печерський районний суд міста києва
Справа № 2-1123/12
пр. № 4-с-52/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року Печерський районний суд м. Києва

в складі головуючого - судді Литвинової І. В.

за участю секретаря судового засідання Когут Н. В.,

представника скаржника ОСОБА_2., - ОСОБА_1 ,

представника Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, - Колесник А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду у м. Києві скаргу ОСОБА_2 на рішення, дію та бездіяльність заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича у справі № 2-1123/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_2 звернулася до суду із вказаною скаргою, у якій просила визнати дії заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича щодо невинесення постанов про зняття накладених арештів та скасування інших заходів, які вживались у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2, не вчинення дій щодо реєстрації припинення обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно реєстрових записів № 9160993 та № 13190540, неправомірними; зобов`язати заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича винести постанови про зняття накладених арештів та скасувати інші заходи, які вживались у виконавчих провадженнях № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 та вчинити дії щодо реєстрації припинення обтяжень у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно згідно реєстрових записів № 9160993 та № 13190540.

В обґрунтування скарги зазначено, що на виконані у відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України перебували виконавчі провадження № НОМЕР_3, № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 про стягнення із заявника на користь ПАТ «Родовід Банк» коштів. У подальшому виконавчий документ, в рамках виконавчого провадження № НОМЕР_2, було повернуто стягувачу без виконання на підставі п. 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

В рамках виконавчого провадження № НОМЕР_1 постановою державного виконавця було накладено арешт на все нерухоме майно боржника. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2014 року у справі №757/701/14-ц заочне рішення Печерського районного суду м. Києва від 09 серпня 2012 року, на підставі якого було видано вказаний виконавчий лист, було скасовано. У подальшому, вказаний виконавчий документ було повернуто стягувачу без виконання на підставі п. 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

В подальшому постановою Господарського суду м. Києва від 17 лютого 2021 року у справі № 910/18441/19 фізичну особу ОСОБА_2 визнано банкрутом та введено процедуру погашення боргів, а ухвалою Господарського суду м. Києва від 13 вересня 2023 року у справі № 910/18441/19 завершено процедуру погашення боргів фізичної особи ОСОБА_2 .

У зв`язку із наведеним, 21 травня 2024 року заявником було направлено заяву про зняття арештів та реєстрації припинення обтяжень до відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, на що листом заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича від 07 жовтня 2024 року за № 137738//20, заявника було повідомлено про неможливість зняття арештів, у зв`язку із знищенням виконавчих проваджень за закінченням терміну зберігання.

Вказані дії, заявник вважає неправомірними, у зв`язку із чим вона змушена була звернутися до суду із вказаною скаргою.

09 лютого 2026 року від представника Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України надійшли заперечення на скаргу, в яких представник просив відмовити у її задоволенні, мотивуючи свою позицію тим, що заступник директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадим Іван Сергійович не є безпосереднім виконавцем у конкретному виконавчому провадженні, тому, доводи скаржника щодо визнання дій останнього є необґрунтованими та зводяться лише до незгоди з наданою відповіддю на звернення.

У судовому засіданні представник скаржника ОСОБА_2., ОСОБА_1., подану скаргу підтримав і просив задовольнити з підстав, наведених у ній.

Представник Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, Колесник А.С. заперечувала проти задоволення скарги, посилаючись на доводи, наведені у письмових поясненнях на неї.

Суд, заслухавши обґрунтування представника скаржника і заперечення представника Департаменту ДВС Міністерства юстиції України, вивчивши скаргу, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини і дійшов до наступного висновку.

Встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України перебувало виконавче провадження № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа № 2-1123/12, виданого 02 жовтня 2012 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 30 березня 2007 року № 15.3/СЗ-119.07.2 в розмірі 12 424 343 грн. 30 коп.; 4 479 грн. 00 коп. у відшкодування судових витрат.

31 серпня 2015 року державним виконавцем прийнято постанову про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 06 лютого 2014 року у справі № 757/701/14-ц заочне рішення суду скасовано.

Також на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа № 757/2777/14-ц, виданого 04 березня 2015 року Печерським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» заборгованість за кредитним договором від 30 березня 2007 року № 15.3/ СЗ-119.07.2, а саме, заборгованість за тілом кредиту та відсотками в розмірі 721 609 дол. США 94 центи, що за курсом НБУ станом на 12 лютого 2015 року становить 18 442 955 грн. 19 коп., пеню в розмірі 2 397 983 грн. 40 коп., три проценти річних в розмірі 1 058 161 грн. 96 коп. стягнення з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» 2 540 грн. 99 коп. у відшкодування судових витрат.

15 квітня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника.

03 жовтня 2019 року державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

В подальшому, матеріали виконавчих проваджень НОМЕР_4 та № НОМЕР_2 були знищені за закінченням строків зберігання відповідно до Наказу Міністерства юстиції України № 1829/5 від 07 червня 2017 року «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями».

21 травня 2024 року та 12 вересня 2024 року ОСОБА_2 зверталася із заявами до Відділу примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України про зняття арештів та реєстрації припинення обтяжень.

Листом заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича від 07 жовтня 2024 року за № 137738//20, заявника було повідомлено про неможливість зняття арештів, у зв`язку із знищенням виконавчих проваджень за закінченням терміну зберігання.

Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина перша статті 447 ЦПК України встановлює: «Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права».

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження».

Згідно зі статтею 1 вказаного Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (частина перша статті 5 Закону).

Статтею 18 Закону визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Підстави для зняття арешту з майна (коштів) боржника передбачені статтею 59 Закону.

Відповідно до частини другої статті 59 Закону, у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Крім того, виключні підстави зняття арешту з майна містять ч.ч. 3, 4 ст. 59 Закону, згідно яких зняття арешту відбувається у разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець.

Підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 та підпунктом 2 пункту 10-4 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності". 5. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що дії Директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України вчинені у відповідності до вимог чинного законодавства та жодних прав скаржника не порушено, розгорнута відповідь скаржнику була надана.

Згідно вимог статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що вимоги скарги про зобов`язання Заступника директора Департаменту винести постанови про зняття арештів є процесуально та юридично необґрунтованими, оскільки Заступник директора Департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень не є державним виконавцем, який здійснював примусове виконання відповідних судових рішень. Відповідно до Закону України «Про виконавче провадження», накладення та зняття арешту з майна боржника є виключною компетенцією державного виконавця, який здійснює виконавче провадження, або начальника відповідного органу ДВС у випадках, прямо передбачених законом (зокрема, частина третя статті 59 Закону).

Крім того, з урахуванням вимог статті 447 ЦПК України, скарга на рішення, дії або бездіяльність у межах виконавчого провадження має подаватися: на дії або бездіяльність конкретного державного виконавця, із чітким зазначенням, які саме норми Закону України «Про виконавче провадження» порушено, та в чому полягає порушення порядку накладення або зняття арешту з майна під час примусового виконання судового рішення. Натомість скаржник фактично оскаржує управлінські дії посадової особи органу державної влади, пов`язані з розглядом звернення та наданням відповіді, а не конкретні виконавчі дії під час здійснення примусового виконання судового рішення.

Таким чином, заявлені вимоги: не відповідають предмету та межам судового контролю, визначеним статтею 447 ЦПК України; спрямовані на покладення на посадову особу органу державної виконавчої служби обов`язків, які законом на неї не покладені; ґрунтуються на неправильному тлумаченні правової природи повернення виконавчого документа стягувачу та закінчення виконавчого провадження.

За таких обставин, доводи скаржника зводяться до незгоди з наданою відповіддю на звернення та не підтверджують наявності протиправної бездіяльності або неправомірних дій з боку посадових осіб Відділу примусового виконання рішень, а тому суд вважає за належне залишити скаргу без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 11, 12, 18, 53 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 447-451 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

УХВАЛИВ:

Скаргу ОСОБА_2 на рішення, дію та бездіяльність заступника директора Департаменту - начальника відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Нещадима Івана Сергійовича у справі № 2-1123/12 за позовом Публічного акціонерного товариства «Родовід Банк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, залишити без задоволення.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя І. В. Литвинова