Єдиний унікальний номер судової справи 487/7696/24
Номер провадження 22-ц/812/116/26
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

09 лютого 2026 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Тищук Н.О.,

з секретарем судового засідання Коростієнко Н.С.,

за участі: відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області рішення, яке ухвалене Заводським районним судом міста Миколаєва 09 жовтня 2025 року, під головуванням судді Афоніної С.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої суми пенсії,

УСТАНОВИЛА:

У вересні 2024 року Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі ГУ ПФУ в Миколаївській області) звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення надмірно виплаченої суми пенсії.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що ОСОБА_1 17 червня 2021 року звернулася до Пенсійного фонду України із заявою (звернення за №6908) про призначення пенсії за віком. До заяви відповідач додала довідку ВПО №4803- від 08 червня 2021 року, в якій зазначено, як зареєстроване місце проживання відповідача, так і фактичне місце проживання.

Рішенням від 25 червня 2021 року відповідачу призначено пенсію за віком з 17 червня 2021 року в розмірі 3 466 грн. 94 коп., на підставі заяви від 17 червня 2021 року та наданих документів.

Між тим, при зверненні з заявою про призначення пенсії за віком, відповідач надала органу, що призначає пенсію, завідомо недостовірні відомості, про те, що їй не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя.

Так, на запит ГУ ПФУ в Миколаївській області від 17 червня 2021 року №1400-0206-10/40715 надійшла відповідь «Державної установи управління Пенсійного фонду російської федерації в м. Феодосії Республіки Крим» тимчасово окупована територія України від 23 липня 2021 року, яка зареєстрована 23 грудня 2021 року за вх.№3419/10, із підтвердженням факту, що ОСОБА_1 є одержувачем страхової пенсії за віком з 01 січня 2015 року.

З метою запобігання нецільового використання коштів, ГУ ПФУ в Миколаївській області прийнято рішення від 29 грудня 2021 року №723/04-01 про припинення виплати пенсії за віком відповідачу та розраховано переплату за період з 17 червня 2021 року по 31 грудня 2021 року в сумі 22 392 грн. 03 коп.

Таким чином, суми пенсії, надміру виплачені відповідачу, було здійснено позивачем внаслідок зловживань з боку ОСОБА_1 шляхом подання документів з явно неправильними відомостями, а саме заяви про призначення пенсії від 17 червня 2021 року, що містять недостовірні відомості щодо неотримання пенсії за місцем її реєстрації.

Відповідачем грошові кошти в добровільному порядку повернуто не було.

Посилаючись на викладені обставини, ГУ ПФУ в Миколаївській області просило стягнути на його користь з ОСОБА_1 надміру виплачену пенсію за період з 17 червня 2021 року по 31 грудня 2021 року в загальній сумі 22 392 грн. 03 коп.

Відповідач ОСОБА_1 надала до суду відзив, в якому просила у задоволенні позову відмовити. Зазначала, що вона в 2021 році переїхала з тимчасової окупованої території України до міста Миколаєва, отримавши статус внутрішньо переміщеної особи. Зазначала, що вона є громадянкою України, та пенсії на інших підставах їй не призначалися.

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 жовтня 2025 року в задоволенні позову ГУ ПФУ в Миколаївській області відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що будь-яких належних та допустимих доказів щодо рахункової помилки, або недобросовісності набувача пенсії, суду позивачем не надано.

Письмова відповідь «Державної установи управління Пенсійного фонду російської федерації в м. Феодосії Республіки Крим» тимчасово окупована територія України від 23 липня 2021 року, яка зареєстрована 23 грудня 2021 року за вх.№3419/10, із підтвердженням факту, що ОСОБА_1 є одержувачем страхової пенсії за віком з 01 січня 2015 року, районним судом не прийнята до уваги з посиланням на те, що вона є недійсною та відповідно не створює правових наслідків.

В апеляційній скарзі ГУ ПФУ в Миколаївській області, посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просило рішення районного суду скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що п.1.6 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року за №22-1 (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, далі Порядку №22-1), передбачено, що заява про призначення пенсії громадянам України, які зареєстровані на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії від уповноважених органів російської федерації, подається заявником особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або законного представника, або надсилається поштою, до органів, що призначають пенсію, визначених постановою правління Пенсійного фонду України від 07 липня 2014 року №13-4 «Про органи, що здійснюють виплату пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 14 липня 2014 року за №804/25581.

Внутрішньо переміщені особи подають заяви з урахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 05 листопада 2014 року №637 «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам».

Відповідно до п.2.1 Порядку №22-1 до заяви про призначення пенсії за віком додаються такі документи: зокрема документ уповноваженого органу російської федерації про те, що особі не призначалась пенсія за місцем реєстрації на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя, та особисту декларацію про відсутність громадянства держави-окупанта (для призначення пенсій особам, зазначеним у п.1.6 розділу І цього Порядку).

На час виникнення спірних правовідносин була чинною Угода про гарантії прав громадян-держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав в галузі пенсійного забезпечення, вчинена 13 березня 1992 року.

Статтею 11 вказаної Угоди передбачено, що необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав-учасників Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 01.12.1991, приймаються на території держав учасниць Співдружності без легалізації.

Крім того відповідно до п.п.1,4 та 5 постанови Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року №234 «Про затвердження Порядку виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя», що була чинна момент виникнення спірних правовідносин, передбачено наступне: Цей Порядок визначає механізм виплати пенсії та надання соціальних послуг громадянам України, які проживають на території Автономної Республіки Крим та м. Севастополя і не отримують пенсії та соціальні послуги від Пенсійного Фонду російської федерації або інших міністерств та відомств, що здійснюють пенсійне забезпечення у російській федерації. Територіальний орган на підставі поданих документів надсилає запит щодо витребування пенсійної справи до органів російської федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку. Виплата пенсії після надходження пенсійної справи разом з документами про припинення виплати пенсії поновлюється з дати припинення виплати за місцем попереднього отримання пенсії. Порядок звернення осіб за призначенням (перерахунком), поновленням виплати пенсії особам, переведенням з одного виду пенсії на інший, наданням соціальних послуг, а також підтвердження факту неодержання пенсії та соціальних послуг від органів російської федерації, зазначених у пункті 1 цього Порядку, затверджується правлінням Пенсійного фонду України за погодженням з Мінсоцполітики.

Рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області від 25 червня 2021 року (на протязі 10 днів) ОСОБА_1 було призначено пенсію за віком, починаючи з 17 червня 2021 року, на підставі заяви від 17 червня 2021 року та доданих до неї документів. Оскільки на запит ГУ ПФУ в Миколаївській області від 17 червня 2021 року №1400-0206-10/40715 була отримана відповідь, яка зареєстрована 23 грудня 2021 року за вх.№3419/10, із підтвердженням факту, що відповідач ОСОБА_1 є одержувачем страхової пенсії по старості з 01 січня 2015 року, то з метою запобігання нецільового використання коштів, відповідно до п.п.1,5 ч.1 ст.49 Закону №1058-ІV прийнято рішення ГУ ПФУ в Миколаївській області від 29 грудня 2021 року №723/04-01 про припинення виплати пенсії за віком ОСОБА_1 .

У судове засідання до суду апеляційної інстанції представник позивача не з`явився, про час та місце судового розгляду повідомлений належними чином.

05 лютого 2026 року на адресу апеляційної інстанції надійшла заява представника позивача про розгляд справи без участі сторони позивача.

Згідно з ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

В силу приписів ч.2 ст.372 ЦПК України справу розглянуто за відсутності представника позивача.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ч.ч.1,2,3,5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судове рішення таким вимогам відповідає в повному обсязі.

Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянкою України (том 1 а.с.68-72).

08 червня 2021 року ОСОБА_1 була взята на облік як внутрішньо переміщена особа, що підтверджується відповідною довідкою від 08 червня 2021 року №4803- (том 1 а.с.19).

З копії трудової книжки НОМЕР_1 вбачається, що з 07 червня 2021 року ОСОБА_1 було прийнято на посаду провідного спеціаліста-бухгалтера в Комунальне некомерційне підприємство Миколаївської міської ради «Пологовий будинок №1» (том 2 а.с.21-23).

17 червня 2021 року позивач ОСОБА_3 звернулась до Центрального об`єднаного управління Пенсійного фонду України м. Миколаєва із заявою про призначення їй пенсії за віком.

В розділі заяви «Пенсія на іншій підставі, державна допомога, виплата на дитину, страхові виплати» позивачем зазначено «не призначалась» (том 1 а.с.22-24).

Рішенням Центрального об`єднаного управління ПФУ м. Миколаєва №02 від 25 червня 2021 року ОСОБА_1 призначено пенсію за віком в загальному розмірі 3 466 грн. 94 коп., відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (том 1 а.с.42).

Рішенням ГУ ПФУ в Миколаївській області від 29 грудня 2021 року №723/04-01 припинено виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 17 червня 2021 року.

В рішенні зазначено, що його прийнято в зв`язку з одержанням службової записки від Управління пенсійного забезпечення ГУ ПФУ в Миколаївській області, так як ОСОБА_1 є отримувачем пенсії за віком з 01 січня 2015 року в державній установі управління пенсійного фонду в м. Феодосії на тимчасово окупованій території України республіки Крим, лист від 26 серпня 2021 року №22680/07-29. Правовою підставою рішення зазначено п.5 ч.1 ст.49 Закону України «Про загальнообов`язкове пенсійне страхування» (том 1 а.с.47).

Згідно з ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій визначає Закон України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV).

Згідно зі ст.9 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком, пенсія по інвалідності, пенсія у зв`язку з втратою годувальника.

Приписами ст.5 Закону №1058-IV встановлено, що дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, визначених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються, зокрема, порядок здійснення пенсійних виплат за загальнообов`язковим державним пенсійним страхуванням; порядок використання коштів Пенсійного фонду та накопичувальної системи пенсійного страхування.

Таким чином, нормативно-правовим актом, яким визначено підстави припинення пенсійних виплат (які є складовою порядку пенсійного забезпечення), є Закон №1058-IV. Інші нормативно-правові акти у сфері правовідносин, врегульованих Законом №1058-IV, можуть застосовуватися виключно за умови, якщо вони не суперечать цьому Закону.

Так, ч.1 ст.47 Закону №1058-IV передбачено, що пенсія виплачується щомісяця, у строк не пізніше 25 числа місяця, за який виплачується пенсія, виключно в грошовій формі за зазначеним у заяві місцем фактичного проживання пенсіонера в межах України незалежно від задекларованого або зареєстрованого місця проживання пенсіонера організаціями, що здійснюють виплату і доставку пенсій, або через установи банків у порядку, передбаченому Кабінетом Міністрів України.

Згідно зі ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.

Відрахування з пенсії провадяться в установленому законом порядку на підставі судових рішень, ухвал, постанов і вироків (щодо майнових стягнень), виконавчих написів нотаріусів та інших рішень і постанов, виконання яких відповідно до закону провадиться в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Відповідно до п.3 Порядку повернення сум пенсій, виплачених надміру, та списання сум переплат пенсій, що є безнадійними до стягнення, затвердженого постановою Правління Пенсійного Фонду України за №6-4 від 21 березня 2003 року, суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Тобто, ст.50 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» встановлено дві підстави для повернення пенсіонером сплачених йому пенсійних виплат: коли має місце зловживання з боку самого пенсіонера, який надав недостовірні дані, що впливають на призначення пенсії; або коли такі дані були наданні страхувальником.

Зловживанням є умисні протиправні дії пенсіонера, спрямовані на безпідставне отримання пенсій, або отримання пенсії у більшому, ніж визначено законом, розмірі.

Згідно зі ст.102 Закону України «Про пенсійне забезпечення» пенсіонери зобов`язані повідомляти органу, що призначає пенсії, про обставини, що спричиняють зміну розміру пенсії або припинення її виплати. У разі невиконання цього обов`язку і одержання у зв`язку з цим зайвих сум пенсії пенсіонери повинні відшкодувати органу, що призначає пенсії, заподіяну шкоду.

Відповідно до ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача (ст.1215 ЦК України).

Правовою позицією Верховного Суду України у справі №6-91цс14 (постанова від 02 липня 2014 року) визначено, що до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст.1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.

Тобто, до правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є пенсійною виплатою, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст.1215 ЦК, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Саме таке тлумачення ст.ст.1212,1215 ЦК України викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі за №753/15556/15.

Колегія суддів вважає, що обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у п.1 ч.1 ст.1215 ЦК України, покладається на сторону, яка вимагає повернення таких коштів.

Разом з тим, з боку позивача не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження фактів підроблення відповідачем або подання до органу Пенсійного фонду завідомо неправдивих документів, які стали підставою для призначення пенсії, а також зловживання з боку пенсіонера, або недобросовісності відповідача.

Отже, позивачем не доведено факт зловживань з боку відповідача ОСОБА_1 , її винуватості чи недобросовісності щодо надання недостовірних даних та отримання пенсії, оскільки правильність виконаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються (постанова Верховного Суду України від 02 липня 2014 року №6-91цс14).

Окрім того, рішенням Миколаївського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року, яке на час перегляду справи апеляційною інстанцією залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 11 грудня 2025 року, рішення ГУПФУ в Миколаївській області за №723/04-01 від 29 грудня 2021 року, яким припинено виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 17 червня 2021 року, було визнано протиправним та скасовано, з посиланням на не доведення пенсійним фондом існування обставин, які б могли свідчити про наявність належних підстав для припинення виплати пенсії відповідачу (том 2 а.с.50-57,96-99).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а фактично зводяться до необхідності переоцінки доказів.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п. «в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 09 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.О. Тищук

Повний текст судового рішення

складено 12 лютого 2026 року