КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 лютого 2026 року

м. Київ

провадження № 22-ц/824/1269/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач),

суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Таращанського районного суду Київської області у складі судді Разгуляєвої О. В.

від 12 травня 2025 року

у цивільній справі № 379/478/25 Таращанського районного суду Київської області

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за договором,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2025 року ТОВ «Юніт Капітал» звернулось в суд з вказаним позовом в якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором та судові витрати. В обґрунтування позову позивач вказував, що 25.11.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та відповідачем укладено електронний договір № 7307462 про надання споживчого кредиту. Первісний кредитор виконав свої зобов`язання перед відповідачем в повному обсязі, перерахувавши на картковий рахунок грошові кошти в сумі 6 000 грн. Згідно із додатковою угодою до договору № 7307462 від 30.11.2023, відповідачці було збільшено суму кредиту на 2 000 грн. Загальний розмір кредиту становить 8 000 грн. Відповідачка не виконала свої зобов`язання за кредитним договором у зв`язку з чим виникла заборгованість у розмірі 22 168 грн 80 коп., яка складається із: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 8 000 грн та заборгованості за процентами від суми позики в розмірі 14 168 грн 80 коп.

В подальшому, 23.10.2024 ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали договір факторингу № 23.10/24-Ф, згідно умов якого право грошової вимоги до відповідачки перейшло до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс». 20.01.2025 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та позивач уклали договір факторингу № 20/01/2025-01 згідно умов якого позивач набув права грошової вимоги до відповідачки на загальну суму 22 168 грн 80 грн.

Посилаючись на те, що ОСОБА_1 не виконала свого зобов`язання та не здійснила жодного платежу для погашення існуючої заборгованості, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» заборгованість за договором № 7307462 від 25.11.2023 в розмірі 22 168 грн 80 коп., з яких: 8 000,00 грн - заборгованість за тілом позики та 14 168 грн - заборгованості за процентами від суми позики.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» 2 422 грн 40 коп. судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Юніт Капітал» 2 000,00 грн витрат на професійну правову допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Зазначає, що жодних кредитних договорів у електронному вигляді не укладала, реєстрацію в інформаційно-телекомунікаційній системі не проходила та особистий кабінет не створювала. Звертає увагу на те, що матеріали справи не містять доказів надсилання на її адресу електронної пошти чи номеру мобільного телефону одноразових ідентифікаторів для підписання договору. Стверджує, що вказаний у документах номер телефону їй не належить, а вона використовує інший абонентський номер. Посилається на правову позицію Верховного Суду від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, згідно з якою для укладення електронного договору необхідна ідентифікація особи та використання електронного підпису. Апелянт вказує, що розрахунок заборгованості не є первинним документом і не може бути належним доказом існування боргу без виписок за рахунками (правовий висновок у постанові Верховного Суду від 09.08.2023 у справі № 266/4900/21). Крім того, заперечує факт відступлення права вимоги, оскільки в матеріалах справи відсутні належні докази оплати за договорами факторингу. Наголошує, що надані витяги з реєстрів боржників не є належними копіями оригінальних документів у розумінні статті 95 ЦПК України (постанова Верховного Суду від 21.07.2021 у справі № 334/6972/17). Також вважає розмір витрат на правничу допомогу неспівмірним і необґрунтованим через відсутність доказів їх оплати.

У поданому відзиві на апеляційну скаргу Тараненко А. І., в інтересах ТОВ «Юніт Капітал», просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, посилаючись на безпідставність її доводів, а рішення суду залишити без змін вважаючи його законним. Зазначає, що кредитний договір укладений у повній відповідності до Закону України «Про електронну комерцію» шляхом використання одноразового ідентифікатора A3390, що прирівнюється до власноручного підпису. Наголошує, що відповідач добровільно пройшла процедуру ідентифікації та верифікації на сайті, підтвердивши згоду з умовами кредитування. Вказує, що наявність електронних підписів сторін підтверджує їх волю та прийняття умов договору, що узгоджується з практикою Верховного Суду у справі № 243/6552/20. Стверджує, що перехід права вимоги відбувся на підставі належно оформлених договорів факторингу та актів прийому-передачі реєстрів боржників. Зауважує, що факт оплати за договором факторингу не є обов`язковою умовою для переходу права вимоги до нового кредитора, якщо інше не передбачено самим договором (постанова Верховного Суду від 02.11.2021 у справі № 905/306/17). Пояснює, що надання повних реєстрів неможливе через необхідність захисту персональних даних інших боржників, тому витяги є належними доказами. Щодо витрат на правничу допомогу, вважає їх реальними та підтвердженими наданими документами незалежно від факту їх фактичної сплати на момент розгляду справи (постанова Верховного Суду у справі № 178/1522/18).

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже розгляд даної справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги на рішення суду від 12.05.2025 в порядку письмового провадження без виклику учасників справи, що підтверджується звітами про доставку копії ухвали про відкриття апеляційного провадження до електронного кабінету відповідача та до електронного кабінету позивача.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом встановлено, що 25.11.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено електронний договір № 7307462 про надання споживчого кредиту.

Кредитний договір укладено відповідно до правил надання коштів у позику, зокрема на умовах фінансового кредиту, встановлених ТОВ «Авентус Україна» та оприлюднених у вільному доступі на офіційному веб-сайті товариства.

Датою укладення договору є дата одержання товариством електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції (оферти). Електронний підпис одноразовий ідентифікатор А3390 введено 25.11.2023 о 12:08:07. Таким чином, сторонами погоджено всі істотні умови щодо суми і строку кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами, розміру і типу процентної ставки.

Відповідно до п. 1.2 кредитного договору товариство мало зобов`язання надати відповідачу грошові кошти, а відповідач зобов`язався одержати та повернути кошти кредиту, сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором.

Згідно п. 1.3 кредитного договору сума кредиту складає 6 000 грн (а.с. 55-63).

Згідно п. 1.4 кредитного договору строк кредиту становить 360 днів зі сплатою процентів кожні 30 днів.

Відповідно до п. 1.5 кредитного договору тип процентної ставки фіксована та становить 1.99% в день користування (стандартна процентна ставка), яка застосовується в межах строку кредиту.

25.11.2023 товариство ініціювало переказ коштів за кредитним договором в сумі 6 000 грн шляхом безготівкового зарахування на платіжну картку, маска картки № НОМЕР_1 , що підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК» № 20241113-1/1 від 13.11.2024 (а.с. 82 на звороті - 83).

30.11.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «Авентус Україна» укладено додаткову угоду до договору № 7307462 про надання споживчого кредиту від 25.11.2025.

Відповідно до угоди, сторони домовилися збільшити суму кредиту на 2 000 грн та внести наступні зміни до договору: «п. 1.3 сума кредиту (загальний розмір) складає: 8 000 грн. Тип кредиту - кредит» (а.с. 64-65).

Додаток № 1 до договору викладено в новій редакції (а.с. 65 на звороті - 66).

Відповідно сторони погодили: орієнтовна реальна річна процентна ставка по кредиту зазначена в договорі на дату його укладання складе: за стандартною процентною ставкою за весь строк користування кредитом 30 100,27 % річних. За стандартною процентною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 18 611,74 % річних.

Орієнтовна загальна вартість кредиту зазначена в договорі на дату його укладення збільшиться та складе: за стандартною ставкою за весь строк користування кредитом 65 113,00 грн. За стандартною ставкою з урахуванням періоду застосування зниженої процентної ставки 63 739,90 грн.

Електронний підпис одноразовий ідентифікатор С2881 введено 30.11.2023 о 10:03:47, що прирівнюється до підписання договору(а.с. 65, 66 на звороті).

30.11.2023 товариство ініціювало переказ коштів за кредитним договором в сумі 2 000,00 грн шляхом безготівкового зарахування на платіжну картку, маска картки № НОМЕР_1 , що підтверджується листом ТОВ «ПЕЙТЕК» № 20241113-1/1 від 13.11.2024 (а.с. 83).

Згідно картки обліку договору № 7307462 за період з 25.11.2024 по 22.10.2024 заборгованість ОСОБА_1 перед первісним кредитором становить 22 168,80 грн, з яких: 8 000,00 грн - заборгованість за тілом кредиту та 14 168,00 грн - заборгованість за процентами від суми позики (а.с.90-98).

Первісний кредитор неодноразово звертався до відповідача з метою врегулювання кредитних правовідносин в досудовому порядку, однак останній на контакт не вийшов, кредитні кошти не повернув (а.с. 24-49).

23.10.2024 ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» уклали договір факторингу № 23.10/24-Ф, відповідно до умов якого клієнт відступив факторові право грошової вимоги щодо погашення (стягнення) заборгованостей з боржників, які виникли на підставі кредитних договорів, в тому числі за кредитним договором № 7307462 від 25.11.2023 (а.с. 100-104).

Відповідно до витягу з реєстру боржників за договором факторингу № 23.10/24-Ф від 23.10.2024, який підписаний сторонами, до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 22 168,80 грн (а.с. 108 на звороті, 109).

Оплата за відступлення прав вимоги згідно договору факторингу № 23.10/24-Ф від 23.10.2024 складала 3 217 772,00 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції № 166 від 30.10.2024 (а.с. 111).

20.01.2025 ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» уклали договір факторингу № 20/01/2025-01, згідно умов якого позивач набув права грошової вимоги до відповідачки за кредитним договором № 7307462 від 25.11.2023 (а.с. 112-115).

Відповідно до витягу з реєстру боржників за договором факторингу № 20/01/2025-01 від 20.01.2025, який підписаний сторонами, до ТОВ «Юніт Капітал» перейшло право вимоги до відповідачки на загальну суму 22 168,80 грн (а.с.12 на звороті, 13).

Оплата за відступлення прав вимоги згідно договору факторингу № 20/01/2025-01 від 20.01.2025 складала 1 100 000,00 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції № 213 від 20.01.2025 (а.с. 15) та часткова оплата за відступлення прав вимоги згідно договору факторингу № 20/01/2025-01 від 20.01.2025 складала 7 375,89 грн, що підтверджується копією платіжної інструкції № 253 від 10.02.2025 (а.с. 15 на звороті).

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що між первісним кредитором та відповідачем було укладено кредитний договір у електронній формі шляхом акцепту оферти одноразовим ідентифікатором. Встановивши, що відповідач пройшла процедуру реєстрації в особистому кабінеті та отримала кредитні кошти, суд визнав правочин укладеним у письмовий спосіб відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Суд дійшов висновку про доведеність факту отримання коштів на підставі інформації від АТ «Ощадбанк», згідно з якою картковий рахунок та фінансовий номер телефону належать саме відповідачу. Судом встановлено, що право грошової вимоги послідовно перейшло до позивача на підставі договорів факторингу, які є чинними та не визнані недійсними. Враховуючи відсутність доказів повернення кредитних коштів, суд визнав вимоги про стягнення заборгованості за тілом кредиту та процентами обґрунтованими. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу суд врахував критерії розумності та співмірності, зменшивши їх суму до 2 000 гривень.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Нормою статті 639 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

У ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Доведення позивачем умов кредитування і наявності заборгованості є обов`язком позивача, виходячи з принципу змагальності сторін, закріпленого статтею 12 ЦПК України. У справах про стягнення кредитних коштів на банк або іншу фінансову установу покладений обов'язок довести факт передачі коштів позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, в іншому випадку, без доведення цього факту, втрачається право банку (фінансової установи) на пред`явлення будь-якої вимоги.

Судом встановлено факт укладення 25.11.2023 договору № 7307462 та 30.11.2023 додаткової угоди до нього, які підписані в електронній формі шляхом обміну електронними повідомленнями за допомогою одноразових ідентифікаторів (A3390 та C2881), що відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до письмової форми.

Відхиляючи доводи апеляційної скарги про ненадання належних доказів укладання електронного договору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до положень ст. 207 ЦК України, електронний документ прирівнюється до письмової форми правочину. Спеціальне законодавство у сфері електронної комерції (Закони України «Про електронну комерцію» та «Про електронні документи та електронний документообіг») не заперечує юридичної сили електронних документів та договорів, укладених шляхом обміну електронними повідомленнями. Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає можливість підписання електронного правочину, зокрема, електронним підписом одноразовим ідентифікатором. Одноразовим ідентифікатором, як визначено ч. 1 ст. 3 цього ж Закону, є алфавітно-цифрова послідовність, яку отримує особа, що приймає оферту, шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції.

Таким чином, використання відповідачем логіну та паролю для входу в особистий кабінет та/або введення одноразового ідентифікатора, надісланого на його контактний номер телефону, є належним способом ідентифікації та підписання електронного договору, що відповідає вимогам чинного законодавства.

Водночас, не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину тощо) вказується особа, яка створила замовлення.

Аналогічні правові висновки зроблені Верховним Судом, наприклад, у постановах від 12.01.2021 у справі № 524/5556/19, від 10.06.2021 у справі № 234/7159/20, які, відповідно до вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, суд враховує при виборі і застосуванні норми права до цих спірних правовідносин.

Згідно зі ст. 3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за своїм правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису у визначених законом випадках, а електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через його електронну форму. Аналогічно, у цивільному праві діє загальна презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або не визнана судом.

У контексті електронного правочину, вчинення дій з використанням особистого кабінету, логіну, паролю та/або одноразового ідентифікатора, наданого особі при реєстрації, створює презумпцію того, що ці дії вчинені саме цією особою. Якщо відповідач заперечує факт власного волевиявлення на укладення кредитного договору в електронній формі або стверджує, що електронний підпис був вчинений не ним, а іншою особою, тягар доведення цих обставин покладається саме на відповідача відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України.

Таким чином, просте заперечення факту авторизації та підписання договору без надання належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність вад волевиявлення або вчинення електронного підпису іншою особою, не є достатньою підставою для спростування презумпції дійсності правочину та вчинення електронного підпису саме відповідачем. Відповідач не надав жодних доказів несанкціонованого доступу до особистого кабінету, використання його персональних даних третіми особами чи будь-яких інших обставин, які б свідчили про відсутність його вільної волі на укладення договору або фальсифікацію електронного підпису.

Колегія суддів звертає увагу, що за умовами договору та правилами кредитора, ідентифікація здійснювалася через систему BankID НБУ. Згідно з Положенням про Систему BankID НБУ, процедура ідентифікації передбачає обов`язкову багатофакторну автентифікацію з використанням динамічних факторів володіння (фінансового номера телефону). Враховуючи встановлений нормативно механізм «24-годинного блокування» при зміні номера телефону та обов`язковість активної згоди користувача, ідентифікація особи через Систему BankID НБУ є достовірним підтвердженням волевиявлення саме ОСОБА_1 на укладення кредитного договору.

Доказів того, що персональні дані (копія паспорта громадянина України, картка фізичної особи-платника податків, реквізити банківської картки на яку первісним кредитором здійснювалося перерахування позичених грошових коштів, номер телефону) були використані товариством для укладення кредитного договору від імені відповідачки, останньою суду також не надано. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, до правоохоронних органів із відповідною заявою щодо вчинення відносно неї шахрайських дій відповідач не зверталась, як і не оскаржувала правомірність укладеного договору.

Щодо доводів апелянта про те, що номер мобільного телефону, на який надсилався ідентифікатор, їй не належить, колегія суддів зазначає, що вказане твердження повністю спростовується інформацією АТ «Ощадбанк», наданою на виконання ухвали про витребування доказів. Судом встановлено, що фінансовим номером телефону ОСОБА_1 за платіжною карткою, на яку отримано кредит, є саме НОМЕР_2 , що підтверджує контроль відповідачки за засобами автентифікації на момент укладення правочину. Посилання на використання іншого номера НОМЕР_3 не спростовує факту володіння та використання фінансового номера, зареєстрованого у банківській установі.

Щодо доводів про недоведеність факту видачі кредиту на рахунок відповідача та доказів існування заборгованості у заявленому розмірі колегія виходить з наступного.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Частиною 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підтвердження виконання обов`язку кредитора щодо надання коштів надано звіт платіжного оператора ТОВ «ПЕЙТЕК» та інформацію АТ «Ощадбанк», згідно з якою платіжна картка № НОМЕР_1 належить ОСОБА_1 , а фінансовим номером телефону, прив`язаним до цієї картки, є НОМЕР_2 . Збіг даних щодо РНОКПП, номера картки та успішного зарахування сум 6 000 грн та 2 000 грн дає суду підстави за стандартом більшої переконливості вважати факт отримання коштів відповідачем доведеним (правовий висновок у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Доводи про те, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, відхиляються, оскільки розрахунок у поєднанні з банківською випискою про рух коштів є достатнім підтвердженням обсягу зобов`язань боржника.

Відхиляючи доводи апелянта про відсутність доказів переходу права вимоги через ненадання доказів оплати за договорами факторингу, колегія суддів зазначає, що згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Відповідно до правового висновку Верховного Суду у постанові від 02.11.2021 у справі № 905/306/17, факт відсутності доказів оплати за договором факторингу не впливає на дійсність відступлення права вимоги у відносинах з боржником, оскільки заміна кредитора у зобов`язанні за загальним правилом здійснюється без згоди боржника (стаття 516 ЦК України), а права боржника захищені можливістю висунення новому кредитору заперечень, які він мав проти первісного кредитора. Крім того, матеріали справи містять копії платіжних інструкцій №166, №213 та №253, які підтверджують здійснення розрахунків між факторами, що в сукупності з актами прийому-передачі реєстрів свідчить про реальність укладених правочинів.

Стосовно тверджень апелянта про неналежність наданих витягів з реєстрів боржників як копій документів у розумінні статті 95 ЦПК України, колегія суддів вказує, що реєстри за договорами факторингу містять персональні дані значної кількості третіх осіб, які захищені Законом України «Про захист персональних даних». Надання суду завіреного витягу, який стосується виключно заборгованості відповідача, є належним та допустимим способом підтвердження обсягу відступленого права вимоги, оскільки такий витяг містить всі необхідні ідентифікуючі ознаки кредитного договору (номер, дата, ПІБ боржника, сума боргу) та підписаний сторонами договору факторингу. Відсутність повного реєстру не спростовує факт переходу права вимоги щодо конкретного боржника.

Відхиляючи заперечення щодо витрат на професійну правничу допомогу, колегія суддів виходить з того, що склад та розмір витрат підтверджено договором, додатковою угодою та актом прийому-передачі наданих послуг. Відповідно до правової позиції Верховного Суду у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, витрати на надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною, чи тільки має бути сплачено. Суд першої інстанції, врахувавши складність справи та критерій розумності, вже зменшив розмір витрат з заявлених 7 000 грн до 2 000 грн, що відповідає принципу справедливості та співмірності.

Твердження апелянта про необхідність застосування коефіцієнта 0,8 до судового збору при подачі позову не спростовують правильності розрахунку суми боргу та розподілу судових витрат, оскільки судовий збір був сплачений позивачем у розмірі, визначеному Законом України «Про судовий збір» на момент подання заяви, та підлягає відшкодуванню у фактично понесеному обсязі у разі задоволення позову.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи та правильно застосував норми матеріального права, та дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позову.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Отже оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, висновки суду відповідають встановленим обставинам, підстави для зміни чи скасування судового рішення та задоволення апеляційної скарги не встановлені.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 141 ЦК України покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 369, 374, 375, 381, 383 ЦПК України суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Таращанського районного суду Київської області від 12 травня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов