ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 686/23745/21

провадження № 61-6236св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Синельникова Є. В.,

суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач), Ступак О. В., Шиповича В. В.,

учасники справи:

позивачка (відповідачка за зустрічним позовом) - ОСОБА_1 ,

відповідач (позивач за зустрічним позовом) - ОСОБА_2 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору за первісним та зустрічним позовом, -виконавчий комітет Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ксьондзика Юрія Юрійовича, на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2024 року у складі судді Стефанишин С. Л. та постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Янчук Т. О., Грох Л. М., Ярмолюка О. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог первісного позову

1. У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.

2. Позов обґрунтовувала тим, що у період із 08 травня 2012 року по 25 листопада 2019 року вона та відповідач перебували у шлюбі, під час якого в них народився син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3. Син зареєстрований разом із позивачкою у квартирі, яка належить останній на праві власності.

4. Судовим наказом Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 09 липня 2019 року у справі № 686/17044/19 стягнуто з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина у розмірі 1/4 усіх видів заробітку (доходу) відповідача ОСОБА_2 , але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку та не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 25 червня 2019 року і до досягнення дитиною повноліття.

5. Аліменти за судовим наказом відповідач не сплачує.

6. Після розлучення сторін син проживає разом із позивачкою, водночас відповідач, як батько дитини, участі у вихованні сина не бере, не цікавиться його життям, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини, а також тривалий час ухиляється від виховання та утримання дитини, не сплачує аліменти.

7. 22 січня 2021 року позивачка зареєструвала шлюб зі ОСОБА_3 , громадянином Республіки Болгарія, з яким спільний з позивачем син ОСОБА_4 проводить більшість свого часу, чоловік фактично замінив йому батька, оскільки він виховує та утримує дитину.

8. ОСОБА_1 надав нотаріально посвідчену заяву до компетентних органів та за місцем вимоги про надання дозволу на виїзд сина -

ОСОБА_2 , за кордон з матір`ю.

9. Крім цього, відповідно до нотаріально посвідченої Декларації «РАДИКУС Еоод», ОСОБА_5 заявив, що забезпечуватиме утримання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у дитини є місце проживання та вона відвідує школу, що підтверджується відповідними довідками.

10. Із урахуванням вищевикладеного ОСОБА_1 просила суд визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із нею.

Короткий зміст позовних вимог зустрічного позову

11. У листопаді 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - виконавчий комітет Хмельницької міської ради як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини.

12. Зустрічний позов обґрунтовував тим, що він є батьком ОСОБА_2 та бажає скористатися своїм правом подачі зустрічного позову.

13. На його переконання наявні обставини, які унеможливлюють визначення місця проживання спільної дитини з матір`ю, оскільки остання змінила свій спосіб життя, стала безвідповідальною, ухиляється від виконання батьківських обов`язків, не виконує обов`язку щодо забезпечення сина загальною середньою освітою

в Україні, не має самостійного джерела доходів.

14. Зауважував, що надав згоду ОСОБА_1 на виїзд дитини за кордон з метою оздоровлення та відпочинку дитини, проте, перетнувши кордон із дитиною 19 липня 2021 року, ОСОБА_1 повернулася на територію України, забрала документи зі школи, де навчався син, видалила та заблокувала усі телефонні номери та аканти у соціальних мережах.

15. На момент звернення до суду із зустрічним позовом зв`язок із сином у нього відсутній, а про те, що син перебуває у Республіці Болгарія, дізнався із матеріалів первісної позовної заяви.

16. З урахуванням вищезазначеного позивач за зустрічним позовом вважав, що якнайкращим інтересам дитини відповідатиме визначення місця проживання сина разом із ним як із батьком, у зв`язку із чим просив суд визначити місце проживання

ОСОБА_2 разом із ним.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

17. Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 21 листопада 2024 року, залишеним без змін постановою Хмельницького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року, позовні вимоги первісного позову ОСОБА_1 задоволено.

Визначено місце проживання малолітнього сина - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір

у розмірі 908,00 грн.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

18. Задовольняючи позовні вимоги за первісним позовом та відмовляючи

у задоволенні вимог зустрічного позову, міськрайонний суд, із висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, мотивував своє рішення тим, що визначення місця проживання дитини з матір`ю з урахуванням її віку, постійного проживання разом із матір`ю, тісного соціального зв`язку з нею, а також висновку органу опіки та піклування відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

19. У травні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Ксьондзика Ю. Ю., на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 листопада 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду від 10 квітня 2025 року у вказаній справі.

20. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 19 травня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано матеріали цивільної справи та надано строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

21. Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2026 року справу призначено до розгляду у складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

22. У касаційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат

Ксьондзик Ю. Ю., просить скасувати судові рішення першої та апеляційної інстанцій, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

23. Підставою касаційного оскарження вказує неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 червня 2018 року в справі № 754/14768/15-ц, від 17 жовтня 2018 року в справі № 402/428/16-ц, від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 17 липня 2019 року в справі № 185/6994/15-ц, від 09 листопада 2020 року

в справі № 487/7241/18, від 30 січня 2023 року в справі № 710/1678/18, від 16 лютого 2024 року в справі № 465/6496/19, від 19 червня 2024 року в справі № 372/3402/22 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

24. Також підставою касаційного оскарження вказує недослідження зібраних

у справі доказів; необґрунтоване відхилення клопотання; встановлення обставин, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

25. На переконання заявника касаційної скарги, суди попередніх інстанцій під час розгляду справи не врахували якнайкращі інтереси дитини, яким, на його думку, відповідає виключно проживання дитини разом із батьком за його місцем проживання.

26. Крім того, адвокат Ксьондзик Ю. Ю. зауважує, що причиною розірвання шлюбу та розпаду сім`ї стало ведення відповідачкою за зустрічним позовом асоціального способу життя, зокрема її залежність від комп`ютерних ігор, у зв`язку із чим проживання їх спільного сина разом із матір`ю, на його переконання, не відповідатиме інтересам дитини, оскільки така поведінка матері може негативно вплинути на його належний розвиток. При цьому зазначені обставини, за твердженням заявника, підтверджуються поясненнями доньки

ОСОБА_2 - ОСОБА_6 , які судами попередніх інстанцій не було враховано.

27. Більше того, як зауважує заявник, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, необґрунтовано відмовив у задоволенні заяви сторони відповідача за первісним позовом про призначення судово-психологічної експертизи, за результатами якої можливо було б достовірно встановити психологічний стан дитини.

28. Вказана відмова у задоволенні клопотання призвела до ситуації, за якої

в матеріалах справи наявні виключно докази, подані позивачкою за первісним позовом, а також висновок органу опіки та піклування, складений без обстеження житлово-побутових умов дитини, яка фактично не перебуває на території Хмельницької об`єднаної територіальної громади. Крім того, у матеріалах справи містяться два висновки органу опіки та піклування, які суперечать один одному,

у зв`язку з чим виникла необхідність у призначенні відповідної експертизи за клопотанням позивача за зустрічним позовом.

29. Більше того, судами попередніх інстанцій не було надано оцінку доказів, наданих до суду ОСОБА_2 на підтвердження незаконності перебування сина за межами території України.

30. Відтак, 11 травня 2021 року, ОСОБА_2 , добровільно виконуючи свій батьківський обов`язок щодо не перешкоджання оздоровленню та відпочинку спільного сина, надав згоду ОСОБА_1 на виїзд дитини за кордон, у якій було надано згоду на тимчасову поїздку за кордон та у зворотньому напрямку до країн-учасниць Шенгенської зони, крім Республіки Молдова, Республіки Болгарія, Румунії.

31. Вищевказана згода надавалась на період до 01 вересня 2021 року, тобто до початку навчального року, аби не переривати навчальний процес.

32. Натомість, у липні 2021 року ОСОБА_1 разом із сином залишила межі території України. Через кілька днів ОСОБА_1 повернулась на територію України та забрала документи зі школи, де навчався їх спільний син. На момент подачі касаційної скарги усі телефонні номери та акаунти у соціальних мережах (як спільного сина, так і його матері) видалені та заблоковані. Жодного зв`язку з сином у батька не було та не має до цього часу.

33. Про те, що спільний син перебуває у Республіці Болгарія (на виїзд до якої ОСОБА_2 не давав згоди), батько дізнався з матеріалів первісної позовної заяви.

