Номер провадження: 22-ц/813/2096/26
Справа № 947/5977/24
Головуючий у першій інстанції Маркарова С.В.
Доповідач Громік Р. Д.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого Громіка Р.Д.,

суддів Драгомерецького М.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Скрипченко Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 березня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Громадської організації «АНІМАЛ СОС ОДЕСА» про витребування майна з чужого незаконного володіння,

ВСТАНОВИВ:

1. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог.

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовною заявою до ГО «Анімал Сос Одеса» про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Позовна заява вмотивована тим, що вона до листопада 2022 року постійно проживала в м. Херсоні. З 2013 року вона є зооволонтером. З 2016 року позивач почала, серед інших тварин, опікуватись собакою (сукою) породи метис палєвої масті на прізвисько « ОСОБА_2 » ( ОСОБА_3 ).

Позивач стверджувала, що в червні 2023 року після підриву російськими окупантами Каховської ГЕС такий собака був врятований ДСНС і переданий волонтерам ГО «АНІМАЛ СОС ОДЕСА».

З 06 червня 2023 позивач почала пошуки тварини, неодноразово зверталась до відповідача. Собака не повернутий.

Підставою позову позивач визначила вимоги ст. 387 ЦК України, за якою власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Позиція відповідача у суді першої інстанції.

ГО «АНІМАЛ СОС ОДЕСА» стверджувала, що позов не є доведеним позивачем.

Так, відповідач не оспорював, що брав участь у врятуванні тварин в червні 2023 року після підриву російськими окупантами Каховської ГЕС в м. Херсоні.

Поряд із тим, докази права власності позивача на конкретного собаку відсутні, наданий позивачем ветеринарний паспорт на тварину вимогам закону не відповідає, повних ідентифікуючих ознаки тварини не містить.

Достовірно ідентифікуючі тварину докази, як в досудовому порядку, так і в процесі розгляду справи судом не встановлені.

Відповідач сприяв ОСОБА_1 в пошуку собаки, разом із тим, серед врятованих собак жоден не відповідає визначеним позивачем прикметам.

Позивач неодноразово надавала різну інформацію щодо особливих ознак тварини та вже знаходила собаку в інших волонтерів, організувала його транспортування, а в подальшому помилилась в ідентифікації такої тварини.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 06 березня 2025 року у задоволенні позову відмовлено.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване судове рішення та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись при цьому на порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга вмотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем надано належні і допустимі докази ідентифікації собаки, а також доведено факт належності собаки ОСОБА_1 , так як останній обладнано будку біля будинку скаржника, вона її годувала та інше.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.

У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно із ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У порядку ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Окрім того, виниклі між сторонами правовідносини врегульовані Європейською конвенцією про захист домашніх тварин від 13.11.1987 (ратифіковано Законом України № 578-7 від 18.09.2013), Законом України "Про захист тварин від жорстокого поводження", Законлм України "Про благоустрій населених пунктів", Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища», Законом України "Про ветеринарну медицину", Закон України "Про тваринний світ", Закон України "Про захист населення від інфекційних хвороб", тощо.

Відповідно до положень Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» тваринами є біологічні об`єкти, що відносяться до фауни: сільськогосподарські, домашні, дикі, у тому числі домашня і дика птиця, хутрові, лабораторні, зоопаркові, циркові.

Собаки, коти та інші тварини, що протягом тривалого історичного періоду традиційно утримуються і розводяться людиною, а також тварини видів чи порід, штучно виведених людиною для задоволення естетичних потреб і потреб у спілкуванні, що, як правило, не мають життєздатних диких популяцій, які складаються з особин з аналогічними морфологічними ознаками, та існують тривалий час у їх природному ареалі є домашніми тваринами (статті 1 Закону).

Стаття 180 ЦК України визначає тварин як особливий об`єкт цивільних прав.

На них поширюється правовий режим речі, крім випадків, встановлених законом.

Власником домашніх тварин є фізична особа, зазначена як власник в ідентифікаційному документі, що супроводжує домашніх тварин під час їх некомерційного переміщення.

