УХВАЛА

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 296/6638/24

провадження № 61-1038ск26

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідачка), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,

вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року та за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира

від 13 лютого 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду

від 25 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання простроченого грошового зобов`язання,-

ВСТАНОВИВ:

Обставини справи

1. У липні 2024 року Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк») звернулося до суду із позовом, на обґрунтування якого зазначено, що відповідно до укладеного кредитного договору від 17 грудня

2007 року № МІ-150-07 ОСОБА_2 отримав кредит у розмірі 185 000,00 доларів США зі сплатою 14% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 14 грудня 2012 року.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором

від 17 грудня 2007 року, того ж дня укладено договори поруки № МІ-150-07 з ОСОБА_1 та № МІ-150-07 з ОСОБА_3 .

Внаслідок невиконання зобов`язань за кредитним договором утворилась заборгованість, яка була солідарно стягнута з відповідачів рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2012 року.

У період з 28 лютого 2012 року по 19 липня 2024 року за кредитним договором

№ МІ-150-07 від 17 грудня 2007 року заборгованість була частково погашена на загальну суму 12 829,52 грн.

Наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника та поручителів від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК України, за увесь час прострочення, а саме трьох процентів річних та індексу інфляції.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на користь банку три проценти річних та інфляційні втрати за невиконання простроченого грошового зобов`язання за кредитним договором у розмірі 718 325,65 грн.

2. Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого

2025 року позов задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 на користь АТ КБ «Приватбанк» 718 325,65 грн, з яких:

209 583,99 грн - 3% річних, 508 741,66 грн - інфляційні втрати, а також з кожного відповідача по 2 873,30 грн витрат по сплаті судового збору.

3. Не погодившись з судовим рішенням, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 звернулися до Житомирського апеляційного суду.

4. Житомирський апеляційний суд постановою від 25 грудня 2025 року апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року - без змін.

Узагальнені доводи касаційної скарги ОСОБА_1 .

5. 18 січня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року, а справу передати на новий розгляд.

6. Однією з підстав касаційного оскарження заявник зазначає неврахування судами попередніх інстанцій висновків щодо застосування норми права, викладені у постановах Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі

№ 6-36736во10, від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17, постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17,

від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, від 07 липня 2020 року у справі

№ 296/10217/15-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 295/5047/18.

7. ОСОБА_1 звертає увагу, що суди першої та апеляційної інстанцій розглянули справ за відсутності сторони кредитних правовідносин, а саме

ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус». Суди не врахували що

АТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» є юридичними особами, а отже спір повинен був розглядатися за правилами господарського судочинства.

8. Заявник зазначає, що суди не врахували, що відповідно до статті 72 ЦК України передбачено скорочені строки позовної давності, зокрема, за позовами про стягнення неустойки.

9. Також заявник наголошує, що судом апеляційної інстанції неповно з`ясовано обставини та було розглянуто справу за його відсутності як у суді першої інстанції так і у апеляційному суді (не був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, яке відбулося 25 грудня 2025 року).

Узагальнені доводи касаційної скарги ОСОБА_2 .

10. 28 січня 2026 року засобами поштового зв`язку ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року, ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позову.

11. Підставою касаційного оскарження ОСОБА_2 визначає, що суди не врахували висновки щодо застосування норми права, викладені у постанові Верховного Суду від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 03 березня 2021 року у справі № 130/2604/18, від 27 березня 2019 року у справі № 761/11976/16.

12. Також заявник зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання чи трансформується грошове зобов`язання, що виникло за валютним кредитним договором у грошове зобов`язання на підставі рішення суду, у випадку визначення судовим рішенням можливості стягнення грошових коштів лише у національній валюті, без згадки про право здійснювати примусове стягнення еквіваленту встановленої заборгованості в іноземній валюті.

Позиція Верховного Суду

13. Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

14. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

15. Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах (справах незначної складності) та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до

ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах, слугувати суспільним інтересам щодо забезпечення єдності судової практики й розвитку права.

16. Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 1 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята

статті 19 ЦПК України).

17. Ціна позову у цій справі становить 718 325,65 грн, яка станом на 01 січня

2026 року не перевищує 250 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 328,00 грн * 250 = 832 000,00 грн).

18. Отже ця справа, виходячи з ціни позову, за загальним правилом належить до категорії справ, рішення у яких відповідно до пункту 2 частини третьої

статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню.

19. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

20. Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти стабільності й визначеності у цивільних правовідносинах, слугувати суспільним інтересам щодо забезпечення єдності судової практики й розвитку права.

21. Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить обґрунтованих посилань на наявність обставин, які передбачені підпунктами а, б, в, г пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України.

22. Натомість ОСОБА_2 у касаційній скарзі посилається на підставу, передбачену підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення з такою ціною позову можуть бути оскаржені до суду касаційної інстанції, а саме: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики, зокрема, питання щодо якого заявник зазначив, що відсутній висновок Верховного Суду.

23. Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

24. Наведені заявником обставини, які, на його переконання, потребують формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд визнає такими, що не стосуються фундаментальних питань права.

25. Касаційна скарга ОСОБА_2 також містить посилання на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України (справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу). Відповідно, Суд повинен оцінити такі доводи ОСОБА_2 щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у цій справі.

26. Щодо доводів про те, що справа має для заявника виняткове значення, Верховний Суд зазначає, що поняття винятковості справи є оціночним та потребує належного обґрунтування.

27. Касаційна скарга не містить переконливих доводів про те, що справа має виняткове значення для заявника. Посилання у скарзі на те, що сума заборгованості є занадто великою для нього, що він є інвалідом ІІІ групи, не можуть бути оцінені судом як виняткові обставини. Заявник хоч і посилається на те, що у нього відсутні будь-які доходи з 2017 року, але надає докази щодо надходження заробітку/пенсії до 2017 року.

28. Тож заявник не навів переконливих доводів та не надав відповідних доказів, які б свідчили про те, що справа має для нього виняткове значення, а сама по собі вказівка на це у касаційній скарзі не дає підстав для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.

29. Обставин, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.

30. Враховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що в цій справі відсутні підстави для відкриття касаційного провадження.

31. Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

32. Відповідно до вимог пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

33. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 37).

34. Застосування передбаченого законодавством порогу ratione valoris (ціна позову) для подання скарг до верховного суду є правомірною та обгрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень верховного суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості («Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36).

35. З урахуванням наведеного, оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали касаційні скарги на судові рішення у справі з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, які не підлягають касаційному оскарженню, а підстав, визначених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, Судом не встановлено, то у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, частиною шостою, частиною дев`ятою статті 19, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої

статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року та за касаційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 13 лютого 2025 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 25 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за невиконання простроченого грошового зобов`язання.

Копію ухвали та додані до скарг матеріали направити особам, які подали касаційні скарги.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:О. В. Ступак О. М. Осіян Н. Ю. Сакара