34. У зв`язку з вищезазначеним ОСОБА_2 звертався до правоохоронних органів, внаслідок чого було відкрите кримінальне провадження за статтею 166 КК України, «Злісне невиконання обов`язків по догляду за дитиною або за особою, щодо якої встановлена опіка чи піклування».

35. Більше того, судами при вирішенні спору помилково не було враховано невиконання ОСОБА_1 свого обов`язку із забезпечення дитини повною загальною середньою освітою в Україні, а також відсутність у останньої джерела доходів.

36. На переконання заявника касаційної скарги, відсутність у позивачки за первісним позовом джерела доходу, а також ігрова залежність

ОСОБА_1 унеможливлюють визначення місця проживання дитини

з останньою.

37. Відтак, з урахуванням вищезазначеного, а також того, що

ОСОБА_2 має постійне місце проживання в Україні, забезпечений роботою, не перебуває на обліку в психіатричному чи наркологічному диспансерах, а також має у власності житловий будинок, тобто є як психологічно, так

і матеріально готовим до виховання сина та забезпечення його всім необхідним,

у судів попередніх інстанцій були наявні всі підстави для визначення місця проживання дитини саме з батьком.

38. Більше того, судом першої інстанції у змісті оскаржуваного рішення зроблені помилкові висновки, зокрема, помилково зазначено, що «Батько

ОСОБА_2 не цікавився навчальними успіхами та потребами сина ОСОБА_4 у навчанні, не відвідував жодного разу батьківські збори та святкові ранки. Дані обставини підтверджуються довідкою №420/01-30 від 31 серпня 2021 року, виданою Хмельницьким навчально - виховним комплексом №4», оскільки вищевказані обставини були встановлені в рамках розгляду іншої справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав (справа № 686/23743/21), і у витребуванні та огляді якої представнику заявника касаційної скарги було відмовлено.

39. Також судом першої інстанції помилково зазначено, наступне: «… що свідчить про ігнорування батьком батьківського обов`язку по утриманню сина та формальність позовних вимог за зустрічним позовом ОСОБА_2 , який постійно проживає в Республіці Польща, з сином не контактує, життям сина не цікавиться».

40. Вищевказані висновки не ґрунтуються на матеріалах справи, а відтак, на переконання адвоката Ксьондзика Ю. Ю., підлягають виключенню із мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

41. Таким чином, судом першої інстанції встановлено ряд преюдиційних обставин, де навіть при визначенні місця проживання дитини разом з матір`ю,

у батька не буде можливості реалізувати свої права на побачення з дитиною через судові органи Болгарії через наявність негативно-характеризуючих оцінок щодо ОСОБА_2 , а тому такі висновки судів не відповідають обставинам справи та явно порушують права заявника.

42. Більше того, адвокат Ксьондзик Ю. Ю. зауважує, що суди попередніх інстанцій при вирішенні справи надали оцінку та врахували ряд неналежних доказів, зокрема: дані судово-психологічної консультації від 05 грудня 2023 року доктора психологічних наук Крушкової С.; соціальний звіт №ПР/Д-Р/323-003/07.12.2023 р; висновок фахівця-психолога Попелюшка Романа Павловича від 20 липня 2021 року, оскільки вищевказані документи складались без присутності батька, а особам які їх складали, невідомі матеріали судової справи, а відтак такі докази не могли бути враховані при вирішенні спору.

43. Відтак, на переконання заявника касаційної скарги, суди попередніх інстанцій належним чином не дослідили обставини справи та дійшли передчасних висновків про наявність підстав для визначення місця проживання дитини із матір`ю, що

є підставою для направлення справи на новий розгляд.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

44. У червні 2025 року на адресу Верховного Суду надійшов відзив

представника ОСОБА_1 - адвоката Самбір Ольги Євгенівни, на касаційну скаргу ОСОБА_2 - адвоката Ксьондзика Ю. Ю., у якому адвокат

Самбір О. Є. просить залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки оскаржувані судові рішення, на переконання заявника відзива, ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги не заслуговують на увагу.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

45. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого у них народився син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 16 червня 2015 року, свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом ДРАЦС по м. Хмельницькому 02 липня 2013 року (Т.1, а.с.11-13).

46. З довідки про реєстрацію № Д-03-32882 судами встановлено, що місце проживання неповнолітнього ОСОБА_8 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , із 27 червня 2013 року (Т.1, а.с.18).

47. Згідно з довідкою № 420/01-30 від 31 серпня 2021 року, виданою Хмельницьким навчально-виховним комплексом № 4, позивачка за первісним позовом регулярно відвідувала школу під час навчання сина, контактувала

з керівником та брала активну участь у вихованні свого сина, проводила навчання та забирала зі школи, відвідувала батьківські збори та святкові ранки. Батько ОСОБА_2 не цікавився навчальними успіхами та потребами сина ОСОБА_4 у навчанні, не відвідував жодного разу батьківські збори та святкові ранки (Т.1, а.с.35).

48. Відповідно до висновку фахівця-психолога Попелюшка Романа Павловича

від 20 липня 2021 року у ОСОБА_8 психоемоційний стан характеризується позитивним, безконфліктним ставленням до себе; адекватно позитивною самооцінкою; відсутністю у дитини ознак депресивного стану та почуття неповноцінності; трохи мінливим характером; невпевненістю в собі; не вміння настояти на своєму; має високу ситуативну та особистісну тривожність; відсутність тенденції до досягнення власної мети.

Найкраще ОСОБА_4 ставиться до матері, до батька відношення нейтрально-негативне. Це пояснюється тим, що ОСОБА_4 батько постійно за щось сварить і кричить на нього. Страхи й побоювання виникають у дитини через можливу ситуацію криків, образ

і звинувачень з боку батька.

Авторитетною особою для хлопчика є старший брат і мама. Яскравого бажання бачитися з батьком ОСОБА_4 не виявляє. Це пояснюється тим, що він своїми діями призвів до того, що у ОСОБА_4 почав формуватися дещо негативний образ, і цей образ далекий від позитивного, люблячого, захищаючого, доброго, мудрого образу «батька». Також він не цікавиться його життям і не підтримує достатнього для дитини контакту (із пояснень дитини вияснилось, що батько розмовляє тільки про «Що їв?», « Як школа? », «Чому не телефонуєш?», та проводить час, залишаючи дитину на своїх батьків чи бере з собою, але, при цьому, вирішує свої справи).

На запитання, чи здатна дитина самостійно висловлювати свою думку щодо власної прихильності до батьків? Встановлено, що так, дитина здатна самостійно висловлювати свою думку щодо власної прихильності до кожного з батьків (Т.1, а.с.39-43).

49. ОСОБА_1 зверталася до суду із позовом до ОСОБА_2 про позбавлення останнього відносно малолітнього сина ОСОБА_4 2013 року народження батьківських прав. За наслідками вирішення справи рішенням Хмельницького міськрайонного суду від 23 червня 2023 року, що набрало законної сили 03 серпня 2023 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено (Т.2, а.с.76-81).

50. Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради №298/01-31 від 09 лютого 2024 року визнано доцільним визначення місця проживання малолітнього сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із матір`ю - ОСОБА_1 та не доцільним із батьком - ОСОБА_2 (Т.2, а.с.197-198).

51. Згідно з довідкою судово-виконавчої служби районного суду міста Руссе Республіки Болгарія від 15 квітня 2024 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , за весь період жодного разу не сплатив аліменти на користь сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визначені рішенням районного суду міста Руссе з 10 травня 2023 року (Т.2, а.с.229).

52. Відповідно до висновку судово-психологічної консультації від 05 грудня

2023 року доктора психологічних наук Крушкової С. встановлено, що ОСОБА_13 почувається захищеним і в безпеці з матір`ю та її чоловіком ОСОБА_14 . Зважаючи на слабкий фізичний та емоційний вік ОСОБА_4 , рекомендується бережливо ставитись до нього, не піддавати його стресовим подіям, не поміщати

в агресивне та загрозливе середовище, оскільки це може негативно вплинути на його психологічний розвиток і дорослішання в майбутньому. ОСОБА_2 стає напруженим, коли обговорюються питання, пов`язані з його рідним батьком та справами, які він веде. Хлопчик повноцінно емоційно прив`язаний до мами, між ОСОБА_4 та ОСОБА_14 виникають емоційно повноцінні стосунки, в його особі син бачить зразок батька і прив`язаний до нього (Т.1, а.с.166).

53. Згідно соціального звіту №ПР/Д-Р/323-003/07.12.2023 р. 05 грудня

2023 року за адресою проживання матері та сина в АДРЕСА_2 , під`їзд 4, поверх 5 здійснив візит соціальний працівник Відділу захисту дітей - Русе. За спостереженнями соціального працівника дитина ОСОБА_4 продовжує жити з матір`ю, її чоловіком ОСОБА_5 та зі своїм старшим братом ОСОБА_16 . У проведеній бесіді з дитиною ОСОБА_4 він поділився, що йому подобається жити в його родині в м. Русе. У нього є друзі зі школи та з кварталу, в якому він живе, він відвідує тренування з карате. Хлопець розповів, що знаходиться у добрих стосунках з нинішнім чоловіком матері ОСОБА_14 , та він допомагає хлопчику у підготовці до наступного шкільного дня. Базові потреби дитини в домі, затишку, охороні здоров`я та освіті адекватно задовольняються матір`ю та її чоловіком ОСОБА_17 . Під час розмови

з дитиною він поділився, що бажає продовжувати жити з матір`ю, братом та ОСОБА_17 у Республіці Болгарія. Він почувається добре та спокійно, може обговорити питання, які його хвилюють, та розраховувати на підтримку, дружить

з однолітками, охоче відвідує тренування з карате. Має призові місця з математики, комп`ютерного моделювання, болгарської мови і літератури, інтерес до робототехніки, мріє продовжити навчання в математичній гімназії імені Баби Тонки - Русе після закінчення 4-го класу. Зі слів ОСОБА_4 , останній зв`язок з рідним батьком був на початку травня 2023 року. Він не проводив з ним розмови через соціальну мережу або телефон (Т.2, а.с.169-171).

54. Згідно зі свідоцтвом про доходи ОСОБА_1 №ЧР-22-454/01.12.2023 року, виданим обласною радою Болгарського Червоного хреста-Русе, підтверджується наявність у ОСОБА_1 постійного місця роботи та доходу (Т.2, а.с.172-173).

55. Відповідно до свідоцтва про засвідчення психічного стану

ОСОБА_1 №009636 від 30 листопада 2023 року підтверджується, що при огляді не було виявлено даних про психічні захворювання та вживання психоактивних речовин, не перебуває на диспансерному обліку, є психічно здоровою (Т.2, а.с.174-175).

56. Рішенням Софійського апеляційного суду №921 від 08 серпня 2024 року затверджено рішення суду №2193 від 28 квітня 2023 року про відхилення заяви ОСОБА_2 про повернення ОСОБА_2 в Україну (рішення кінцеве, оскарженню не підлягає) (Т.2, а.с.108-112).

57. ОСОБА_2 відповідно до довідки Д-03-53630 з 27 червня 1991 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (Т.1, а.с.106).

58. Відповідно до характеристики від мешканців будинку

АДРЕСА_4 від 30 жовтня

2021 року ОСОБА_2 характеризується позитивно (Т.1, а.с.107).

59. За довідкою від 01 листопада 2021 року ФОП ОСОБА_18 , ОСОБА_2 працює у ФОП ОСОБА_18 на посаді менеджера-логіста (Т.1, а.с.108-109).

60. ОСОБА_2 на праві власності належить домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_4 (Т.1, а.с.115).

61. За інформацією Державної прикордонної служби України від 26 листопада 2021 року №686/23743/21-78313 ОСОБА_2 25 листопада 2021 року виїхав за межі України (Т.1, а.с.221).

62. За довідкою першого відділу державної виконавчої служби у місті Хмельницькому від 03 лютого 2022 року 38884/20.19-27 заборгованість зі сплати аліментів на користь ОСОБА_1 на утримання сина ОСОБА_4 2013 року народження відсутня (Т.1, а.с.233).

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

63. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

64. Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного

у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції

в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу.

65. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

66. Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи

у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановленні в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

67. Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

68. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

69. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

70. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

71. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

72. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного

з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання

і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

73. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя

у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

74. Основоположним міжнародним нормативно-правовим актом, який встановлює принципи реалізації прав дитини є Конвенція про права дитини («Конвенція про права дитини») від 20 листопада 1989 року, ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини).

75. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

76. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно

і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

77. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина перша-друга статті 160 СК України).

78. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

79. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша

статті 3 Конвенції про права дитини).

80. Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

81. У рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я

є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

82. У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

83. Комплексний аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

84. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

85. При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

86. Колегія суддів зауважує, що у спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання слід вирішувати в контексті кожної конкретної справи без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

87. Отже, при вирішенні питання щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

88. Вищевказані висновки узгоджуються, зокрема, із висновками Верховного Суду викладеними, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду

від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, постановах Верховного Суду

від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18, від 13 березня 2019 року у справі

№ 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 09 листопада 2020 року у справі

№ 753/9433/17, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 23 вересня 2021 року у справі № 223/306/20, від 01 березня 2023 року у справі № 643/16285/20, від 22 травня 2024 року у справі № 757/13109/21-ц.

89. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

90. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він

є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста

статті 19 СК України).

91. У змісті постанови від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) Верховним Судом зауважено, що: «… питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що розлучення батьків для дітей - це завжди тяжке психологічне навантаження, а дорослі, займаючись лише своїми проблемами, забувають про кардинальні зміни в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства».

92. У справі, що переглядається, судами встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами малолітній ОСОБА_13 постійно проживає разом із матір`ю, має тісний соціальний зв`язок як із нею, так і з місцем свого постійного проживання в місті Русе в Республіці Болгарія, оскільки відвідує школу, додаткові заняття та має друзів за місцем проживання.

93. За таких обставин судами попередніх інстанцій надано обґрунтовану правову оцінку інтересам дитини з огляду на її проживання з матір`ю у безпечному та стійкому середовищі.

94. Більше того, на переконання колегії суддів, проживання дитини з матір`ю на території іншої держави, за встановлених у справі обставин, відповідає найкращим інтересам дитини, є безпечним та сприяє її нормальному розвитку, що, своєю чергою, спростовує твердження заявника про те, що визначення місця проживання дитини саме з батьком забезпечить дотримання її якнайкращих інтересів.

95. Обставин, які б свідчили про створення матір`ю перешкод у спілкуванні дитини з батьком, судами попередніх інстанцій не встановлено, що, своєю чергою, спростовує доводи заявника касаційної скарги про відсутність у нього можливості спілкуватися з дитиною.

96. Також неспроможними, на переконання колегії суддів, є посилання заявника на встановлення судами попередніх інстанцій обставин справи на підставі недопустимих доказів, а саме доказів, наданих ОСОБА_1 , з огляду на таке.

97. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

98. Отже, належність доказів - це спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами у процесі встановлення об`єктивної істини. При цьому питання про належність доказів остаточно вирішується судом.

99. Відповідно до частини першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам

в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

100. Водночас, як встановлено змістом частини першої статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

101. Розуміння допустимості доказів досягається крізь призму прав, що охороняються законом: допустимим є доказ, отриманий без порушення закону. Недопустимими, своєю чергою, є докази, отримані з порушенням закону. Недопустимими також є докази, одержані з неправдивих показань свідка, завідомо неправдивого висновку експерта, фальшивих документів або речових доказів, тобто з порушенням процесуального порядку формування засобів доказування. Допустимість доказів характеризується органічним зв`язком процесуальної форми засобів доказування та законності отримання інформації про той чи інший факт, який має значення для справи.

102. Встановити недопустимість конкретного доказу суд може лише після того, як дослідить його в судовому засіданні. Недопустимість доказу не є очевидною. Сторони вправі висловлювати суду свої міркування щодо допустимості чи недопустимості конкретного доказу. Якщо суд дійде висновку, що доказ

є недопустимим, він не бере цей доказ до уваги, тобто не може обґрунтовувати ним своє рішення. Разом з тим суд повинен у мотивувальній частині рішення зазначити, чому саме він цей доказ відхиляє.

103. Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 13 вересня 2023 року у справі № 359/6970/18 (провадження № 61-2833св23), від 11 жовтня

2023 року у справі № 466/7707/19 (провадження № 61-4202св23), від 06 листопада 2024 року у справі № 369/1872/18 (провадження № 61-7199св23), від 22 квітня

2025 року у справі № 344/13599/14 (провадження № 61-832св24).

104. Відтак, на переконання колегії суддів, докази, надані до суду ОСОБА_1 , є належними та допустимими, оскільки були подані на обґрунтування вимог первісного позову щодо визначення місця проживання спільного сина разом із матір`ю та містять відомості, що стосуються предмета доказування у цій справі.

105. ОСОБА_2 , своєю чергою, не був позбавлений можливості подати до суду відповідні докази на спростування відомостей, викладених

у документах, наданих стороною позивачки за первісним позовом.

106. З урахуванням вищезазначеного доводи касаційної скарги

у вищезазначеній частині не знайшли свого підтвердження при касаційному перегляді справи.

107. Більше того, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку, що виїзд дитини за межі території України відбувся зі згоди батька, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження саме незаконного переміщення чи викрадення дитини.

108. Щодо посилань касаційної скарги на негативну оцінку, надану ОСОБА_2 у змісті оскаржуваних рішень, колегія суддів вважає, що такі не заслуговують на увагу, оскільки зроблені судами внаслідок оцінки зібраних

у справі доказів.

109. Також не заслуговують на увагу посилання заявника на необґрунтовану відмову у задоволенні клопотання про призначення експертизи, оскільки судами попередніх інстанцій як під час вирішення питання про призначення експертизи, так і під час вирішення спору по суті було враховано фактичне перебування дитини за кордоном, а також досліджено всі надані учасниками процесу докази у їх сукупності, зокрема висновки судово-психологічної консультації, а також висновок фахівця-психолога, що стало підставою для ухвалення законних і обґрунтованих судових рішень.

110. Посилання заявника щодо зміни поведінки матері також не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами, про що зауважено судами попередніх інстанцій у змісті оскаржуваних рішень.

111. Більше того, у контексті встановлених у справі обставин, колегія суддів враховує, що ОСОБА_2 , обґрунтовуючи необхідність визначення місця проживання сина разом із ним, посилався на наявність постійного місця проживання на території України, а також на перебування у його власності житлового будинку. Водночас зазначені доводи, з урахуванням установленого судами попередніх інстанцій факту проживання ОСОБА_2 поза межами території України з 2021 року, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій про те, що визначення місця проживання дитини саме з матір`ю відповідатиме забезпеченню принципу якнайкращих інтересів дитини.

112. Доводи касаційної скарги в частині неврахування судами попередніх інстанцій правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі не можуть бути застосовані у справі, що переглядається, оскільки сформульовані за інших фактичних обставин та не суперечать висновкам судів попередніх інстанцій у справі, яка є предметом касаційного перегляду.

113. Підсумовуючи, суди попередніх інстанцій правильно визначилися

з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідили наявні у справі докази

і надали їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалили законні й обґрунтоване судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги, в свою чергу, не дають підстав для висновку про неправильне застосування останніми норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до необхідності переоцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

114. Колегією суддів враховано усталену практику ЄСПЛ, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення ЄСПЛ у справі «Руїз Торія проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain», серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

115. ЄСПЛ зазначив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду. Цей принцип наголошує, що жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду. Перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох точок зору на один предмет не

є підставою для нового розгляду. Винятки із цього принципу можуть мати місце лише за наявності підстав, обумовлених обставинами важливого та вимушеного характеру (рішення ЄСПЛ від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» («Ponomaryov v. Ukraine», заява № 3236)).

116. ЄСПЛ вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини

і основоположних свобод (далі - Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують

у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі Проніна проти України (Pronina v. Ukraine, заява

№ 63566/00, § 23)). Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

117. Згідно із пунктом 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.

118. Згідно статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено

з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

119. Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Керуючись статтями 400, 410, 415-419 ЦПК України, Верховний Суд

у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ксьондзика Юрія Юрійовича,залишити без задоволення.

2. Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області

від 21 листопада 2024 року та постанову Хмельницького апеляційного суду

від 10 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Є. В. Синельников О. М. Осіян Н. Ю. Сакара О. В. Ступак В. В. Шипович