним фактором, однак на цьому етапі не створює прямої загрози життю чи здоров`ю дітям, яка б вимагала негайного розриву сімейних зв`язків.

Необхідність у позбавленні батьківських прав виникає тоді, коли подальше збереження батьківських прав суперечить інтересам дитини настільки, що завдає їй реальної шкоди. У цій справі поведінка матері характеризується пасивною бездіяльністю та самоусуненням, а не активними шкідливими діями по відношенню до дітей (насильство, жорстоке поводження, втягнення у злочинну діяльність тощо). За таких обставин, застосування крайнього заходу впливу є непропорційним до характеру порушення, оскільки потенціал для виправлення поведінки відповідачки ще не вичерпано.

Позивачем не доведено та не надано суду доказів, в чому полягає захист інтересів дітей шляхом позбавлення матері батьківських прав.

Суд критично оцінює наведені позивачем доводи як безумовну підставу для позбавлення батьківських прав, так як розірвання сімейних зв`язків є невиправданим без попередньої спроби корекції поведінки матері.

На думку суду, позбавлення матері на будь-який зв`язок з дітьми, є крайнім заходом, який не може бути виправдано виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї. Таке рішення надасть можливість відповідачці змінити свою поведінку, яка перешкоджає належному забезпеченню та вихованню дітей, а дітям - зберегти свої родинні зв`язки, реалізувати природне право на батьківське піклування та підтримку.

Невиконання рішення суду про стягнення з неї аліментів на користь дітей не є підставою для позбавлення батьківських прав.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі №638/16622/17, сам по собі факт заборгованості зі сплати аліментів не може бути підставою для позбавлення особи батьківських прав, оскільки не є підтвердженням ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини, свідомого нехтування своїми обов`язками.

Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позов є необґрунтованим і в його задоволенні слід відмовити, але необхідно попередити відповідачку про зміну свого ставлення до виховання дітей, що буде відповідати забезпеченню «якнайкращих інтересів дитини».

Керуючись ст. ст. 10, 12, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263, 265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

у задоволені позовних вимог адвоката Тележинського Олега Сергійовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки та піклування Рокитнівської селищної ради про позбавлення батьківських прав відмовити.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання обов`язків по вихованню і утриманню дітей та покласти на орган опіки та піклування Рокитнівської селищної ради Сарненського району Рівненської області контроль за виконанням батьківських обов`язків відповідачкою.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Рівненського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне найменування учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП відмова, паспорт НОМЕР_1 , виданий 22.01.2021, орган, що видав 5625.

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , останнє відоме зареєстроване місце проживання АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Третя особа: орган опіки та піклування Рокитнівської селищної ради, , місце знаходження вул. Незалежності, 13, с-ще Рокитне, Сарненського району Рівненської області.

Повний текст рішення складено 13 лютого 2026 року.

Суддя М.Я.Качмар