Справа № 464/4488/25 Головуючий у 1 інстанції Тімченко О.В.
Провадження № 22-ц/811/3419/25 Доповідач в 2-й інстанції Ніткевич А. В.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами, в приміщенні Львівського апеляційного суду в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком,-

встановив:

У червні 2025 року адвокат Кармаліта Т.В. діючи від імені та в інтересах позивача ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком, просила визначити місцем проживання неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з батьком (позивачем) за місцем його реєстрації у АДРЕСА_1 .

Ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 30 вересня 2025 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання.

Представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Тимащук В.А. подав зустрічну позовну заяву про відібрання від батька неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та повернення його для проживання разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

Одночасно представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Тимащук В.А. звернувся до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову шляхом зобов`язання батька: надавати можливість матері побачення з сином у першу, третю, п`яту суботу кожного місяця з 12.00 год до 17.00 год, у другу, четверту неділю кожного місця з 12.00 год до 17.00 год до набрання законної сили судового рішення у справі в загальнодоступних місцях без присутності батька та будь яких інших членів його родини; надавати можливість матері у будні дні з понеділка по п`ятницю з 19.00 год до 20.00 год за допомогою телефонного зв`язку за номером телефону НОМЕР_1 та інших засобів (інтернет зв`язок за допомогою месенджерів Viber, WhatsApp, Telegram) спілкуватися з сином до набрання законної сили судового рішення без присутності батька та будь яких інших членів його родини; утриматись від вчинення перешкод у будь-який спосіб (шляхом ізоляції дитини, зміни номеру телефону, відібрання у нього телефону, відібрання у нього телефону, заборони спілкування, відключення телефону) у спілкуванні матері з сином.

Оскаржуваною ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2025 року відмовлено у задоволенні заяви.

Ухвалу суду оскаржила ОСОБА_1 .

Зазначає, що ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 21 грудня 2020 року у справі № 686/20856/20 затверджено мирову угоду укладену між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Відповідно до пункту 3.3. мирової угоди визначено місце проживання ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із матір`ю ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Пунктом 7 мирової угоди визначено, що вона має силу рішення суду і підлягає обов`язковому виконанню сторонами.

Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 20.12.2021 в справі №464/3373/21 встановлено ОСОБА_2 способи участі у вихованні дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 наступним чином: систематичні зустрічі із дитиною перша та третя субота з 12.00 до 17.00 год; друга та четверта неділя з 10.00 до 15.00 год; участь у святкуванні дня народження дитини, ІНФОРМАЦІЯ_3 з 10.00 до 22.00 год спільно з матір`ю та батьком, проведення часу з дитиною у літній період впродовж 30 днів під час відпустки батька ОСОБА_2 .

На виконання вимог рішення Сихівського районного суду м. Львова у справі №464/3373/21 передала батьку сина для проведення часу у літній період під час відпустки батька ОСОБА_2 , однак останній в порушення затвердженим умовам мирової угоди, без попередження та погодження з матір`ю, не повернув сина за місцем його проживання, не надав інформації про місце його перебування та не дає можливості матері спілкуватися з сином.

Вважає, що виявлення сином бажання проживати з батьком є наслідком не бажання дитини, яке ґрунтується на волі дитини, а наслідком підбурювання дитини з боку батька та ізоляції дитини на тривалий час від матері.

На думку апелянтки, ОСОБА_2 вирвав сина зі звичного ритму життя, а саме змінив його місце проживання, коло спілкування, школу, друзів, гуртки, що негативно вплинуло на психоемоційний стан дитини.

Відповідно до листа Комунального закладу загальної середньої освіти «Гімназія №20 імені Сергія Єфремова Хмельницької міської ради» 19 червня 2025 року ОСОБА_2 звернувся до освітнього закладу із запитом про наявність вільних місць у 7-му класі.

У серпні 2025 року ОСОБА_2 надав освітньому закладу документи для зарахування сина до освітнього закладу, а після зарахування сина до школи, ОСОБА_2 написав заяву про переведення дитини на сімейну форму навчання.

Під час проживання сина з матір`ю, ОСОБА_3 мав високий рівень навчання, відвідував заняття з плавання в басейні, відвідував заняття англійської мови, тому не зрозуміло, чому ОСОБА_2 перевів сина на сімейну форму здобуття освіти.

Вважає, що така поведінка з боку ОСОБА_2 , погано впливає на психологічний та моральний стан сина, що призводить до поганого самопочуття та стану здоров`я дитини, а також погіршує його рівень соціалізації, негативно вливає на навчання сина та здобуття ним освіти.

На думку скаржника, вирішення судового спору про визначення місця проживання дитини та відібрання дитини по суті з урахуванням складності справи має тривалий характер, внаслідок чого невжиття заходів із забезпечення позову може ускладнити та унеможливити виконання рішення суду, оскільки протягом тривалого часу розгляду справи дитина втрачає контакт з матір`ю та позбавлена материнського піклування, що відображається на його психоемоційному стані, а мати позбавлена можливості брати участь у вихованні дитини.

Тривалий розгляд справи без спілкування з сином може спричинити усталене відчужене ставлення дитини до матері, а зустрічі з дитиною один раз на тиждень будуть сприяти відновленню та налагодженню їх емоційних стосунків і це відповідатиме законним інтересам як матері так і дитини, що, в свою чергу, може усунути загрозу невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про відібрання дитини та повернення її матері.

Вважає, що заходи забезпечення є адекватними, пов`язаними з позовними вимогами та враховують як інтереси заявника, дитини так і батька, при цьому, суд першої інстанції не взяв до уваги наявність ризиків, які можуть настати.

