КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/3418/2026
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 січня 2026 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Кашперської Т.Ц. (суддя - доповідач), Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва, постановлену у складі судді Галагана В.І. у м. Київ 29 вересня 2025 року у справі за позовом Акціонерного товариства «Аграрний фонд» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання мирової угоди недійною,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

У вересні 2025 року позивач АТ «Аграрний фонд» звернувся до суду з даним позовом, просив визнати недійсною з моменту укладення мирову угоду від 10 квітня 2023 року, укладену ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , покласти на відповідачів судові витрати.

Позов мотивував тим, що 05 вересня 2025 року АТ «Аграрний фонд» стало відомо з сайту судової влади, що ухвалою Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 13 квітня 2023 року затверджено мирову угоду між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у справі № 373/332/23, на таких умовах: сторони дійшли згоди щодо поділу майна, набутого ними за час шлюбу, та вирішили визнати особистою приватною власністю ОСОБА_2 земельну ділянку з кадастровим номером :01:025:0008 пл. 0,179 га. за адресою АДРЕСА_1 , в межах згідно з планом, земельну ділянку з кадастровим номером :01:025:0009 пл. 0,25 га. за адресою АДРЕСА_1 , в межах згідно з планом, житловий будинок пл. 60,8 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , транспортні засоби Jeep Cherokee та Citroen C4 Cactus. Сторони домовилися, що у день, наступний після дня набрання законної сили ухвалою суду про затвердження даної мирової угоди, ОСОБА_2 виплачує ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 150000 грн., що за погодженням між сторонами, є грошовою компенсацією половини вартості вказаного майна. Право приватної особистої власності на визначене вище майно ОСОБА_2 набуде з моменту набрання законної сили ухвалою суду про затвердження даної мирової угоди.

Водночас, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 26 липня 2022 року у справі № 755/13814/21 позов АТ «Аграрний фонд» до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Аграрний фонд» завдану матеріальну шкоду в розмірі 963052,02 грн. та судові витрати. Також рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 07 червня 2023 року у справі № 755/4855/22 позов АТ «Аграрний фонд» до ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Аграрний фонд» завдану матеріальну шкоду у розмірі 1 490 014,03 грн. та судові витрати. Крім того, рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 08 травня 2025 року у справі № 755/6821/23 позов АТ «Аграрний фонд» до ОСОБА_1 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Аграрний фонд» завдану матеріальну шкоду у розмірі 762700,78 грн. та судові витрати.

АТ «Аграрний фонд» вважає, що оскаржуваний правочин (мирову угоду) з відчуження свого майна ОСОБА_1 дружині за 150000 грн. був вчинений умисно, з метою приховування ОСОБА_1 належного йому майна та недопущення звернення стягнення на нього у зв`язку з наявними судовими рішеннями про стягнення з ОСОБА_1 заборгованості, тобто з єдиною метою - вивести рухоме та нерухоме майно з-під загрози звернення стягнення на нього, за рахунок чого позивачу можливо було б задовольнити свої вимоги. Оспорювана мирова угода про поділ майна подружжя не направлена на реальне настання правових наслідків та є фраудаторною, тобто вчиненою без наміру створення правових наслідків, зі спрямованістю дій сторін угоди на фіктивний перехід права власності на рухоме та нерухоме майно від ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року справу передано до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області за територіальною підсудністю.

Відповідач ОСОБА_1 , не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, наводив зміст ст. 27 ЦПК України про те, що позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом, однак з матеріалів справи вбачається, що жоден з відповідачів не зареєстрований у Переяславському районі Київської області, а тому позовна заява підсудна Дніпровському районному суду м. Києва.

Від АТ «Аграрний фонд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просив апеляційну скаргу залишити без задоволення як безпідставну та неаргументовану, а ухвалу суду першої інстанції без змін.

Погоджувався з висновками суду першої інстанції щодо необхідності застосування правил виключної підсудності, встановлених ч. 1 ст. 30 ЦПК України, оскільки об`єктом спору є нерухоме майно (житлове приміщення та земельні ділянки) розташовані у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області.

