ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року місто Київ.

Справа № 752/3114/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/2096/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

Головуючого судді: Желепи О.В.,

суддів: Поліщук Н.В, Соколової В.В.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року (у складі судді Хоменко В.С., інформація щодо дати виготовлення повного тексту судового рішення відсутня)

у справі за позовом заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Національний природний парк «Голосіївський» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Київської міської ради, Національного природного парку «Голосіївський», третя особа: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки,-

ВСТАНОВИВ

У лютому 2024 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що ОСОБА_1 чиняться перешкоди територіальній громаді міста Києва в користуванні та розпорядженні земельною ділянкою природно-заповідного фонду шляхом реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна - садовий будинок.

Зокрема, Указом Президента України від 27.08.2007 року № 794/2007 (зі змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 30.10.2008 року № 976/2008) на території міста Києва створено НПП «Голосіївський», якому встановлено площу земель у розмірі 4 525,52 га, в тому числі 1 879,43 га земель, що надаються НПП «Голосіївський» в постійне користування, та території, що увійшли до складу НПП «Голосіївський» на підставі зазначеного Указу набули статусу об`єкта природно-заповідного фонду національного значення, що передбачає встановлення особливого режиму охорони таких територій.

Також позивач зазначає, що в подальшому рішенням Київської міської ради від 26.01.2012 року № 69/7406 надано НПП «Голосіївський» в постійне користування земельні ділянки загальною площею 1888,18 га для експлуатації та обслуговування НПП «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі ділянку загальною площею 723,69 га - за рахунок земель запасу природно-заповідного фонду (площею 709,90 га) та міських земель, не наданих у власність чи користування (площею 13,79 га).

Отже, земельна ділянка (кадастровий номер :79:304:0007) площею 723,69 га входить до території Національного природного парку «Голосіївський», відноситься до земель природно-заповідного фонду та надана в постійне користування парку, право на яке зареєстровано 13.01.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, з`ясовано, що на цій земельній ділянці 21 вересня 2016 року зареєстровано право власності ОСОБА_1 на садовий-дачний будинок загальною площею 14,6 кв.м із зазначенням адреси: АДРЕСА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -000.

Позивач зауважував, що підставою державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено довідку ОК «СТ «Гайок-МІ» від 10 вересня 2016 року, а також надано лист Голосіївської РДА від 06.11.2009 року про визначення рекомендованої адреси земельної ділянки, а також технічний паспорт на садовий (дачний) будинок, виготовлений 19.09.2016 року ТОВ «Проекттехсервісбуд» на замовлення ОСОБА_1 .

За інформацією НПП «Голосіївський», адміністрацією парку виявлено, що на земельній ділянці загальною площею 723,6941 га кадастровий номер :79:304:0007, що розташована в урочищі «Гайок» у Голосіївському районі м. Києва, проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за низкою фізичних осіб.

З акта про порушення природоохоронного законодавства та законодавства про природно-заповідний фонд України від 24.05.2023 року, складеного працівниками НПП «Голосіївський», вбачається, що на території земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 виявлено ряд споруд та об`єктів: садові будинки, металеві контейнери без фундамента, туалети, теплиця, сарай, альтанка.

При цьому, позивач зазначав, що Київською міською прокуратурою з`ясовано, що Київська міська рада не приймала рішень про надання у власність чи користування земельної ділянки по АДРЕСА_1 , та за даними міського земельного кадастру земельні ділянки за вказаною адресою не обліковуються, а також встановлено, що Голосіївською районною в місті Києві державною адміністрацією не опрацьовувалось питання щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна на АДРЕСА_1 , а в реєстрі адрес у місті Києві відсутні відомості про документ стосовно присвоєння об`єкту нерухомого майна відповідної адреси та згідно з даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське БТІ» за адресою: АДРЕСА_1 нерухоме майно на праві власності не реєструвалось.

Позивач зауважував, що за вказаною адресою проводилась технічна інвентаризація садового будинку та існує інвентаризаційна справа № 115814 виготовлена в грудні 2009 року, з матеріалів якої вбачається, що роки побудови садового (дачного) будинку на АДРЕСА_1 , зазначено різні: 2007 рік (зазначено при інвентаризації у 2009 році) та 1991 рік зазначено в технічному паспорті, виготовленому станом на 19.09.2016 року, а також міститься інформація про те, що ні розпорядження про присвоєння поштової адреси, ні документи про відведення земельної ділянки в БТІ не надано.

Той факт, що земельна ділянка з кадастровим номером :79:304:0007, зокрема частина земельної ділянки, що межує з АДРЕСА_2 , до 2007 року була вільна від будь-якої забудови підтверджується супутниковими знімками, які є у вільному доступі в мережі інтернет.

Разом з тим, на даний час за адресою: на АДРЕСА_1 , на земельній ділянці територіальної громади наявна чинна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на нерухоме майно, а також побудовано садовий будинок та дерев`яну вбиральню, внаслідок чого інтереси держави щодо безперешкодного користування та розпорядження земельною ділянкою природно-заповідного фонду порушені та мають бути поновлені, адже з моменту створення у 2007 році НПП «Голосіївський» ця територія має статус природно-заповідного фонду і її правовий режим та цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.

Вказане є підставою для припинення володіння відповідача спірним об`єктом нерухомого майна.

Про наявність перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності, з огляду на наявність чинних реєстрацій права власності на нерухоме майно за особами, яким земля під будівництво не відводилась, Київській міській раді як органу, уповноваженому на розпорядження землями комунальної власності, достеменно відомо.

Позивач вказував, що необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою в забезпеченні на загальнодержавному рівні екологічної безпеки та охорони землі як національного багатства, який спрямований на збереження контролю за використанням і розпорядженням майном відповідно до загальних інтересів, які полягають у тому, щоб таке використання та розпорядження відбувалося згідно з вимогами законодавства. Держава з метою захисту екосистеми України та дотримання екологічних прав громадян зобов`язана забезпечити належну охорону землям, зокрема природно-заповідного фонду.

В зв`язку з викладеним, позивач просив позов задовольнити та усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :79:304:0007 шляхом припинення володіння ОСОБА_1 нерухомим майном - садовим-дачним будинком АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), номер запису про право власності 16549339); усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер : 79:304:0007 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкти самочинного будівництва - садовий-дачний будинок та дерев`яну вбиральню, що розташовані по АДРЕСА_1 (за координатами у форматі десяткових градусів 50.376289, 30.522157)

18 липня 2024 року відповідачка, посилаючись на порушення порядку державної реєстрації, звернулась до суду з зустрічним позовом в якому просила визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі від 30.12.2016 року земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007, площею 723, 6941 га та припинити речові права та їх обтяження, щодо вказаної земельної ділянки.

Зустрічна позовна заява в уточненій редакції ОСОБА_1 мотивована тим. що вона є членом ОК «СТ «Гайок-МІ», якому було виділено земельну ділянку 4га в урочищі Мишоловка, та вона є власником садового будиночку, який збудований на вказаній земельній ділянці, яким вона користується більше 15 років.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року позов заступника керівника Київської міської прокуратури в інтересах держави в особі: Київської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Національний природний парк «Голосіївський» про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою задоволено.

Усунено перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер :79:304:0007 шляхом припинення володіння ОСОБА_1 нерухомим майном - садовим-дачним будинком АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000), номер запису про право власності 16549339).

Усунено перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою кадастровий номер : 79:304:0007 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 знести об`єкти самочинного будівництва - садовий-дачний будинок та дерев`яну вбиральню, що розташовані по АДРЕСА_1 (за координатами у форматі десяткових градусів 50.376289, 30.522157).

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до Київської міської ради, Національного природного парку «Голосіївський», третя особа: Головне управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області про визнання незаконною та скасування державної реєстрації земельної ділянки відмовлено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури сплачений судовий збір у розмірі 6 056,00 грн (шість тисяч п`ятдесят шість гривень 00 копійок).

Не погоджуючись з таким рішенням суду, відповідачка ОСОБА_1 08 серпня 2025 року засобами поштового зв`язку подала до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та постановити нове рішення, яким відмовити у задоволенні первісного позову та задовольнити вимоги зустрічного позову.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що суд першої інстанції неправильно визначив форму власності земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007, відповідно, територіальна громада м. Києва в особі Киїради не є неналежним позивачем.

Вказує, що задовольнивши позов прокурора, суд першої інстанції захистив права третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору, що суперечить висновку ВП ВС, викладеного у справі №910/17792/17 від 25 червня 2019 року.

Стверджує, що висновок суду про відсутність у справі доказів, які б підтверджували бажання ОСОБА_1 отримати бажану земельну ділянку, якою вона користується, шляхом її безоплатної приватизації в порядку ч. 1 ст. 118 ЗК України суперечить наявним у матеріалах справи доказам та не відповідають ч. 1 ст. 118 ЗК України, оскільки у матеріалах справи знаходиться доказ, який підтверджує вчинення ОСОБА_1 дій для замовлення технічної документації із землеустрою з метою подальшого звернення до Київради із заявою в порядку ч.1 ст. 118 ЗК України, а також встановлює об`єктивні обставини неможливості розроблення зазначеної технічної документації, і відповідно неможливості звернення із заявою в порядку ч. 1 ст. 118 ЗК України до моменту усунення перешкод, про які заявлено нею в зустрічному позові.

Вважає, що мотивування судом відсутності порушених прав ОСОБА_1 за зустрічним позовом тим, що суд припинив її право на власність на будинок за первісним позовом вказує на грубе порушення судом самої суті спільного розгляду первісного та зустрічного позовів, а також ч. 4 ст. 82, ч. 1 ст. 273 ЦПК України.

Звертає увагу, що суд дійшов до висновку, що державна реєстрація Земельної ділянки здійснена відповідно до пункту 115 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів Украйни №1051 від 17 жовтня 2012 року, в основу цього висновку суд поклав наступні документи: Державний акт на право постійного користування земельною ділянкою, Технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, розроблена за замовленням Парку, Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), розроблена за замовленням Парку у грудні 2016 року (далі - Технічна документація). Разом з тим, судом в судовому засіданні не досліджувався оригінал державного акту на право постійного користування земельною ділянкою серії ЯЯ №070142, а його посвідчена копія відсутня в матеріалах справи. Також, суд не досліджував й документ, яким зазначено, що Технічна документація розроблена на підставі абз. 5 п. 2 розд. ІІ Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про державний земельний кадастр» (у редакції чинній на дату державної реєстрації земельної ділянки), а у Технічній документації відсутній документ, яким зазначено, що вона розроблена на підставі абз. 5 п. 2 розд. ІІ ЗУ «Про Державний земельний кадастр».

Зазначає, що оскільки в матеріалах справи відсутні докази, що свідчать про існування до 30 грудня 2016 року іншої заяви про державну реєстрацію земельної ділянки, а заяву про державну реєстрацію, надану додатком до листа ГУ Держгеокадастру від 29 січня 2024 року, який є третьою особою у справі, визнано судом неналежним доказом, то висновок суду, що 30 грудня 2016 року реєстрація земельної ділянки здійснена на підставі заяви про її державну реєстрацію грунтується на припущенні існування такої іншої заяви.

Наголошує, що суд не дотримався принципу оцінки доказів і не надав оцінки тому факту, що 30 грудня 2016 року реєстраційну дію щодо державної реєстрації земельної ділянки у встановленому порядку не було вчинено, а отже така реєстрація підлягає обов`язковому скасуванню як така, що не була вчинена.

У відзиві ГУ Держгеокадстру вказує, що під час розгялду справи по суті повинні бути враховані норми ч. 13 ст. 79-1 ЗК України, ч. 10 ст.24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» та п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою КМУ від 17 жовтня 2012 року №1051, які передбачають разом із скасуванням державної реєстрації земельної ділянки одночасне скасування усіх речових прав зареєстрованих щодо такої земельної ділянки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

У своїх поясненнях Київська міська прокуратура зазначає, що доводи апелянта про те, що спірна земельна ділянка вважається державною власністю в силу закону, є помилковим та необгрунтованим.

Вказує, що Київська міська рада є належним позивачем у справі, форма власності земельної ділянки комунальна, а тому доводи апелянта вказаного не спростовують. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

03 лютого 2026 року надійшли письмові пояснення ОСОБА_1 в яких зазначає, що аргемент прокурора про те, що спірна земельна ділянка до набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» перебувала у комунальній власності та залишилася у комунальній власності відповідно до п. 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону 5245-VI, не відповідає вказаному закону.

Вказує, що з огляду на те, що до розмежування земель державної та комунальної власності діяла презумпція права державної власності на землю, а в матеріалах справи відсутні докази, які свідчать про правомірний перехід права власності на спірну земельну ділянку з державної до комунальної до 01 січня 2013 року, то до 01 січня 2013 року спірна земельна ділянка перебувала у державній власності.

Зазначає, що оскільки спірна земельна ділянка входила до земель природно-заповідного фонду загальнодержавного значення до 01 січня 2013 року, то з 01 січня 2013року після набуття чинності Законом № 5245-VI вона залишилась у держаній власності відповідно до ч.8 ст. 122 та ч. 1 ст. 150 ЗК України в редакціях, що набула чинності 01 січня 2013 року.

У судовому засіданні 03 лютого 2026 року представниця ОСОБА_1 - адвокат Побережник А.О. підтримала доводи апеляційної скарги, просила задовольнити скаргу, з підстав викладених у ній.

У судовому засіданні 03 лютого 2026 року прокурор Греськів І.І. та представниця НПП «Голосіївський» - Рибіцька Ю.Б. заперечили проти доводів апеляційної скарги.

У судове засідання 03 лютого 2026 року представник третьої особи ГУ Держгеокадастру у місті Києві та Київської області не з'явився, про розгляд справи повідомлений судом належним чином, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши пояснення учасників, які з`явились у судове засідання, доповідь головуючого судді Желепи О. В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Таким вимогам рішення суду першої інстанції частково не відповідає.

Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що Указом Президента України від 27.08.2007 року № 794/2007 (зі змінами, внесеними згідно з Указом Президента України від 30.10.2008 № 976/2008) на території м. Києва створено НПП «Голосіївський».

Площу земель зазначеного парку встановлено у розмірі 4 525,52 га, в тому числі 1 879,43 га земель, що надаються НПП «Голосіївський» в постійне користування.

Рішенням Київської міської ради від 26 січня 2012 року № 69/7406 надано НПП «Голосіївський» в постійне користування земельні ділянки загальною площею 1888,18 га для експлуатації та обслуговування НПП «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва, в тому числі ділянку загальною площею 723,69 га - за рахунок земель запасу природно-заповідного фонду (площею 709,90 га) та міських земель, не наданих у власність чи користування (площею 13,79 га).

Отже, судом з`ясовано, що земельна ділянка площею 723,69 га входить до території НПП «Голосіївський», відноситься до земель природно-заповідного фонду та надана в постійне користування НПП «Голосіївський».

Право постійного користування вказаною земельною ділянкою площею 723, 69 га (кадастровий номер :79:304:0007) за НПП «Голосіївський» зареєстровано 13 січня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Разом з тим, встановлено, що на земельній ділянці комунальної власності площею 723,69 га (кадастровий номер :79:304:0007), яка перебуває в постійному користуванні НПП «Голосіївський» та належить до земель природно-заповідного фонду, знаходиться садовий будинок загальною площею 14,6 кв.м із зазначенням адреси: АДРЕСА_1 , право власності на який 21 вересня 2016 року зареєстровано за ОСОБА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна -000.

Підставою внесення вказаного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зазначено рішення державного реєстратора Борискевича М.І., ДП «Сетам» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 31538522 від 23 вересня 2016 року. Документи, подані для державної реєстрації: довідка від 10 вересня 2016 року № 100916 ОК СТ «Гайок-МІ».

Відповідно до довідки від 14 жовтня 2009 року № 69 ОК «СТ «Гайок-МІ» ОСОБА_1 є членом садового (дачного) товариства ОК СТ «Гайок-МІ» згідно з рішенням загальних зборів членів садового (дачного) товариства та є власником садового (дачного) будинку АДРЕСА_1 .

Працівниками НПП «Голосіївський» 24 травня 2023 року складено акт № 31/2-08-03/2023 про порушення природоохоронного законодавства та законодавства про природно-заповідний фонд України, в якому зазначено, що на території земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007 виявлено ряд споруд та об`єктів: садові будинки, металеві контейнери без фундамента, туалети, теплиця, сарай, альтанка.

Департамент земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) листом від 08 грудня 2023 року надав інформацію, що Київська міська рада не приймала рішень про надання у власність чи користування земельної ділянки на АДРЕСА_1 . За даними міського земельного кадастру земельні ділянки за вказаною адресою не зареєстровані та не обліковуються.

Листами від 06 грудня 2023 року № 100-14745 та від 19 грудня 2023 року № 100-15283 Голосіївська районна в місті Києві державна адміністрація повідомила, що адміністрацією не опрацьовувалось питання щодо присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна на АДРЕСА_1 .

За інформацією Департаменту містобудування та архітектури КМДА від 07 грудня 2023 року в реєстрі адрес у м. Києві відсутні відомості про документи стосовно присвоєння об`єкту нерухомого майна поштової адреси: АДРЕСА_1 .

Листом від 11 грудня 2023 року № 062/14-16133 (И-2023) КП КМР «КМ БТІ» повідомило, що за даними реєстрових книг КП КМР «Київське міське БТІ» за адресою: АДРЕСА_1 нерухоме майно на праві власності не реєструвалось, однак, за вказаною адресою проводилась технічна інвентаризація та існує інвентаризаційна справа.

В матеріалах інвентаризаційної справи № 115814 (10492/17) міститься лист Голосіївської РДА від 06 листопада 2009 року № 6-с-2126 про визначення рекомендованої адреси земельної ділянки, а також технічний паспорт на садовий (дачний) будинок, виготовлений 19 вересня 2016 року ТОВ «Проекттехсервісбуд» на замовлення ОСОБА_1 .

Крім того, з матеріалів вказаної інвентаризаційної справи вбачається, що основна інвентаризація садового будинку проведена 13 листопада 2009 року, а роки побудови садового (дачного) будинку на АДРЕСА_1 зазначено різні: 2007 рік (зазначено при інвентаризації у 2009 році) та 1991 рік (зазначено в технічному паспорті на садовий (дачний) будинок, виготовлений 19 вересня 2016 року ТОВ «Проекттехсервісбуд»).

Також, в наявних в матеріалах інвентаризаційної справи № 115814 (10492/17) планах земельної ділянки та садового (дачного) будинку СТ «Гайок-МІ» за адресою: АДРЕСА_1 вказано, що при проведенні основної інвентаризації в 2009 році, ні розпорядження про присвоєння поштової адреси, ні документи про відведення земельної ділянки в БТІ не надано.

За інформацією Національного центру управління та випробувань космічних засобів Державного космічного агентства України від 21 липня 2023 року № 1964-4-04.01.02-2023 (додаток 1 інформаційно-аналітична довідка «Щодо супутникового моніторингу ознак самовільної забудови кадастрової земельної ділянки за № :79:304:0007, яка знаходиться на території НПП «Голосіївський» у м. Київ») до квітня 2009 року земельна ділянка на території НПП «Голосіївський» у м. Києві за запитуваними географічними координатами прив`язки до «об`єкту інтересу» була вільна від забудови, ознак знаходження будь-яких споруд в її межах не виявлено.

На підтвердження вказаного надано супутникові знімки станом на 2005, 2007, 2009, 2010, 2012, 2014, 2017, 2019 та 2020 роки.

Відповідно до протоколу огляду садового будинку на АДРЕСА_1 від 16 січня 2024 року встановлено, що будинок знаходиться на земельній ділянці, огородженій парканом з металевої сітки лише зі сторони садово-дачного будинку АДРЕСА_3 . Географічні координати: 50.376289, 30.522157. Даний садовий (дачний) будинок АДРЕСА_1 прямокутної форми, розмірами приблизно 3,2мх5,2м, розміщений на стовпчастому фундаменті стіни та дах якого обшиті металевими листами профнастилу сірого кольору, покрівля односкатна. Садовий (дачний) будинок АДРЕСА_1 має металеві двері та два глухих пластикових вікна. Поряд з вхідними дверима даного будинку встановлена дерев`яна лавка. Далі в глибину двору навпроти даного садового будинку розташована дерев`яна вбиральня з односкатною покрівлею вкритою шифером.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду, які перебувають під особливою охороною держави та заволодіння якими всупереч вимогам ЗК України є недопустимим. Первинна реєстрація за ОСОБА_1 права власності (з відкриттям розділу) на майно площею 14,6 кв.м (з відкриттям розділу), індексний номер 31538522 від 23.09.2016 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 000, здійснена на підставі: довідки СТ «Гайок-МІ» від 10 вересня 2016 року № 100916 про те, що відповідач є членом кооперативу та власником садово-дачного будинку на АДРЕСА_1 ; листа Голосіївської РДА від 06 листопада 2009 року про визначення рекомендованої адреси земельної ділянки, а також технічний паспорт на садовий (дачний) будинок, виготовлений 19 вересня 2016 року ТОВ «Проекттехсервісбуд» на замовлення ОСОБА_1 . Однак, довідка ОК «СТ «Гайок-МІ» від 10 вересня 2016 року не є підставою виникнення права власності, оскільки не породжує право власності. Крім того, така адреса як АДРЕСА_1 не присвоювалась, відомості про неї в реєстрі адрес у місті Києві відсутні. Таким чином, нерухоме майно по АДРЕСА_1 є самочинним будівництвом, оскільки збудовано на земельній ділянці комунальної власності, яка під будівництво не відводилась, за відсутності документа, що посвідчує речове право на неї, та підлягає знесенню.

Щодо заяви відповідача про застосування строків давності у цій справі, суд зазначив, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про усунення перешкоди власнику у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом припинення права володіння ОСОБА_1 та про усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання знести об`єкт самочинного будівництва, тобто з позовом, сутністю вимог за яким є усунення порушення, яке триває і має місце на момент звернення з позовом до суду (тобто початковий момент перебігу позовної давності зміщується із кожним новим порушенням права власника землі), тому на такий позов, не поширюються вимоги щодо позовної давності, оскільки з таким позовом можна звернутися в будь-який час, поки існують правовідносини та правопорушення. Отже, строк звернення до суду з відповідною позовною вимогою заступником керівника Київської міської прокуратури пропущено не було, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування наслідків спливу позовної давності відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, встановила, що вищенаведені обставини справи, які суд вважав встановленими є доведеними. Висновки суду в частині доведеності позивачем порушення прав держави, за захистом яких звернувся прокурор відповідають встановленим обставинам справи та вимогам закону.

Правильними є висновки і в частині не пропущення позивачем строку звернення до суду, та в частині задоволення позову про усунення перешкод шляхом знесення самочинного будівництва.

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 143 Конституції України передбачено, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.

Статтею 43 ЗК України передбачено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до ст. ст. 60, 61, 63 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» землі природно-заповідного фонду підлягають особливій охороні.

Згідно зі ст. 44 ЗК України до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Положеннями ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України.

Таким чином згідно з наведеними положеннями Земельного кодексу України, а також ст. 61 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», ст. 3 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» національні природні парки належать до природно-заповідного фонду України.

Територіям природно-заповідного фонду законодавець надав особливий, виключний статус.

Згідно із законодавством України природно-заповідний фонд охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення і використання. Україна розглядає цей фонд як складову частину світової системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною.

Так, за ст. 14 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», режим територій та об`єктів природно-заповідного фонду - це сукупність науково-обґрунтованих екологічних вимог, норм і правил, які визначають правовий статус, призначення цих територій та об`єктів, характер допустимої діяльності в них, порядок охорони, використання і відтворення їх природних комплексів.

Таким чином, з моменту створення у 2007 році НПП «Голосіївський» ця територія має статус природно-заповідного фонду і її правовий режим та цільове призначення визначаються фактом розташування на ній вказаного об`єкта.

Частиною 3 ст. 7 вказаного Закону встановлено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням.

Статтею 9 цього Закону визначено вичерпний перелік видів використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, який не передбачає використання територій природно-заповідного фонду під будівництво.

Статтею 5 Закону України «Про екологічну мережу України» передбачено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду є складовою екомережі.

За ст. 3 указаного Закону екомережа - це єдина територіальна система, яка утворюється з метою поліпшення умов для формування та відновлення довкілля, підвищення природно-ресурсного потенціалу території України, збереження ландшафтного та біорізноманіття, місць оселення та зростання цінних видів тваринного і рослинного світу, генетичного фонду, шляхів міграції тварин через поєднання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, а також інших територій, які мають особливу цінність для охорони навколишнього природного середовища і відповідно до законів та міжнародних зобов`язань України підлягають особливій охороні.

У ст. 4 цього Закону вказано, що збереження цілісності екомережі здійснюється відповідно до принципів забезпечення цілісності екосистемних функцій складових елементів екомережі, збереження та екологічно збалансоване використання природних ресурсів на території екомережі.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що території та об`єкти природно-заповідного фонду наділені надважливими функціями і завданнями, мають особливий статус та перебувають під особливою державною охороною.

Спірна земельна ділянка відноситься до земель природно-заповідного фонду, які перебувають під особливою охороною держави та заволодіння якими всупереч вимогам ЗК України є недопустимим (наведеної правової позиції дотримується Велика Палата Верховного Суду у постановах від 07 квітня 2020 року у справі №372/1684/14-ц, від 22 травня 2018 року у справі №469/1203/15-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №504/2864/13-ц, від 12 червня 2019 року у справі №487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц, від 20 червня 2023 року у справі №554/10517/16-ц).

Апеляційний суд не може погодитися з помилковими доводами апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції неправильно визначив форму власності земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007, відповідно, територіальна громада м. Києва в особі Киїради не є неналежним позивачем.

Згідно з частиною 1, пунктом «а» частини 2 статті 83 ЗК України землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Згідно п. «в» ч. 3 ст. 84 ЗК України в редакції до 01 січня 2013 року до земель державної власності, які не могли передаватися у комунальну власність, належали землі під об`єктами природно-заповідного фонду та історико-культурними об`єктами, що мають національне та загальнодержавне значення.

Апеляційний суд враховує, що спірна земельна ділянка з кадастровим номером :79:304:0007 набула статусу майна комунальної власності на підставі п. 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України про розмежування земель державної та комунальної власності», який набрав чинності 01 січня 2013 року, а не в результаті передачі земельних ділянок державної власності у комунальну власність в порядку, передбаченому ст. 117 ЗК України, на яку хибно посилається відповідач.

Також доводи про належність спірної земельної ділянки до державної власності спростовуються безпосередньо інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно , з якого вбачається, що право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :79:304:0007 зареєстровано за територіальною громадою в особі Київської міської ради 19 січня 2017 року державним реєстратором ДП «Центр державного земельного кадастру», індексний номер рішення 33528638, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06 вересня 2012 року.

Крім того, обставини, що Київська міська рада представляє інтереси територіальної громади м. Києва, яка, в свою чергу, є власником спірної земельної ділянки з кадастровим номером :79:304:0007, встановлені судом у справі № 910/20180/23 за позовом Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» до Київської міської ради, треті особи Національний природний парк «Голосіївський», Міністерство захисту довкілля та природних ресурсів, про визнання незаконним та скасування рішення Київської міськради від 26 січня 2012 року № 69/7406, якими затверджено проєкт землеустрою щодо відведення земельних ділянок Національному природному парку «Голосіївський» та надано парку в постійне користування земельну ділянку. Дана справа розглянута за участі тих самих осіб Київської міської ради, НПП «Голосіївський» та Обслуговуючого кооперативу «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ», а тому обставини, встановлені судовим рішенням у справі № 910/20180/23, не підлягають повторному доказуванню у правовідносинах між цими особами при розгляді даної справи.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідачка є членом садового кооперативу «Гайок-МІ» та відкрито на протязі 15 років користувалась спірною ділянкою і на ній знаходиться нею збудований садовий будинок на правильність ухваленого рішення не впливають з огляду на таке.

Відповідно до статті 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів.

Стаття 212 ЗК України визначає, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

При цьому знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Частина перша статті 328 ЦК України визначає, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

При цьому, ч. 1 ст. 116 ЗК України визначено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

У цій справі, рішення про передачу у власність чи користування ОСОБА_1 земельної ділянки за адресою АДРЕСА_1 не приймалось.

З огляду на викладене районний суд правомірно вважав житловий будинок за цією адресою самочинним будівництвом як збудований на земельній ділянці, яка для вказаної мети (під забудову) не відводилась.

Для державної реєстрації права власності на вказаний об`єкт державному реєстратору подано: 1) довідку ОК «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» №1 від 14 жовтня 2009 року про те, що ОСОБА_1 є членом кооперативу та являється власником садово-дачного будинку АДРЕСА_1 ; 2) лист Голосіївської РДА від 06 листопада 2009 року вих. №6-с-2126 про визначення рекомендованої адреси земельної ділянки; 3) технічний паспорт на садовий будинок, виготовлений ТОВ «Проекттехсервісбуд» на замовлення ОСОБА_1 .

Однак, довідка ОК «Садово-дачне товариство «Гайок-МІ» №1 від 14 жовтня 2009 року не є підставою виникнення права власності (не породжує права власності), а тому, з огляду на приписи ст. 41 Конституції України, ст. 328 ЦК та ч. 2 ст. 331 ЦК України, ОСОБА_1 не є законною власницею майна по АДРЕСА_1 .

Крім того, така адреса як АДРЕСА_1 не присвоювалась, відомості про неї в реєстрі адрес у місті Києві відсутні.

Оскільки у ОСОБА_1 відсутній документ, що посвідчує речове право на землю, рішення про присвоєння поштової адреси об`єкту нерухомого майна по АДРЕСА_1 уповноваженими органами не приймалося, тому відкриття в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно розділу по вказаному об`єкту та реєстрація права власності на нього за відповідачкою є незаконними.

Додатково, апеляційний суд враховує, що в ході розгляду справи №910/20180/23 за позовом ОК «Садово-дачне товариство «ГАЙОК-МІ» до Київської міської ради про визнання незаконним та скасування пункти 2, 3 рішення Київської міськради «Про надання земельних ділянок Національному природному парку «Голосіївський» для експлуатації та обслуговування Національного природного парку «Голосіївський» у Голосіївському районі м. Києва» від 26 січня 2012 року №69/7406 в частині затвердження відведення та надання в постійне користування земельної ділянки урочища «Гайок» орієнтовною площею 3,85 га (далі - спірна земельна ділянка), яка є частиною земельної ділянки № НОМЕР_1 загальною площею 723,69 га, зареєстрованої 30 грудня 2016 року у Державному земельному кадастрі за кадастровим номером :79:304:0007, судами встановлено відсутність доказів того, що спірна земельна ділянка перебувала у власності чи законному користуванні Кооперативу (його членів) чи того, що уповноваженими органами приймалися рішення про передачу цієї ділянки на його користь (його членів) (див. постанову Верховного Суду від 04 грудня 2023 року).

Отже, здійснення ОСОБА_1 самочинного будівництва спірного об`єкту нерухомості порушує права територіальної громади м. Києва на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій спірний об`єкт нерухомості побудований.

Оскільки ОСОБА_1 відповідно до ст. 376 ЦК україни не набула права власності на самочинно збудований садовий будинок, відповідно права останньої не порушені проведеною державною реєстрацією землі в Державному кадастрі, яку вона просила скасувати в зустрічному позові, а тому суд правомірно відмовив в задоволенні зустрічного позову.

Доводи скарги з приводу порушення порядку реєстрації, за недоведеності порушеного права позивача не впливають на правильність відмови в задоволенні зустрічного позову.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинно побудованого спірного об`єкта нерухомості відповідно до частини четвертої статті 376 ЦК України є належним та ефективним способом захисту прав власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, а тому в цій частині рішення суду, як таке, що ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права має бути залишеним без змін.

Разом з тим припинення права володіння ОСОБА_2 на спірну земельну ділянку є не належним способом захисту прав держави, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову.

Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.

У категорії справ, за обставинами яких певна особа неправомірно зареєструвала право власності на самочинно побудоване майно, неналежною є як вимога про скасування рішення (запису) про реєстрацію права власності, так і вимога про припинення права власності.

Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 травня 2020 року у справі №916/1608/18 звертала увагу, що стаття 376 ЦК України розміщена у главі 27 «Про право власності на землю (земельну ділянку)», тобто правовий режим самочинного будівництва пов`язаний з питаннями права власності на землю.

Знаходження на земельній ділянці одного власника об`єкта нерухомості (будівлі, споруди) іншого власника істотно обмежує права власника землі, при цьому таке обмеження є безстроковим. Так, власник землі в цьому разі не може використовувати її ані для власної забудови, ані іншим чином і не може здати цю землю в оренду будь-кому, окрім власника будівлі чи споруди. Тому державна реєстрація будівлі, споруди на чужій земельній ділянці є фактично і реєстрацією обмеження права власника землі.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі №916/1174/22 виснувала, що самочинне будівництво нерухомого майна особою, яка не є власником земельної ділянки, слід розглядати як порушення прав власника відповідної земельної ділянки.

Разом із цим сам по собі факт державної реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду не слід розглядати, як окреме щодо факту самочинного будівництва порушення прав власника земельної ділянки.

Здійснення самочинного будівництва порушує права власника земельної ділянки, у тому числі у разі відсутності державної реєстрації пава власності на самочинно побудоване нерухоме майно за відповідною особою. Факт самочинного будівництва змушує власника земельної ділянки діяти з урахуванням того, що на відповідній земельній ділянці наявні певні об`єкти нерухомості, що обмежує можливості як користування, так і розпорядження земельною ділянкою.

Права власника земельної ділянки порушуються в результаті факту самочинного будівництва, а не факту державної реєстрації права власності на самочинно побудоване майно. Державна реєстрації права власності на самочинно побудовану будівлю, споруду поза встановленим статтею 376 ЦК України порядком за особою, яка таке будівництво здійснила, лише додає до вже існуючих фактичних обмежень (які з`явились безпосередньо з факту самочинного будівництва) власника земельної ділянки в реалізації його права власності додаткові юридичні обмеження.

Отже здійснення самочинного будівництва порушує права Київської міської ради на користування та розпорядження земельною ділянкою, на якій побудований спірний об`єкт.

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за нею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, хоча безпосередньо і незакріплений у такому вигляді в законі, знаходить вияв у правилах статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України, інших положень законодавства (див. постанови від 04 грудня 2018 року у справі №910/18560/16 (пункт 8.5), від 20 липня 2022 року у справі №923/196/20 (пункт 34)).

Належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. Оскільки положення статті 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею, реєстрація права власності на самочинно побудоване нерухоме майно за особою - власником земельної ділянки у будь-який інший спосіб, окрім визначеного цією статтею (тобто на підставі судового рішення про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно за власником земельної ділянки), також не змінює правовий режим самочинного будівництва. За вказаних обставин особа - власник земельної ділянки не набуває право власності на самочинно побудоване нерухоме майно.

Отже, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно.

Водночас, якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої реєстрації. Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру прав та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).

Звідси коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного ст. 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, про що правильно зазначив суд першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що вирішення вимог про знесення самочинного будівництва виключає застосування інших вимог власника (користувача) земельної ділянки про усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою.

Враховуючи наведені норми матеріального права, а також висновки Великої Палати Верховного Суду щодо них, встановлені судом першої інстанції обставини, неоспорення сторонами фактичного існування такого нерухомого майна в натурі, колегія суддів висновує, що належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Києва у спірних правовідносинах є лише вимога позивача про знесення самовільно збудованої нежитлової будівлі і задоволення цієї вимоги саме по собі остаточно вирішить юридичну долю спірного самочинного будівництва у встановленому законом порядку.

Аналогічний правовий підхід щодо належного способу захисту прав позивача, за подібних правовідносин і предмету касаційного оскарження, викладено Верховним Судом у постанові від 05 червня 2024 у справі №205/4372/21.

Отже, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог про припинення володіння та відмову прокурору у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Оцінюючи наявність підстав для втручання у право на мирне володіння майном ОСОБА_1 , колегія суддів враховує, що втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним з питань застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу втручання держави у право на мирне володіння майном, може бути виправдано за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Саме національні органи влади мають здійснювати первісну оцінку наявності проблеми, що становить суспільний інтерес, вирішення якої б вимагало таких заходів. Поняття «суспільний інтерес» має широке значення (рішення від 23 листопада 2000 року в справі «Колишній король Греції та інші проти Греції»). Крім того, ЄСПЛ також визнає, що й саме по собі правильне застосування законодавства, безперечно, становить «суспільний інтерес» (рішення ЄСПЛ від 02 листопада 2004 року у справі «Трегубенко проти України»).

Критерій «пропорційності» передбачає, що втручання у право власності розглядатиметься як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, визначеною для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідного балансу не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». При цьому з питань оцінки «пропорційності» ЄСПЛ, як і з питань наявності «суспільного», «публічного» інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

За обставинами цієї справи, ОСОБА_1 не могла не розуміти, що вона здійснює будівництво на земельній ділянці, що їй не передана в установленому законом порядку тобто самочинне будівництво, а також оглянувши документи, які стали підставою для державної реєстрації будинку мала розуміти, що він розташований на території НПП «Голосіївський» та проявивши розумну обачність скористатися правничою допомогою для уникнення в подальшому ризиків пов`язаних зі знесенням такого будівництва.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За правилами п. 2 ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом припинення володіння майном ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у цій частині.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України апеляційний суд, в зв`язку з ухваленням нового судового рішення, змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до ст. 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з: нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Ураховуючи, що позов підлягає задоволенню частково (одна позовна вимога немайнового характеру), слід пропорційно до задоволених позовних вимог зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судового збору за подання позовної заяви з 6 054,00 грн до 3 028,00 грн.

Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, з Київської міської прокуратури на користь апелянтки підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374-376, 381-384, 389 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року - в частині задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою шляхом припинення володіння майном - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

В іншій частині рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 03 липня 2025 року - залишити без змін.

Змінити розподіл судових витрат у справі.

Зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь Київської міської прокуратури судового збору за подання позовної заяви з 6 056,00 грн до 3 028 (три тисячі двадцять вісім гривень) 00 коп.

Стягнути з Київської міської прокуратури (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Предславинська, буд. 49/5) на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4 542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві гривні) 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 13 лютого 2026 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Н.В. Поліщук

В.В. Соколова