Зокрема, суд не взяв до уваги, що ОСОБА_2 самовільно змінив місце проживання дитини сина, всупереч судовому рішенню, нормам сімейного кодексу та волі матері.

Крім цього, ОСОБА_2 самовільно змінив місце навчання сина, не повідомивши про це мати та залишив проживати дитину зі своєю дружиною від іншого шлюбу.

Суд першої інстанції, залишив поза увагою той факт, що місце проживання дитини було вже визначено і переміщення дитини відбулось незаконно, а тому станом на зараз ОСОБА_1 позбавлена права піклування та виховання сина.

В оскаржуваній ухвалі суд першої інстанції фактично вирішив спір по суті, зазначивши, що є висновок психолога ФОП ОСОБА_5 відповідно до якого Ростислав прийняв рішення проживати з батьком.

Вважає, такий висновок суду першої інстанції є передчасним, оскільки суд фактично надав свою оцінку доказам у справі та дослідив висновок психолога, який був наданий батьком.

Забезпечення позову шляхом заборони вчиняти певні дії не порушує принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, оскільки мета забезпечення позову це негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового рішення, а також перешкоджання завдавання шкоди позивачу.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Звертає увагу, що на час, коли син прожив із мамою у Львові батько не відвідував сина, не приїжджав до нього, не проводив з ним час відповідно до встановленого графіку побачень, не цікавився його навчанням та здоров`ям, а в літку 2025 фактично викрав дитину та насильно змінив його місце проживання.

Зазначає, що звернулася до суду із заявою про забезпечення позову для забезпечення ефективного захисту прав та інтересів неповнолітньої дитини та своїх прав, які ОСОБА_2 порушив.

У зв`язку з тим, що син проживає фактично не з батьком (оскільки він служить у військовій частині у АДРЕСА_3 ), а фактично живе у квартирі чужих людей та не відвідує школу фізично, мати не може з ним бачитись та спілкуватись, що негативно впливає на інтереси дитини, на його необхідний та достатній рівень для забезпечення гармонійного розвитку.

Просить скасувати хвалу Сихівського районного суду міста Львова від 01 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову.

18.11.2025 на адресу апеляційного суду надійшла заява ОСОБА_1 , у якій остання просить закрити апеляційне провадження у справі № 464/4488/25, з наслідками закриття апеляційного провадження ознайомлена.

08.01.2026 на адресу апеляційного суду надійшов відзив ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, заперечує проти скасування ухвали, вважає таку законною та обґрунтованою. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а оскаржувану ухвалу залишити в силі.

Учасники справи будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання 20 січня 2026 року не прибули, не повідомили суд про причину неявки.

На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті, а тому вважає за можливе відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України розглядати справу за відсутності осіб, що не з`явилися.

За відсутності всіх осіб, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, колегія суддів дійшла такого висновку.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Стаття 17 ЦПК України передбачає, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом частини першої статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

При цьому, у ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (ч. 1 ст. 58 ЦПК України).

Підписання та подання апеляційної скарги є процесуальною формою реалізації повноважень з представництва.

Колегією суддів встановлено, що апеляційна скарга на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2025 року подана через систему «Електронний суд» особисто відповідачкою ОСОБА_1 (а.с. 210-222).

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 43 ЦПК України учасники справи мають право подавати заяви чи клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Кожна особа несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 4 ст. 12 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 364 ЦПК України особа, яка подала апеляційну скаргу, має право відмовитися від неї, а інша сторона має право визнати апеляційну скаргу обґрунтованою в повному обсязі чи в певній частині до закінчення апеляційного провадження. За відмови від апеляційної скарги суд, за відсутності заперечень інших осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, постановляє ухвалу про закриття апеляційного провадження. Визнання апеляційної скарги іншою стороною враховується судом апеляційної інстанції у частині наявності або відсутності фактів, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 5 ст. 364 ЦПК України у разі закриття апеляційного провадження у зв`язку з відмовою від апеляційної скарги на судове рішення, повторне оскарження цього рішення особою, що відмовилася від скарги, не допускається.

Відповідно до ч. 6 ст. 364 ЦПК України суд апеляційної інстанції має право не приймати відмову від скарги або її відкликання з підстав, визначених у частині п`ятій статті 206 цього Кодексу.

Разом з цим, колегія суддів виходить з того, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що закриття апеляційного провадження суперечить інтересам апелянта ОСОБА_1 чи інших учасників справи, не встановлено таких і апеляційним судом.

Крім цього, немає інших апеляційних скарг та осіб, які приєдналися до апеляційної скарги, а також відсутні обставини, передбачені ч. 5 ст. 206 ЦПК України.

Як роз`яснено у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», відмовитися від апеляційної скарги особа, яка її подала, має право протягом усього часу розгляду справи, і це питання вирішується апеляційним судом у судовому засіданні.

Зважаючи на вказані обставини та враховуючи, що статтями 13, 43 ЦПК України передбачено право учасника справи розпоряджатися своїми процесуальними права щодо предмета спору на власний розсуд, суд вважає за можливе прийняти заяву ОСОБА_1 про відмову від апеляційної скарги на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2025 року та закрити апеляційне провадження у даній справі з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 362 ЦПК України.

Керуючись ст. 260, п. 1 ч. 1 ст. 362, ст. 389 ЦПК України, суд, -

постановив:

Прийняти відмову ОСОБА_1 від апеляційної скарги на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2025 року.

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 01 жовтня 2025 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини з батьком.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту підписання суддями, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали складений та підписаний суддями 20 січня 2026 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк