КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №357/7000/23 Головуючий у І інстанції - Цукуров В.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/305/2026 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2024 року та на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2024 року

у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту кредитного договору,-

установив:

У червні 2023 року АТ «КБ «ПриватБанк» звернулось до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги мотивувало тим, що 23 червня 2005 року сторони уклали кредитний договір №KICWGK00830042.

Згідно з указаним договором воно зобов`язалося надати відповідачу кредит у розмірі 21186 Євро на термін до 23 червня 2025 року, а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, які встановлено кредитним договором.

Відповідно до умов кредитного договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається з заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно з кредитним договором.

Також, згідно з кредитними договором, у випадку порушення зобов`язань за ним, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.

Відповідач не надавав своєчасно йому, АТ «КБ «ПриватБанк», грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором №KICWGK00830042.

Таким чином, у порушення умов кредитного договору відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав.

У зв`язку із зазначеним, станом на 27 квітня 2023 року відповідач має заборгованість за кредитним договором у розмірі 157506,70 Євро, яка складається з:17761,50 Євро - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);35381,56 Євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;5508 Євро - заборгованість по комісії за користування кредитом;98855,64 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором.

Просило суд, стягнути із відповідача на свою користь лише частину указаної заборгованості, а саме: 58690,45 Євро, яка складається з:17761,50 Євро - заборгованість за кредитом (тілом кредиту);35381,56 Євро - заборгованість по відсоткам за користування кредитом;5508 Євро - заборгованість по комісії за користування кредитом;39,39 Євро - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором за період з 27 березня 2008 року по 22 вересня 2008 року.

У лютому 2024 року відповідач ОСОБА_1 звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із зустрічним позовом до АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту кредитного договору.

В обґрунтування заявлених позовних вимог посилався на те, що АТ «КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із позовом до нього із позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № KICWGK00830042 від 23 червня 2005 року в розмірі 58690,45 Євро.

При цьому, банк надає розрахунок заборгованості, яка утворилась в наслідок не виконання ним умов кредитного договору KICWGK00830042 від 23 червня 2005 року, яка складається із наступних сум:17761,50 Євро (тіло кредиту); 35381, 56 Євро (відсотки за кредитом); 5508 Євро (заборгованість по комісії за користування кредитом); 39,39 Євро (пеня на несвоєчасне виконання зобов`язання за договором).

Указана заборгованість розрахована в період із 25 червня 2005 року по 27 квітня 2023 року.

Пунктом 1.1. кредитного договору KICWGK00830042 від 23 червня 2005 року встановлено, що Банк зобов`язується надати «Позичальнику» кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк до 23 червня 2025 року включно, у вигляді кредитної лінії, що не відновлюється, у розмірі 21186 Євро, далі - «Кредит», на такі цілі: для придбання житла у сумі 18000 Євро та на оплату страхових платежів у сумі 3186 Євро, зі сплатою за користування Кредитом процентів у розмірі 0,9296 на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом та комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,189 від суми виданого кредиту щомісяця до Періоду сплати, Періодом сплати рахувати період з 20 по 26 число кожного місяця.

Указані умови кредитного договору він вважає несправедливими.

Просив суд, визнати недійсним п.1.1. кредитного договору KICWGK00830042 від 23 червня 2005 року в частині нарахування комісії за розрахункове-касове обслуговування в розмірі 0,1896 від суми кредиту.

Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2024 року у задоволенні позовних вимог АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту кредитного договору відмовлено.

Крім того, до суду першої інстанції 22 липня 2024 року надійшла від представника ОСОБА_1 - адвоката Назаренка Р.А. заява про ухвалення додаткового судового рішення, щодо стягнення з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 судових витрат на професійну правничу допомогу за наслідком розгляду даної цивільної справи у розмірі 117930 грн.

Білоцерківським міськрайонним судом Київської області від 01 серпня 2024 року ухвалено додаткове рішення у зазначеній вище цивільній справі.

Стягнуто з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 29482,50 грн.

Не погодившись із вказаними судовими рішеннями АТ «КБ «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, вважаючи, що при ухваленні оскаржуваних рішень судом першої інстанції порушено норми процесуального та матеріального права, не враховано обставини, які мають суттєве значення для справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2024 року зазначило, що воно звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб не здійснювало.