Звертав увагу, що в самій позовній заяві ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю ОСОБА_1 зазначає, що справа підлягає розгляду в порядку виключної підсудності, а саме у Переяслав-Хмельницькому міськрайонному суді Київської області.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвала суду першої інстанції щодо передачі справи на розгляд іншого суду віднесена до п. 9 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Передаючи справу за територіальною юрисдикцією (підсудністю) до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області ухвалою від 29 вересня 2025 року, суд першої інстанції виходив із того, що враховуючи предмет спору, об`єктом якого є нерухоме майно (житлове приміщення та земельні ділянки), розташовані у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області, що є визначальною ознакою виключної підсудності розгляду справи за місцем знаходження такого майна, дана справа не підсудна Дніпровському районному суду м. Києва.

Оцінюючи правильність висновків суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд виходить із наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 27 ЦПК України позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань.

Відповідно до частини першої статті 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Нерухоме майно є особливим об`єктом права власності, оскільки наділене специфічними рисами - сталий зв`язок із землею, особлива цінність, неможливість переміщення без знецінення та зміни її призначення. Майнове право на об`єкт нерухомості є складовою частиною такого майна як об`єкта цивільних прав.

Перелік позовів, для яких визначено виключну підсудність, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає (постанова Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 2/1519/8500/11, провадження № 61-18680св19)

Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна. Згідно з положеннями статті 181 ЦК України до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК України); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК України); про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо; про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Правові висновки щодо застосування положень цивільного та господарського процесуального законодавства України про виключну підсудність справ у спорах, що виникають з приводу нерухомого майна, викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 911/2390/18 (провадження № 12-73гс20), згідно з якими «з аналізу логічної послідовності змін до формулювання положень процесуального законодавства щодо правил розгляду позовів за виключною підсудністю випливає її спрямованість на визначення виключної підсудності в цілому для всіх спорів, які виникають у межах відповідних правовідносин у зв`язку з нерухомим майном, безвідносно до предмета конкретного спору. Виключна підсудність застосовується до тих спорів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, а спір може стосуватися як правового режиму нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. Словосполучення «з приводу нерухомого майна» необхідно розуміти таким чином, що правила виключної підсудності поширюються на будь-які спори, які стосуються прав та обов`язків, що пов`язані з нерухомим майном. У таких спорах нерухоме майно не обов`язково виступає як безпосередньо об`єкт спірного матеріального правовідношення».

У постанові Верховного Суду від 14 грудня 2020 року у справі № 2/1519/8500/11 (провадження № 61-18680св19) зазначено, що правила виключної підсудності застосовуються до позовів з приводу нерухомого майна, стосуються позовів з приводу будь-яких вимог, пов`язаних з правом особи на нерухоме майно: земельні ділянки, будинки, квартири тощо, зокрема щодо права власності на нерухоме майно, а також щодо речових прав на нерухоме майно, дійсності (недійсності) договорів щодо такого майна або спорів з приводу невиконання стороною договору, об`єктом якого є нерухоме майно.

У справі, яка переглядається, судом встановлено, що предметом спору є визнання недійсною мирової угоди, за умовами якої відповідачі домовилися між собою, серед іншого, про поділ нерухомого майна, що являє собою земельні ділянки та житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 .

Таким чином, оскільки спірні правовідносини випливають із мирової угоди, яка стосується нерухомого майна, то підсудність цього спору повинна визначатися за правилами, встановленими статтею 30 ЦПК України, якою регулюються правила виключної підсудності.

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, з яким погоджується апеляційний суд, що оскільки оспорювана мирова угода стосується нерухомого майна за адресою АДРЕСА_1 , тому спір повинен розглядатися за правилами виключної підсудності місцевим загальним судом за місцезнаходженням такого нерухомого майна, передача справи на розгляд Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області на підставі п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України є процесуально вірною та обґрунтованою.

Натомість, доводи апеляційної скарги, з посиланням на ст. 27 ЦПК України, якою врегульовано правила загальної підсудності, що жоден із відповідачів не зареєстрований у Переяславському районі Київської області, а тому позовна заява підсудна Дніпровському районному суду м. Києва, не ґрунтуються на вимогах процесуального закону та фактичних обставинах справи і відхиляються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги не ґрунтуються на доказах та законі і не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що ухвала відповідає обставинам справи, ухвалена з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасована з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. 7, 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді : Кашперська Т.Ц.

Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.