ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року

м. Київ

справа № 523/9545/21

провадження № 61-6870св23

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Ігнатенка В. М.

суддів: Грушицького А. І., Калараша А. А., Пророка В. В., Сердюка В. В.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Суворовського районного суду

м. Одеси від 17 травня 2022 року в складі судді Дяченко В. Г. та постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року в складі колегії суддів: Сегеди С. М., Гірняк Л. А., Цюри Т. В.,

у справі за поданням приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Дмитра Миколайовича, за участі заінтересованих осіб: ОСОБА_1 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт», Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, як органу опіки та піклування, про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстрований неповнолітній,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст вимог подання

У травні 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. звернувся до суду з поданням про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , в якому зареєстровано малолітню особу, без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Подання мотивоване тим, що на примусовому виконанні перебуває зведене виконавче провадження № НОМЕР_1, до складу якого входять:

- виконавчий лист № 1527/2-5382/11, виданий Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь

публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» (далі -

ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») заборгованості за кредитним договором

у розмірі 1 046 918,15 грн, судового збору в розмірі 1 700,00 грн та витрат на інформаційно-технічне забезпечення у сумі 120,00 грн;

- виконавчий лист № 523/111/15-ц, виданий Суворовським районним судом

м. Одеси 25 березня 2016 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором

№ 010/11-77/389 від 14 червня 2006 року в сумі 666 243, 59 грн, а також заборгованості за кредитним договором № 012//11-77/356 від 30 червня

2006 року в сумі 674 202, 29 грн та судових витрат у розмірі 3 654, 00 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 17 вересня 2018 року

у справі №523/12053/18 та ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса

від 21 вересня 2018 року у справі №523/12278/18, зміненою постановою Одеського апеляційного суду від 12 березня 2019 року, замінено стягувача

за вказаними виконавчими документами з АТ «Райффайзен Банк Аваль»

на Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт» (далі - ТОВ «Фінансова Компанія «Форінт»).

Для погашення заборгованості за вищезазначеними виконавчими документами, у зв`язку із відсутністю (недостатністю) у боржника грошових коштів та іншого майна, було звернено стягнення на квартиру

АДРЕСА_1 , загальною площею 67,5 кв. м, яка є іпотечним майном стягувача за цим виконавчим провадженням.

Разом з цим, згідно з листом Департаменту надання адміністративних послуг від 21 липня 2020 року № 687В/01-07 у вищевказаній квартирі зареєстрований неповнолітній ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Оскільки вищевказані обставини ускладнювали виконання виконавчого документа, адже, в матеріалах виконавчого провадження відсутній дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочину щодо нерухомого майна, приватний виконавець звернувся до суду із відповідним поданням для вирішення питання про примусову реалізацію нерухомого майна боржника, право користування яким має неповнолітня дитина.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови апеляційного суду

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року,

яка залишена без змін постановою Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року, подання приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. було задоволено.

Надано дозвіл на звернення стягнення на нерухоме майно боржника ОСОБА_1 , а саме: квартиру

АДРЕСА_2 , загальною площею 67,5 кв. м, в якій зареєстрований неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Задовольняючи подання приватного виконавця, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, виходив із того, що виконавчий лист № 1527/2-5382/11, виданий Суворовським районним судом м. Одеси 18 жовтня

2012 року перебував на виконанні із 2014 року, тоді як неповнолітню дитину було зареєстровано в іпотечній квартирі 06 жовтня 2017 року, тобто вже після відкриття виконавчого провадження, а також з тих підстав, що боржник

не є матір`ю неповнолітньої дитини, та остання не є членом її сім`ї.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У травні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси

від 17 травня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду

від 21 грудня 2022 року, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні подання.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 03 липня 2023 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Суворовського районного суду

м. Одеси від 17 травня 2022 року та постанови Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року, відкрито касаційне провадження за її касаційною скаргою та витребувано справу із суду першої інстанції.

25 липня 2023 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Згідно з протоколом автоматизованого визначення складу колегії суддів

від 27 січня 2026 року, у зв`язку із перебуванням у відпустці суддів Фаловської І. М., Ситнік О. М. та Карпенко С. О. для розгляду касаційної скарги визначено колегію суддів: головуючий суддя - Ігнатенко В. М., склад колегії суддів: Грушицький А. І., Калараш А. А., Пророк В. В., Сердюк В. В.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суди ухвалюючи оскаржувані судові рішення, не врахували правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21, від 10 січня 2023 року у справі № 160/9902/19.

Крім цього, вказує, що в порушення норм процесуального права, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності будь-якого учасника справи та суд апеляційної інстанції належним чином не повідомив заявника про розгляд справи.

Також, вважає, що суди не прийняли до уваги встановлені обставини іншим судом в іншій справі, які мають преюдиційне значення.

Позиція інших учасників справи

20 липня 2023 року представник приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. - Зауліна О. Г. подала відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та просила її залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

24 липня 2023 року представник Товариства з обеженою відповідальністю «Фінансова Компанія «Форінт» - адвокат Головін М. В. подав відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 та просив її залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з пунктом 1, 4 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої

статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Касаційне провадження відкрито з підстав, передбачених пунктом 1

частини другої статті 389 ЦПК України.

Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги та відзивів на неї, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

На примусовому виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечко Д. М. перебуває зведене виконавче провадження НОМЕР_2, до складу якого входять:

- виконавчий лист № 1527/2-5382/11, виданий 18 жовтня 2012 року Суворовським районним судом м. Одеси про стягнення солідарно з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 014/0074/74/72513 від 30 березня 2007 року

у розмірі 1 046 918,15 грн., судового збору в розмірі 1 700,00 грн та витрат на ІТЗ в розмірі 120 грн;

- виконавчий лист № 523/111/15-ц, виданий 25 березня 2016 року Суворовським районним судом м. Одеси, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованості за кредитним договором № 010/11-77/389 від 14 червня 2006 року у сумі 666 243,59 грн, заборгованості за кредитним договором № 012//11-77/356 від 30 червня

2006 року у розмірі 674 202,29 грн та заборгованості за судовими витратами

у розмірі 3 654,00 грн.

Ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 17 вересня

2018 року № 523/12053/18 та ухвалою Суворовського районного суду м. Одеса від 21 вересня 2018 року № 523/12278/18, зміненою постановою Одеського апеляційного суду від 12 березня 2019 року, було замінено стягувача за вказаними виконавчими документами з АТ «Райффайзен Банк Аваль» на

ТОВ «Фінансова Компанія «Форінт».

18 травня 2020 року приватним виконавцем винесені постанови про відкриття виконавчих проваджень № НОМЕР_1 та № 62114291 з примусового виконання вищезазначених виконавчих листів № 523/111/15-ц та № 1527/2-5382/11. Зазначені постанови про відкриття виконавчих проваджень надіслані сторонам виконавчого провадження рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення 18 травня 2020 року №1201, 1205, 1216.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. від 18 травня 2020 року винесено постанову про об`єднання вищевказаних виконавчих проваджень у зведене виконавче провадження НОМЕР_2.

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Одеської області Колечка Д. М. від 18 травня 2020 року винесено постанову про арешт майна та коштів боржника, якими було накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно, а також на грошові кошти всіх видів валют та банківських металів, що знаходяться на всіх рахунках боржника ОСОБА_1 . Відомості про арешт рухомого та нерухомого майна боржника було внесено до відповідних державних реєстрів.

Під час перевірки майнового стану боржника ОСОБА_1 було виявлено, що квартира АДРЕСА_1 , загальною площею 67, 5 кв. м, є іпотечним майном стягувача за виконавчим провадженням.

Разом з тим за вищевказаною адресою з 06 жовтня 2017 року зареєстрований неповнолітній ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується листом Департаменту надання адміністративних послуг

від 21 липня 2020 року № 687В/01-07.

Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження ОСОБА_1 не є матір`ю неповнолітнього ОСОБА_3 .

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Згідно із статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (частина перша статті 18 ЦПК України).

Частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першої статті 2 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження здійснюється з дотриманням зокрема таких засад: обов`язковості виконання рішень; справедливості, неупередженості та об`єктивності; розумності строків виконавчого провадження.

Виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина перша статті 18 Закону України «Про виконавче провадження»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово зауважував у своїх рішеннях, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у державі, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (наприклад, справа «Жовнер проти України» від 29 червня 2004 року, заява № 56848/00. § 33). Право на звернення до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, було б ілюзорним, якби правова система держав-учасниць Конвенції допускала, що судове рішення, яке набрало законної сили та є обов`язковим для виконання, залишалося би невиконаним по відношенню до однієї зі сторін всупереч її інтересам. Ефективний доступ до суду включає право на виконання судового рішення без невиправданих затримок.

Відповідно до частини четвертої статті 156 та частини другої статті 64 Житлового кодексу України (далі - ЖК України) до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи: дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Враховуючи, що неповнолітній ОСОБА_3 не є дитиною боржника ОСОБА_1 та відповідно до частини другої статті 64 та частини четвертої статті 156 ЖК України не є членом її сім`ї, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку, що примусова реалізація житлового майна, що належить боржнику на праві власності, не може свідчити про порушення прав неповнолітньої дитини на житло.

Суди звернули увагу на те, що виконавчий лист № 1527/2-5382/11, виданий Суворовським районним судом м. Одеси 18 жовтня 2012 року перебував на виконанні з 2014 року, тоді як неповнолітній ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі з 06 жовтня 2017 року, тобто вже після відкриття виконавчого провадження.

З метою усунення обставин, які роблять неможливим виконання рішення суду, а саме відсутності дозволу (відмові) органу опіки та піклування на реалізацію нерухомого майна, право власності або право користування яким мають діти, виконавець може звернутися до суду з заявою (поданням) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстровані діти, яка повинна бути розглянута судом в порядку, встановленому в статті 435 ЦПК України.

Пункт 1 частини п`ятої статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Частиною восьмою статті 19 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов`язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

Під час розгляду заяви (подання) суд повинен оцінювати через призму дотримання прав та інтересів дітей добросовісність дій боржника, а саме: з якого часу діти зареєстровані в спірному приміщенні; чи дотримано встановлений чинним законодавством порядок їх реєстрації та вселення у спірне приміщення; чи є спірне приміщення єдиним місцем їх постійного проживання; чи наявне інше приміщення у дітей чи їх батьків або осіб, які їх замінюють, яке може використовуватись як постійне місце проживання; яка ступінь споріднення має місце між дітьми та боржником та інші обставини.

До подібного висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 15 лютого

2023 року в справі № 2-537/11.

Таким чином суди дійшли правильного висновку про те, що всі зазначені обставини свідчать про намагання боржника ОСОБА_1 уникнути примусової реалізації іпотечного майна, що є порушенням конституційного права кожної особи, у цьому випадку ТОВ «Фінансова Компанія «Форінт», на обов`язковість виконання судового рішення, що є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави. Невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №11-рп/2012 від 25 квітня 2012 року та пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України №18-рп/2012 від 13 грудня 2012 року).

Ураховуючи викладене, суди дійшли обґрунтованого висновку про необхідність задоволення подання приватного виконавця про надання дозволу на звернення стягнення на нерухоме майно боржника, в якому зареєстрована малолітня дитина, без отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Доводи ОСОБА_1 у касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції розглянув справу за відсутності будь-якого учасника справи, на увагу не заслуговують, оскільки вона була повідомлена належним чином про розгляд справи судом першої інстанції, тому що судова повістка, направлена

ОСОБА_1 , повернулася до суду із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідає пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України.

Крім цього, посилання заявника на те, що апеляційний суд не повідомив заявника про розгляд її апеляційної скарги, є безпідставним та спростовується матеріалами справи. Апеляційний суд направляв усім учасникам справи судові повістки на засідання, яке було призначено на 21 лютого 2022 року, яку заявник отримала засобами поштового зв`язку, що підтверджується зворотнім повідомлення про вручення.

Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги щодо незастосування судами правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах

від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010, від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21,

від 10 січня 2023 року у справі № 160/9902/19, з огляду на таке.

У кожному випадку порівняння правовідносин і їхнього оцінювання на предмет подібності слід насамперед визначити, які правовідносини є спірними. А тоді порівнювати права й обов`язки сторін саме цих відносин згідно з відповідним правовим регулюванням (змістовий критерій) і у разі необхідності, зумовленої цим регулюванням, - суб`єктний склад спірних правовідносин (види суб`єктів, які є сторонами спору) й об`єкти спорів. Тому з метою застосування відповідних приписів процесуального закону не будь-які обставини справ є важливими для визначення подібності правовідносин.

На предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У постанові від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц Верховний Суд в складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду розглянув справу за позовом Приватного акціонерного товариства «Фармацевтична фірма «Дарниця» до ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу квартири, в якому вказав, що при наявності неоднозначності формулювань у договорі (купівлі-продажу) застосовується принцип Contra proferentem. Інакше кажучи, невизначені чи нечітко сформульовані положення договору не можуть породжувати негативні наслідки для іншої сторони (покупця).

У постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 Велика Палата Верховного Суду розглянула справу за позовом Публічного акціонерного товариства Акціонерний Банк «ПриватБанк» до ОСОБА_6 , ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій вказала, що позовні вимоги до різних відповідачів (боржника та поручителя), які пов`язані між собою, мають розглядатись в одному провадженні. Крім цього, суд вказав, що договір вважається правомірним доти, поки його правомірність не буде спростована.

У постанові від 02 листопада 2022 року у справі № 140/6115/21 Верховний Суд в складі Касаційного адміністративного суду розглянув справу за позовом ОСОБА_8 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дії відповідача щодо відмови у виділенні Західному міжрегіональному управлінню з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України коштів для виплати одноразової грошової допомоги та зобов`язання відповідача виплатити грошову допомогу.

У постанові від 10 січня 2023 року у справі № 160/9902/19 Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду розглянув справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МАРШЕ-ДНІПРО» до виконавчого комітету Дніпровської міської ради, Комунального підприємства «Благоустрій міста» Дніпровської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення та визнання дій протиправними.

Отже висновки у цих справах, на які містяться посилання у касаційній скарзі, і у справі, яка переглядається, не є суперечливими. Встановлені судами фактичні обставини є різними, у кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично-доказової бази, з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Таким чином, відсутні підстави вважати, що суди у справі, яка переглядається, не врахували висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у наведених як приклад постановах Верховного Суду.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04,

від 10 лютого 2010 року).

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно із статтею 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, не підтвердилися, висновки судів є законними та обґрунтованими, тому колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки оскаржувані судові рішення підлягають залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.

Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Суворовського районного суду м. Одеси від 17 травня 2022 року та постанову Одеського апеляційного суду від 21 грудня 2022 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач В. М. Ігнатенко

Судді А. І. Грушицький

А. А. Калараш

В. В. Пророк

В. В. Сердюк