Єдина форма бланку ветеринарно-санітарного паспорта на домашню тварину (домашні тварини коти, собаки) затверджена наказом Мінагрополітики від 26.10.2017, №578.

Відповідно до ст. 341 ЦК України, якщо протягом двох місяців з моменту заявлення про затримання бездоглядної домашньої тварини не буде виявлено їхнього власника або він не заявить про своє право на них, право власності на ці тварини переходить до особи, у якої вони були на утриманні та в користуванні.

Дозволяється утримувати :

домашніх тварин - у квартирах (при цьому не дозволяється утримувати домашніх тварин у місцях загального користування)

домашніх тварин - у "зоокутках" дитячих, освітніх, наукових, санаторно-курортних і оздоровчих закладів - з дозволу відповідного органу за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері санітарного та епідемічного благополуччя населення, та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері ветеринарної медицини;

домашніх тварин - у вільному вигулі на ізольованій, добре огородженій території (в ізольованому приміщенні) на прив`язі або без неї;

домашніх тварин - юридичними особами: для охорони - в обладнаних приміщеннях або на прив`язі; для дослідної мети - у вольєрах, біологічних клініках (віваріях) або в розплідниках;

собак - без повідків і намордників під час оперативного використання правоохоронними органами, собак спеціального призначення, а також собак під час муштри, на полюванні, на навчально-дресирувальних майданчиках.

При вирішенні спору суд першої інстанції правильно врахував, що в Україні у сфері зооволонтерства використовують і поняття «опікун тварини», яке означає лише тимчасовий статус. У законі таке поняття не міститься.

У місцевих правилах утримання домашніх тварин або в місцевих програмах, які займаються регулюванням чисельності безпритульних тварин, «опікунами тварини», як правило, називають волонтерів, які добровільно взяли на себе опіку над безпритульною твариною.

Вони стерилізують тварин, регулярно обробляють їх проти паразитів, підгодовують, лікують.

Разом із тим, такі тварини проживають на вулиці, вони не є власністю опікуна, а належать територіальній громаді, на території якої живуть.

Власники домашніх тварин за Законом України «Про захист тварин від жорстокого поводження», зобов`язані, зокрема:

- дотримуватись санітарно-гігієнічних норм утримання тварин (прибирати екскременти в місцях загального користування);

- забезпечувати тишу з 22.00 до 08.00 та не порушувати громадський порядок;

- слідкувати, щоб тварина не втекла з місця її утримання;

- вигулювати тварину в рамках правил вигулу, не обмежувати в рухах та можливості контактувати з собі подібними;

- забезпечити за потреби намордником, поводком, нашийником з ідентифікуючими позначками;

- забезпечувати потрібну ветеринарну допомогу (обстеження, лікування, щеплення тощо);

- запобігати неконтрольованому розмноженню домашніх тварин.

Власникам забороняється, поміж іншого: вигулювати тварин без повідка, залишати тварин бездоглядними, утримувати незареєстрованих собак.

У процесі розгляду справи у суді першої інстанції з пояснень позивача та показань допитаних за її клопотанням свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 судом першої інстанції правильно встановлено, що до листопада 2022 року ОСОБА_1 постійно проживала в м. Херсоні.

З 2013 року позивач добровільно надає безоплатну допомогу тваринам, які потребують підтримки, влаштовує собак у сім`ї.

З 2015-2016 років позивач почала серед інших тварин опікуватись як хоббі собакою (сукою) породи метис палєвої масті на прізвисько « ОСОБА_2 » ( ОСОБА_3 , ОСОБА_6 ), годувала його, періодично здійснювала ветеринарну допомогу, влаштувала за місцем проживання у дворі загального коистування біля під`їзду конуру; ошийника, мікрочіпу, інших ідентифікуючих тварину ознак на собаці не було.

Такий собака фактично проживав вільно без нагляду періодично біля під`їзду, в більшості часу - на автозаправці.

У зв`язку із воєнними діями в місті позивач переїхала з дітьми до м.Одеси.

У цей час собака, на якого позивач посилалась в позові, протягом шести місяців до підриву в червні 2023 року російськими окупантами Каховської ГЕС залишився в м. Херсоні, продовжив існувати в звичному для себе середовищі на автозаправці.

Позивач визнала, а допитані за її клопотанням свідки показали суду, що собака в оселі позивача чи у вільному вигулі на ізольованій, добре огородженій, влаштованій позивачем території (в ізольованому приміщенні) не проживав; середовищем існування тварини була автозаправка в м. Херсоні.

Так, собака фактично був безпритульним. Про обставини евакуції собаки свідки не обізнані.

ГО «АНІМАЛ СОС ОДЕСА» брав участь у врятуванні ДСНС тварин в червні 2023 року після підриву російськими окупантами Каховської ГЕС в м. Херсоні.

06 червня 2023 року після затоплення ГЕС позивач почала пошуки тварини, зокрема, зверталась до відповідача.

Позивач надавала різну інформацію щодо прикмет тварини. Позивач не оспорювала, що вже знаходила собаку в іншій організації, влаштувала його транспортування, а в подальшому визнала свою помилку в ідентифікаціїї тварини.

З досліджених судом листувань, повідомлень, розмов сторін в соціальних мережах, месенджерах, показань допитаних в суді свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 вбачається, що за визначеними позивачем прикметам жоден собака чітко не ідентифікований.

На декількох оглянутих судом відеозаписах зафіксований собака, вочевидь більший за розміром, ніж описаний позивачем.

Показання свідків ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про те, що вони впізнали тварину за окрасом та поглядом, суд першої інстанції правильно оцінив критично, оскільки: жодні достовірно ідентифікуючи тварину ознаки (за мікрочіпом, транспондером, ошийником, фото відео, тощо) в процесі розгляду справи позивачем не надані, а явно відмінні ознаки індивідуально визначеного собаки серед своєї породи (метис) - відсутні.

Метиси - це собаки, які мають батьків різних порід, тобто є результатом схрещування двох або більше чистокровних представників або інших метисів.

Наданий позивачем суду ветеринарний паспорт на тварину не відповідає вимогам закону (єдиному бланку ветеринарно-санітарного паспорта на домашню тварину), як і не містить повною інформації про останню.

При досудовому звернені до відповідача позивач, окрім, усного опису «без повідка, розмір як спаніель, стерилізована, немає декілька зубів попереду або зверху або знизу, дуже розумна, контактна, ласкова, не лаюча, не проблемна, комунікабельна, вуха стоячі, коли підходиш до неї, вона їх прижимає, колір світлий бежево-руда, дві родимки по боках на щоках, є брівки, дуже гарні очі, біля 10 років» жодних доказів для ідентифікації тварини не надавала.

Середовищем існування собаки, на якого позивач посилалась у позові, було місце загального користування; ідентифікуючих позначок, мікрочіпу, ошийника, повідка, тощо тварина не мала; позивач не здійснювала його вигул в рамках правил вигулу як власник, як і не виконували інших покладених на власника законодавством обов`язків.

Відносин, притаманних власнику тварини та вихованцю, судом першої інстанції правильно не встановлено.

У порядку ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принципами судового доказування є обов`язковість доказування (оскільки всі обставини справи підлягають доказуванню; належність, допустимість, достовірність, достатність, доказів (Глава 5 Розділу І ЦПК України).

Так, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Враховуючи вищевикладене, позивачем в процесі розгляду справи право власності на конкретну індивідуально визначену тварину не доведено та спростовуються матеріалами справи, а тому порушене право власності ОСОБА_1 судом першої інстанції правильно не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала.

Щодо доводів апеляційної скарги, то колегія суддів зазначає, що облаштування місця перебування собаки та його годування не визначає ОСОБА_1 як власника речі, якою є собака за нормами ЦК України.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Одночасно апеляційний суд зазначає, що доводи апеляційної скарги щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права та не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до законодавства та на законність судового рішення.

Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 06 березня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з моменту її ухвалення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 23 лютого 2026 року.

Головуючий Р.Д. Громік

Судді: М.М. Драгомерецький

О.С. Комлева