Ухвалення рішення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області по справі №357/5890/13-ц за його позовом до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить, про те, що Банк обрав судовий спосіб звернення стягнення, а не позасудовий.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/5890/13-ц за його позовом до ОСОБА_1 не виконане.

Реєстрація права власності на предмет іпотеки залишається за іпотекодавцем, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №347956827 від 26 вересня 2023 року.

Відтак, ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не виконане, а також наявність реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем свідчить про відсутність факту завершення позасудового врегулювання, а тому висновок суду першої інстанції про недійсність будь-яких його, АТ «КБ «ПриватБанк», вимог щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою ОСОБА_1 є помилковим.

Встановлені судами обставини свідчать про те, що воно розпочало звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, однак обставини щодо завершення цієї процедури суд не встановив.

Просило суд, скасувати рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні його позовних вимог до ОСОБА_1 , щодо стягнення 29474,68 Євро, з яких: 17761,50 Євро (тіло кредиту); 9974,79 Євро (відсотки за кредитом нараховані станом на 22.03.2013); 1699 Євро (заборгованість по комісії за користування кредитом станом на 22.03.2013); 39,39 Євро (пеня на несвоєчасне виконання зобов`язання за договором), та ухвалити в цій частині нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги на додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2024 року зазначило, що рішення по даній справі ухвалене 11 липня 2024 року, а із заявою про ухвалення додаткового рішення відповідач за первісним позовом звернувся до суду 22 липня 2024 року.

У заяві про ухвалення додаткового рішення відповідач не наводив підстав не можливості подання доказів до судових дебатів, та не просив суд поновити строк на подачу зазначених доказів.

Таким чином, враховуючи відсутність обґрунтування поважних причин не подання своєчасності доказів, суд першої інстанції повинен був відмовити в задоволенні заяви про стягнення з нього судових витрат.

Просило суд, скасувати додаткове рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 01 серпня 2024 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Назаренка Р.А. про ухвалення додаткового рішення, щодо стягнення судових витрат на правничу допомогу.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1 надав письмові пояснення, в обґрунтування яких зазначив, що згідно відомостей з Автоматизованої системи виконавчого провадження АТ «КБ «ПриватБанк» не вживало заходів щодо примусового виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 грудня 2013 року у справі №357/5890/13-ц, через державну або приватну виконавчі служби.

Також, в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази про вжиття апелянтом заходів (заява про отримання виконавчого листа, виготовлення або видачі виконавчого листа, копії виконавчого листа тощо) щодо виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 грудня 2013 року у справі №357/5890/13-ц.

Усі вищевикладені обставини дають підстави вважати, що апелянт близько 10 років (до моменту подання позову у цій справі) заходів щодо виконання рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 31 грудня 2013 року у справі № 357/5890/13-ц не вживав.

Крім того, зазначив, що відповідно п. 1.1. кредитного договору №KICWGK00830042 від 23 червня 2005 року банк надає позичальнику грошові кошти в сумі 21186 Євро, які позичальник зобов`язується повернути рівними щомісячно рівними частинами в сумі 220,57 Євро, тобто до 23 червня 2013 року.

Згідно розрахунку заборгованості останній платіж в розмірі 89,52 Євро було внесено ним, як позичальником, 23 жовтня 2008 року.

17 лютого 2013 року АТ «КБ «ПриватБанк» направило йому вимогу про дострокове повернення коштів.

31 грудня 2013 року Білоцерківський міськрайонний суд Київського області виніс рішення згідно якого, в рахунок погашення його заборгованості звернув стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, враховуючи графік повернення кредиту, останній внесений ним платіж та направлення банком вимоги, останнім днем для звернення позивача до суду є 17 лютого 2016 року.

Вказує, що оскільки позовна давність у даній справі до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, то вона спливла і до додаткової вимоги про стягнення з нього штрафу та пені.

Отже, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Крім того, право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, а вимога про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до звернення до суду є необґрунтованою.

Просив суд, застосувати строк позовної давності у даній справі.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до частин 1, 2 та 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішень суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що23 червня 2005 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №KICWGK00830042, згідно з умовами якого останній отримав кредит в розмірі 21186 Євро строком до 23 червня 2025 року.

23 червня 2005 року з метою забезпечення вимог, що випливають з кредитного договору, між сторонами було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно: належна ОСОБА_1 п`ятдесят одна сота частини житлового будинку під АДРЕСА_1 , загальною площею 58,20 кв.м., житловою площею 26,50 кв.м.

Згідно з розрахунком заборгованості за договором №KICWGK00830042, укладеного між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та клієнтом - ОСОБА_1 , станом на 27 квітня 2023 року заборгованість ОСОБА_1 за указаним кредитним договором становить 157506,70 Євро, з яких: 17761,50 Євро - заборгованість за наданим кредитом (тілом кредиту); 35381,56 Євро - заборгованість за процентами; 5508 Євро - заборгованість з комісії; 98855,64 Євро - нарахована пеня. Указану суму заборгованості нараховано починаючи з 25 червня 2005 року.

20 лютого 2013 року ПАТ «КБ «ПриватБанк» було направлено на адресу ОСОБА_1 вимогу від 17 лютого 2013 року про дострокове повернення суми кредиту у повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту.

31 грудня 2013 року заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/5890/13-ц, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 19 листопада 2015 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором кредитний договір №КІСWGК00830042 від 23 червня 2005 року в розмірі 43267,95 Євро, що за курсом 10,31 відповідно до службового розпорядження НБУ від 22 березня 2013 року складає 446092,56 грн., було звернуто стягнення на частину житлового будинку загальною площею 58.20 кв.м, житловою площею 26.50 кв.м, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , номер в реєстрі №1-2947 з укладенням від імені ОСОБА_1 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ «КБ «ПриватБанк» усіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив із того, що Іпотекодержатель, АТ «КБ «ПриватБанк», обрав такий спосіб захисту, як звернення стягнення на предмет іпотеки, а тому, подальша вимога щодо виконання основного зобов`язання боржником - відповідачем ОСОБА_1 є недійсною.

Однак, колегія суддів не може в повній мірі погодитись із такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з ч. 4 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя, щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Відповідно до ч. 8 ст. 36 цього Закону, завершенням позасудового врегулювання є державна реєстрація права власності (спеціального майнового права) на всі предмети іпотеки, що виступають забезпеченням за основним зобов`язанням: - за іпотекодержателем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття його у власність (набуття спеціального майнового права) іпотекодержателем); - за покупцем (якщо звернено стягнення на предмет іпотеки шляхом його продажу іпотекодержателем третій особі).

Разом з цим, як встановлено, ухвалення рішення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області по справі №357/5890/13-ц за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки свідчить, про те, що Банк обрав судовий спосіб звернення стягнення, а не позасудовий.

Заочне рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області по справі №357/5890/13-ц за позовом АТ «КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 не виконане.

Реєстрація права власності на предмет іпотеки залишається за іпотекодавцем, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №347956827 від 26 вересня 2023 року.

Тобто, АТ «КБ «ПриватБанк» звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовий спосіб не здійснював, відтак, ухвалення рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не виконане, а також наявність реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем свідчить про відсутність факту завершення позасудового врегулювання, а тому висновок суду першої інстанції про недійсність будь-яких наступних вимог АТ «КБ «ПриватБанк», щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою ОСОБА_1 є помилковим.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 22 грудня 2021 року по справі №496/2594/16-ц.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість вимог АТ «КБ «ПриватБанк» щодо виконання основного зобов`язання боржником - фізичною особою ОСОБА_1 .

Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, позовна давність починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила

Згідно ч. 1 ст. 264 ЦК України, перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку.

Згідно з приписами ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Як встановлено, відповідно п. 1.1. кредитного договору №KICWGK00830042 від 23 червня 2005 року банк надає позичальнику грошові кошти в сумі 21186 Євро, які позичальник зобов`язується повернути рівними щомісячно рівними частинами в сумі 220,57 Євро, тобто до 23 червня 2013 року.

Згідно розрахунку заборгованості останній платіж в розмірі 89,52 Євро було внесено позичальником 23 жовтня 2008 року.

17 лютого 2013 року АТ «КБ «ПриватБанк» було направлено відповідачу вимогу про дострокове повернення коштів.

31 грудня 2013 року Білоцерківський міськрайонний суд Київського області виніс рішення згідно якого в рахунок погашення заборгованості відповідача звернув стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, колегія суддів, враховуючи графік повернення кредиту, останній платіж відповідача та направлення банком вимоги, дійшла висновку, що останнім днем для звернення позивача до суду є 17 лютого 2016 року.

Отже, до вимог АТ «КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості з відповідача необхідно застосувати загальний строк позовної давності.

У постанові від 28 березня 2018 року Велика Палата ВС зазначила, що відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором.

Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування (строку, на який позичальник отримав кредит) чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України.

Права та інтереси позивача у цих правовідносинах забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовну давність щодо заборгованості за кредитом не можна починати облічувати з дня спливу визначеного договором строку кредитування, оскільки встановлення такого строку має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а насамперед для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів.

Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу.

Тому, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності окремо для погашення всієї заборгованості за кредитним договором.

У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду процентів, а також попередніх не внесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів.

Оскільки позовна давність у цій справі до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, то вона спливла і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені.

Отже, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена.

Враховуючи вищезазначене, суд першої інстанції фактично дійшов правильного висновку про відмову у позові, проте не повно встановив обставини у справі, не встановив останній день для звернення АТ «КБ «ПриватБанк» з позовними вимогами до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, що в свою чергу полягає в зміні мотивувальної частини рішення суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні зустрічного позову сторонами не оскаржувалось, а тому апеляційним судом не переглядалось.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

За наведених підстав, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2024 року слід змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови, а відтак апеляційна скарга АТ «КБ «ПриватБанк» на рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2024 року підлягає задоволенню частково.

Щодо оскарження АТ «КБ «ПриватБанк» додаткового рішення суду першої інстанції, то апеляційний суд зазначає наступне.

Встановлено, що 22 липня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Назаренко Р.А. звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення у справі та стягнення з АТ «КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 117930 грн.

На підтвердження витрат на оплату послуг адвоката, суду були подані такі докази: Договір-доручення про надання правничої допомоги від 05 лютого 2024 року, додаткова угода до Договору-доручення про надання правничої допомоги від 05 лютого 2024 року, прибутковий ордер №15/02 від 15 лютого 2024 року, прибутковий ордер №26/02 від 26 лютого 2024 року, прибутковий ордер №05/03 від 05 березня 2024 року, прибутковий ордер №01/07 від 01 липня 2024 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, що пов`язані з розглядом справи, належать витрати 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України, разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у позові - на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч. 3 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю.

Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі №362/3912/18 (провадження №61-15005св19).

Відповідно до ч. 1 ст. 270 ЦПК України визначено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви.

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі №648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Крім того, розмір винагороди за надання правової допомоги визначений в договорі у вигляді фіксованої суми не змінюється в залежності від обсягу послуг та витраченого адвокатом часу, що узгоджується з правовою позицією, викладеній у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року у справі №640/18402/19.

Враховуючи значення справи для сторін, беручи до уваги те, що значна частина наданих адвокатським бюро послуг ОСОБА_1, у межах розгляду даної справи, пов`язані, у тому числі, з поданням та юридичним супроводом у межах розгляду даної справи за зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «КБ «ПриватБанк» про визнання недійсним пункту кредитного договору, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість компенсувати відповідачу за первісним позовом витрати на професійну правничу допомогу та обґрунтовано зменшив їх розмір із врахуванням принципу пропорційності.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку під час ухвалення додаткового рішення про часткове задоволення заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Назаренка Р.А. та відшкодуванню судових витрат, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування та відмови в ухваленні додаткового рішення щодо стягнення з АТ «КБ «ПриватБанк» .витрат на правничу допомогу

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2024 року змінити в частині мотивів для відмови у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк».

В решті рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2024 року та додаткове рішення від 01 серпня 2024 року по справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2026 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба