Справа № 201/9969/25
Провадження № 2/201/872/2026
РІШЕННЯ

Іменем України

22 січня 2026 року м. Дніпро

Соборний районний суд міста Дніпра у складі головуючого судді Наумової О.С.,

за участю секретаря судового засідання Моренко Д.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

Сторони перебували у шлюбі з 2006 до 2023 року. Від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2023 по справі №201/7842/22 шлюб розірвано. Місце проживання дітей судовим рішенні не визначалося. Після розірвання шлюбу діти проживають з позивачкою в будинку АДРЕСА_1 , де вони зареєстровані,

Донька ОСОБА_4 не досягла десятирічного віку. Сторони не можуть дійти згоди щодо місяця проживання дитини. Фактично донька проживає з позивачкою, остання вважає, що в інтересах доньки доцільним є визначення її місця проживання разом з нею, бо із народження діти проживають разом, мають усі умови для здорового та повноцінного розвитку. Після розлучення позивачка самостійно виховує дітей, організовує навчання і відпочинок. Позивачка тимчасово не працює, шукає роботу, перебуває на обліку в центрі зайнятості. Батько тривалий час не приймає активної участі у вихованні, не спілкується з дітьми, іноді надає кошти на утримання доньки. У спільній сумісній власності колишнього подружжя є квартира АДРЕСА_2 .

На підставі викладеного, просила визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із матір`ю за місцем її реєстрації: АДРЕСА_1 .

Заяви учасників процесу по суті справи.

Відповідач позовні вимоги не визнав. 02.09.2025 представник відповідача - адвокат Хандога В.В. надав відзив (уточнений) на позовну заяву (а.с. 47-56), у якому звернув увагу на те, що позивачка просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 разом із нею за місцем її реєстрації. Також зазначив, що вказані в позовній заяві обставини не відповідають дійсності. Як видно з характеристики здобувачки освіти 2-А класу Дніпровської гімназії № 49 Дніпровської міської ради ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , вона навчається в закладі освіти з 1 класу 2024/2025 навчального року. Батько, ОСОБА_2 особисто був на співбесіді по зарахуванню дитини до першого класу. Долучився до підготовки закладу до нового навчального року. За своєю ініціативою запропонував оновити деяке обладнання в актовій залі. Протягом першого семестру 2024/2025 навчального року у вересні та листопаді спілкувався з класним керівником з питання успішності дитини. Тобто, саме відповідач влаштував дочку на навчання в гімназії № 49 і оплачує її навчання, а також за домовленістю з позивачкою фактично утримує доньку.

В той же час, твердження позивачки про те, що вона тимчасово не працює, не відповідає дійсності, оскільки позивачка після укладення шлюбу з відповідачем, а також після розірвання цього шлюбу ніколи і ніде не працювала.

Позивачкою до позовної заяви додано, зокрема, копії заочного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2023 по справі №201/7842/22, свідоцтв про народження дітей, витягів з реєстру Дніпровської територіальної громади, характеристики ОСОБА_4 , довідки з Дніпропетровського ОЦЗ, відповіді на адвокатський запит КНП «ДЦП МСД №4» ДМР, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Однак з вказаних документів взагалі не вбачається наявності будь-якого спору між сторонами.

Більш того, позивачка у позовній заяві зазначає про те, після розірвання шлюбу спільна малолітня донька сторін ОСОБА_7 фактично проживає разом з позивачкою в будинку АДРЕСА_1 , в якому позивачка та дитина також зареєстровані. В той же позивачка стверджує, що відповідач має стосунки з іншою жінкою та будує своє особисте життя окремо від своїх дітей. Тобто, позивачка підтверджує, що відповідач разом з нею та малолітньою дитиною не проживає.

Подаючи позов про розірвання шлюбу з позивачкою відповідач у позовній заяві вказував, що після розірвання шлюбу спільні з відповідачкою (позивачкою у цій справі) діти будуть проживати разом з відповідачкою. Після розірвання шлюбу відповідач у будинку АДРЕСА_1 практично не проживає, а з донькою спілкується періодично, як правило по суботах, приблизно з 13.00 до 20.00, після чого відвозить дитину до позивачки. Твердження позивачки про те, що сторони начебто не можуть дійти згоди щодо того, з ким із них має проживати донька без допомоги суду, не відповідає дійсності і не підтверджується жодними доказами. Після розірвання шлюбу у січні 2023 року, тобто понад два з половиною роки сторони не мали жодних конфліктів або суперечок з приводу місця проживання дитини разом з позивачкою.

До Органу опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської Ради сторони для врегулювання спору, про начебто наявність якого зазначає позивачка, ніколи не звертались, оскільки у дійсності такого спору не існує.

Спільна малолітня донька сторін завжди висловлювала бажання проживати саме з позивачкою. В свою чергу відповідач ніколи не вчиняв будь-яких дій, спрямованих на те, щоб змінити місце проживання дитини з позивачкою. Доказів зворотного позивачкою не надано. Відповідач не заперечує проти проживання дитини з позивачкою, оскільки про проживання дитини з позивачкою сторони дійшли згоди ще під час розірвання шлюбу.

Отже, позов є безпідставним та надуманим.

У дійсності причиною звернення позивачки із цим безпідставним позовом є те, що в провадженні Соборного районного суду м. Дніпра перебуває цивільна справа № 201/6117/25 провадження 2/201/3238/2025 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування житловим приміщенням та виселення. Підставою звернення із цим позовом було те, що ОСОБА_2 є власником домоволодіння АДРЕСА_3 . Цей будинок було ним придбано у власність ще до укладення шлюбу з ОСОБА_1 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_1 продовжує проживати у вказаному будинку. Як вбачається із позовної заяви в шлюбі сторони придбали житлову квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 33,9 кв.м, яка оформлена на ОСОБА_1 . Тобто, позивачка має у власності інше житло, проте не бажає добровільно переселитися до належної їй квартири. Вона провокує постійні сварки з відповідачем, неодноразово викликала поліцію з приводу начебто вчинення відповідачем домашнього насилля, хоч у дійсності відповідач ніколи таких дій не вчиняв. Позивачка створює відповідачу нестерпні умови для проживання в належному йому ж житловому будинку, через що відповідач змушений проживати у друзів та знайомих, а також звернувся до суду з позовом про виселення відповідачки.

Ухвалою Соборного районного суду м. Дніпра від 23.05.2025 у справі № 201/6117/25 провадження № 2/201/3238/2025 розгляд справи було призначено на 01.07.2025. У вказане засідання ОСОБА_1 не з`явилась. У судове засідання 13.08.2025 з`явився представник ОСОБА_1 , який попросив відкласти розгляд для ознайомлення з матеріалами справи. Наступне судове засідання у справі № 201/6117/25 провадження № 2/201/3238/2025 призначено на 14.10.2025. Отже, у дійсності між сторонами існує спір саме про виселення позивачки з належного відповідачу будинку.

Вважав, що подана позивачкою позовна заява є завідомо безпідставною, оскільки відповідач не заперечує проти проживання дитини разом з позивачкою і не створює позивачці жодних перешкод у цьому. При цьому позивачка визнає, що дитина фактично залишилась проживати разом з позивачкою. Предмет позову відсутній, а сам позов має очевидно штучний характер, оскільки в позовній заяві позивачка просить визначити місце проживання доньки саме у належному відповідачу будинку, а не у належній позивачці квартирі. Тобто поданням цього штучного позову позивачка намагається вплинути на рішення суду № 201/6117/25 провадження № 2/201/3238/2025.

Просив визнати зловживанням процесуальними правами, що суперечать завданню цивільного судочинства, подання ОСОБА_1 завідомо безпідставного позову про визначення місця проживання дитини. Залишити позовну заяву без розгляду.

Позивачка правом на надання відповіді на відзив не скористався.

Інші заяви учасників справи.

28.10.2025 представник позивачки - адвокат Міняєв А.О. подав клопотання про долучення доказів (довідки з місця роботи позивачки, акт обстеження умов проживання, характеристики (а.с. 90).

11.12.2025 представник відповідача - адвокат Хандога В.В. надав заяву про долучення доказів, у якій звернув увагу на те, що у відзиві просив суд визнати зловживанням процесуальними правами подання ОСОБА_1 завідомо безпідставного позову про визначення місця проживання дитини, оскільки у дійсності причиною звернення позивачки із цим позовом є те, що в провадженні Соборного районного суду м. Дніпра перебуває цивільна справа № 201/6117/25, провадження 2/201/3238/2025 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання припиненим права користування житловим приміщенням та виселення. Поданням штучного позову позивачка намагається вплинути на рішення суду у справі № 201/6117/25, провадження № 2/201/3238/2025.

Дійсно, 03.11.2025 представником ОСОБА_1 у справі № 201/6117/25 подано клопотання про долучення доказів та копії акту обстеження умов проживання від 02.10.2025 року і висновку Адміністрації Соборного району м. Дніпра від 17.10.2025 № 5/6-156 «Про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 », які є доказами у справі № 201/9969/25 провадження № 2/201/4565/2025. На думку відповідача, це підтверджує вищезазначені обставини щодо штучності позову у даній справі.

21.10.2025 представник третьої особи надав суду висновок Адміністрації Соборного району м. Дніпра від 17.10.2025 № 5/6-156 «Про визначення місця проживання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » (а.с. 81 - 84).

Рух справи.

Ухвалою судді від 18.08.2025 відкрите провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено проведення підготовчого засідання (а.с. 24).

Ухвалою суду від 16.09.2025 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про залишення позову без розгляду у зв`язку зі зловживанням процесуальним правом (а.с. 76 - 77).

Підготовче засідання закрите 11.12.2025 та справа призначена до судового розгляду (а.с. 114).

Представник позивачки - адвокат Міняєв А.О. у судове засідання надав заяву, якою позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити (а.с. 112).

Представник відповідача - адвокат Хандога В.В. у судове засідання надав заяву, якою підтримав позицію, визначену у відзиві, вказав, що відповідач не заперечує проти визначення місця проживання дитини із матір`ю, проте заперечує проти визначення самого місця проживання за адресою житлового будинку: АДРЕСА_1 (а.с. 111).

Представник третьої особи - Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради Голик О.І. у судове засідання надала заяву, у якій просила справу розглядати без участі представник Адміністрації, надала відповідний висновок органу опіки і піклування (а.с. 81-84).

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21.10.2006.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 20.01.2023 по справі №201/7842/22 шлюб розірвано (а.с. 9).

Від шлюбу мають двох дітей: повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 10, 11).

Позивачка вказує, що після розірвання шлюбу діти проживають з позивачкою в будинку АДРЕСА_1 , де зареєстровані (а.с. 13-15). Означене відповідачем не заперечується та визнається.

Згідно із наданою позивачкою характеристикою дитини ОСОБА_4 від 22.07.2025, дитина навчається у навчальному закладі - Дніпровської гімназії №49 ДМР, мати - ОСОБА_1 активно долучається до виховного та освітнього процесу, постійно цікавиться шкільним життями дитини, систематично відвідує батьківські збори та забезпечує належний контроль за дозвіллям доньки, її поведінкою (а.с. 16).

Згідно відповіді КНП «Дніпровський центр первинної медико - санітарної допомоги №4» Дніпровської міської ради від 14.07.2025 дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , задекларована у лікаря загальної практики - сімейного лікаря АЗПСМ №10 КНП «ДЦПМСД №4» ДМР з 12.07.2019 по дату надання відповіді. З березня 2023 року дитина зверталась за лікуванням, вакцинацією та обстеженням 8 разів (а.с. 18).

Позивачка є власником квартири АДРЕСА_2 , загальною площею 33,9 кв.м., яка є спільною сумісною власністю подружжя, що підтверджено витягом з Реєстру нерухомого майна (а.с. 19).

Позивачка перебуває на обліку в Дніпровській філії Дніпропетровського обласного центру зайнятості, що підтверджується довідкою від 28.07.2025 (а.с. 15).

Згідно із наданою відповідачем характеристикою дитини ОСОБА_4 - дитина є здобувачкою освіти 2-А класу Дніпровської гімназії № 49 Дніпровської міської ради, проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Навчається в закладі освіти з 1 класу 2024/2025 навчального року. За час навчання зарекомендувала себе як здібна, розумна та відповідальна дитина. ОСОБА_7 має достатній рівень навчальних досягнень, на уроках активна, старанно виконує завдання, виявляє зацікавленість в освітньому процесі. Дружня, щира дитина, має лідерські здібності. Батько, ОСОБА_2 особисто був на співбесіді по зарахуванню дитини до першого класу. Долучився до підготовки закладу до нового навчального року. За своєю ініціативою запропонував оновити деяке обладнання в актовій залі. Протягом першого семестру 2024/2025 навчального року у вересні та листопаді спілкувався з класним керівником з питання успішності дитини. У другому семестрі батько, ОСОБА_8 , навчальний заклад не відвідував (а.с. 41).

У висновку Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 17.10.2025 за № 5/6-156 орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зі змісту висновку видно, що 15.10.2025 на комісії з питань захисту прав дитини адміністрації Соборного району ДМР було розглянуто вищезазначене питання. Під час розгляду справи з`ясовано наступне. 21.10.2006 між ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , було зареєстровано шлюб. 20.01.2023 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ними розірвано. Від шлюбу та спільного мешкання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 мають дочку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Також у батьків є повнолітній син, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 . Після розірвання шлюбу ОСОБА_10 залишилася проживати разом з матір`ю, ОСОБА_1 , та старшим братом за адресою: АДРЕСА_1 . 02.10.2025 спеціалістами управління-служби у справах дітей адміністрації Соборного району ДМР складено акт обстеження умов проживання дитини. Для виховання, навчання та розвитку дитини створено належні умови: є окрема кімната, власне ліжко, місце для навчання та дозвілля. Сусідами ОСОБА_1 характеризується позитивно. Відповідно до характеристики з Дніпровської гімназії № 49 ДМР від 22.07.2025 Нам ОСОБА_7 навчається в закладі з 2024 року. Мати, ОСОБА_1 , активно долучається до виховного та освітнього процесу, цікавиться шкільним життям дитини, систематично відвідує батьківські збори. Відповідно до листа КНП «ДЦПМСД № 4» ДМР від 14.07.2025 № 585 з березня 2023 року під час звернень до лікаря дитину супроводжувала матір, ОСОБА_1 . Відповідно до довідки від 14.10.2025 № 221/01-15 ОСОБА_1 дійсно працює у закладі фахової передвищої освіти «Відокремлений структурний підрозділ «Старобільський фаховий коледж Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля» на посаді лаборанта з 07.10.2025. Відповідно до довідки від 15.10.2025 № 222/01-15, наданої Відокремленим структурним підрозділом «Старобільський фаховий коледж Східноукраїнського національного університету імені Володимира Даля», заробітна плата ОСОБА_1 згідно штатного розпису становить 4345 грн 00 коп. з доведенням її до рівня мінімальної заробітної плати 8000 грн 00 коп. за умови повністю відпрацьованої норми робочого часу. У відзиві на позовну заяву по цивільній справі № 201/9969/25 (уточнений) зазначено, що відповідач ( ОСОБА_2 ) не заперечує щодо проживання дитини з позивачкою, оскільки про проживання дитини сторони дійшли згоди ще під час розірвання шлюбу. Адвокат Хандога Василь Васильович, який діє в інтересах ОСОБА_2 , у своїй заяві від 14.10.2025 просить визначити місце проживання малолітньої дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Виходячи з вищезазначеного, в інтересах дитини, керуючись ст. ст. 160, 161 Сімейного кодексу України, п. 72 постанови Кабінету Міністрів України від 24.09.2008 № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», адміністрація Соборного району ДМР вважає за доцільне визначити місце проживання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 83-84).

2. Мотивувальна частина

Мотиви, з яких виходив суд, застосовані норми права та висновки суду.

За приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Згідно зі статтею 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежене.

Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16.09.2015 року №21-1465а15.

Згідно із ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Щодо визначення місця проживання дитини

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ч.ч. 4, 5, 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Згідно зі ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до висновку Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з матір`ю, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 83-84).

Суд приймає указаний висновок Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради про визначення місця проживання дитини із батьком, оскільки висновок є мотивованим, документально обґрунтованим, містить відомості щодо особистої прихильності дитини до батька, узгоджується з іншими наданими доказами і не суперечить інтересам дитини щодо проживання із батьком.

Відповідно до статті 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Суд може відмовити у відібранні малолітньої дитини і переданні її батькам або одному з них, якщо буде встановлено, що це суперечить її інтересам.

Таким чином, закон закріплює переважне право батьків на проживання разом з малолітньою дитиною. Таке переважне право полягає в тому, що таке суб`єктивне право надає його носієві можливість пріоритетно перед іншими особами набути інше або здійснити існуюче суб`єктивне сімейне право. Внаслідок цього переважне право на проживання разом з дитиною (а) спрямовано на набуття (відновлення) немайнового права на сім`ю, (б) виникає разом із певним суб`єктивним правом та перебуває в пасивному стані до настання юридичних фактів, передбачених у законі, (в) реалізується, як правило, за участю іншого суб`єкта, внаслідок чого носій переважного права може набути суб`єктивне право, (г) захищається шляхом переведення або відновлення прав та обов`язків, набутих третьої особою всупереч перевагам, які має суб`єкт переважного права на нього. Законом прямо допускається, що батькам може бути відмовлено в реалізації переважного права, якщо це буде суперечити інтересам дитини.

Оскільки СК України не визначає зміст категорії «інтереси дитини», то розкрити зміст цього поняття можна через підхід, що застосовує Європейський суд з прав людини.

Так, при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: 1) у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; 2) у найкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному середовищі, що не є неблагополучним (пункти 78, 100 рішення ЄСПЛ у справі «Mamchur v. Ukraine» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09).

Відповідно до пункту 1 статті 3 Конвенції про права дитини, дитина наділяється правом на те, щоб її найкращі інтереси оцінювалися і бралися до уваги як першочергове міркування при прийнятті відносно неї будь-яких дій або рішень як у державній, так і у приватній сфері. Найкраще забезпечення інтересів дитини - це право, принцип і правила процедури, які засновані на оцінці усіх елементів, що відображають інтереси дитини у конкретних обставинах. При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини з метою прийняття рішення про застосування тієї чи іншої конкретної міри належить діяти наступним порядком: 1) з урахуванням конкретних обставин справи слід визначити, в чому полягають відповідні елементи оцінки найкращих інтересів, наповнити їх конкретним змістом і визначити значимість кожного з них у співвідношенні з іншими; 2) з цією метою необхідно слідувати правилам, що забезпечують юридичні гарантії та належну реалізацію цього права.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню наступні базові елементи: (а) погляди дитини, (б) індивідуальність дитини, (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин, (г) піклування, захист і безпека дитини, (ґ) вразливе положення, (д) право дитини на здоров`я, (е) право дитини на освіту.

Возз`єднання дитини з біологічним батьком є важливим позитивним обов`язком держави, і право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя. Право батька на проживання з його малолітньою дитиною має бути захищене, й у правовідносинах, що складаються між батьком і дитиною, бабою і дитиною, він має переважне право на проживання з дитиною.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати, як мінімум, два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: а) погляди дитини; б) індивідуальність дитини; в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; г) піклування; захист і безпека дитини; ґ) вразливе положення; д) право дитини на здоров`я; е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: а) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; б) стосунки між дитиною і батьками в минулому; в) бажання батьків бути опікунами; г) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; ґ) бажання дитини.

Суд, проаналізувавши матеріали справи і доводи сторін встановив, що в силу відносин, що склалися між сторонами позивачка спроможна матеріально забезпечувати і утримувати дитину особисто, між ним і дитиною добрі стосунки, він бажає опікуватися дитиною і фактично це робить, батько забезпечує стабільне місце проживання, навчання дитини.

Тому, з урахуванням висновку органу опіки та піклування, виходячи з інтересів самої дитини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог.

Стосовно визначення місця проживання дитини за конкретною адресою

Суд звертає увагу на висновки Верховного Суду у поставні від 28.06.2023 у справі 199/2898/22 (61-6126св23). Верховний Суд у згаданій постанові вказав, що у найкращих інтересах дитини, враховуючи, що у теперішній час у зв`язку з воєнним вторгненням країни-агресора на території України ведуться бойові дії, слід визначити місце проживання малолітньої дитини разом із матір`ю без визначення конкретної адреси, оскільки місце проживання та місце реєстрації можуть змінюватися. Такі висновки також відповідають сформованій правовій позиції Верховного Суду у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 607/1091/16-ц

Верховний Суд зазначив загальний висновок, що місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Верховний Суд за результатами перегляду справи № 199/2898/22 дійшов переконання, що при постановленні оскаржуваного судового рішення суд апеляційної інстанції не порушив наведеного висновку, враховуючи обставини цієї справи, а саме той факт, що позивачка з дитиною у зв`язку із повномасштабною збройною агресією перебуває за межами України, визначив місце проживання дитини з матір`ю без вказівки на конкретну адресу. Визначення місця проживання малолітньої дитини за конкретною адресою унеможливлює маніпуляції з боку того з батьків, з ким буде проживати дитина, зокрема проживати деінде, унаслідок чого батько дитини не матиме змоги брати участь у її вихованні.

У розглядуваній справі № 199/2898/22 не встановлено, що мати перешкоджає батьку спілкуватись з дитиною чи приховує місце перебування дитини.

У постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 235/139/16-ц Верховний Суд не формулював конкретного висновку про застосування норм права, а констатував, що у цій конкретній справі у найкращих інтересах дитини буде визначити місце проживання з матір`ю за відповідною адресою.

Верховний Суд зауважив, що усталеним є підхід при вирішенні спорів про визначення місця проживання дитини, що суд вирішує з ким із батьків буде проживати дитина. Якщо спір також існує щодо визначення конкретної адреси проживання дитини, то суд вирішує спір і в цій частині.

Зазначення у резолютивній частині рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним без батьків, без зазначення конкретної адреси, не суперечить усталеним підходам Верховного Суду при вирішені цієї категорії спорів (за відсутності спору саме про адресу), адже є тотожним визначенню місця проживання дитини за місцем проживання одного з батьків, з ким суд ухвалює рішення про спільне проживання дитини.

Позивачка просить визначити місце проживання дитини з нею за фактичним місцем проживання за конкретною адресою. Але у позові не вказує, що між сторонами існує спір щодо порядку виховання дитини, відповідач не вказує, що позивачка перешкоджає йому у побаченнях із дитиною. Остання також не зазначає у позові, що є спір стосовно місця проживання дитини, а лише просить визначити місце проживання дитини з нею за місцем реєстрації, оскільки вона активно опікується дитиною та займається її навчанням, вихованням і дитина проживає фактично за цією адресою. Висновок органу опіки та піклування також не містить розв`язання спору щодо конкретного місця проживання дитини.

Відтак, з урахування даних конкретних обставин справи, ураховуючи висновок Верховного Суду у поставні від 28.06.2023 у справі 199/2898/22 зазначення у резолютивній частині рішення суду про визначення місця проживання дитини з одним без батьків, без зазначення конкретної адреси, не суперечить усталеним підходам при вирішені цієї категорії спорів (за відсутності спору саме про адресу), адже є тотожним визначенню місця проживання дитини за місцем проживання одного з батьків, з ким суд ухвалює рішення про спільне проживання дитини, суд не вбачає підстав зазначення у резолютивній частині рішення суду конкретної адреси проживання дитини.

Щодо зловживання процесуальним правом та залишення позову без розгляду

Вирішуючи питання про застосування до заходів процесуального примусу, суд виходить із такого.

Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин справи суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема:

- подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення.

- подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

- подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

- необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою.

- укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, який він вправі реалізовувати з метою свого захисту в порядку ст. 4 ЦПК України.

Залишення позовної заяви без розгляду на підставі заяви позивача це форма закінчення розгляду справи без ухвалення рішення. Право позивача відмовитися від позову, чи від частини позовних вимог або ставити питання про залишення позовної заяви без розгляду також є безумовним правом позивача. При цьому, суд не перевіряє підстави подання такої заяви.

Суд зауважує, що сам по собі факт залишення позовної заяви без розгляду за заявою позивача, за відсутності факту його необґрунтованих дій, не є достатньою правовою підставою вважати це зловживанням процесуальними правами стороною позивача.

У даному випадку, суд не встановив, а представник відповідача не довів фактів зловживання процесуальними правами зі сторони позивача.

Положеннями п. 3 ч. 2ст. 44 ЦПК України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер.

Зловживання процесуальними правами - це цивільне процесуальне правопорушення, яке характеризується умисними недобросовісними діями учасників цивільного процесу (їх представників), що спричиняють порушення процесуальних прав інших учасників цивільного процесу (їх представників), з метою перешкоджання гарантованому у пунктом 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод правосуддю, що є підставою для застосування судом процесуальних санкцій (позбавлення права на процесуальну дію або застосування судом інших негативних юридичних наслідків, передбачених законом).

Зловживання правами характеризуються умислом, спрямованим на порушення порядку цивільного судочинства.

Характерними ознаками зловживання процесуальними правами є: формальне, непропорційне використання процесуального права всупереч легітимній меті, з якою це право встановлено нормами цивільного процесуального права, недобросовісність дій, умисний характер, завідома несумлінність

Основна ознака зловживання процесуальними правами полягає в тому, що дії, які її складають, вчиняються з видимістю реалізації законних прав особи.

Із аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою взагалі перешкоджання розгляду справи.

Ознаками зловживання процесуальними правами є: недобросовісність; нечесність; відсутність відкритості поведінки; відсутність поваги до інтересів іншої сторони договору або відповідних правовідносин. Такі висновки наведені у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 11.11.2019 у справі № 337/474/14.

Основною ознакою зловживання процесуальними правами є відсутність наміру вирішити реально існуючий цивільний спір, або забезпечити захист свого реально порушеного права, або намір перешкодити законним діям інших осіб шляхом звернення до суду та створення штучного судового спору, або використання судового спору як способу не виконувати вимоги законодавства щодо здійснення визначених ним дій.

Фактично надаючи таку заяву, представник відповідача висловлює непогодження із позовними вимогами.

Судом під час розгляду справи не встановлено обставин, які б свідчили про подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмету спору або у спорі, що має очевидно штучний характер. Позивачка на час подання позову і під час розгляду справи в суді не заперечувала, що дитини проживає із нею натомість сторони чітко суду не підтвердили, що дійшли домовленості щодо проживання доньки саме з позивачкою. Сторони віднесли цей спір не лише на розгляд суду, а й органу опіки і піклування, яким розв`язаний спір та ухвалений відповідний висновок.

До того ж відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Із зазначених вище положень, вбачається, що застосування заходів процесуального примусу належить до виключної компетенції суду та можливе виключно за його ініціативи, а не за клопотанням учасника справи.

Суд за результатами розгляду справи не вбачає підстав для застосування до сторони позивача процесуального примусу у вигляді залишення позову без розгляду.

Розподіл судових витрат.

Щодо судового збору.

На підставі ст. 141 ЦПК України у зв`язку із задоволенням позову із відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 1211,20 грн. (а.с. 20).

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76-81, 82, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 (третя особа - орган опіки та піклування Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради) про визначення місця проживання дитини - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , разом із матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Стягнути із ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) витрати по сплаті судового збору в розмірі 1211,20 грн

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.

Повний текст рішення виготовлений 26 січня 2026 року.

Суддя Наумова О.С.