справа № 570/4727/25
провадження № 2/570/297/2026
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

22 січня 2026 року

Рівненський районний суд Рівненської області

в особі судді Кушнір Н.В.,

з участю позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача адвоката Курися О.П.,

секретаря судового засідання Полюхович М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області /м.Рівне, вул.C.Петлюри, 10/ в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання обов`язку боржника за договором позики відсутнім,

у с т а н о в и в:

покликаючись на неукладеність договору позики позивач у поданій до суду 17 вересня 2025 року позовній заяві просить визнати відсутнім його обов`язок повернути за договором позики у формі розписки, складеної ним 14 червня 2000 року про отримання ним від ОСОБА_2 позики у сумі, еквівалентній 10 000 доларів США, грошові кошти будь-кому - як сумі, еквівалентній 10 000 доларів США, так і у сумі 10 000 доларів США.

Представник відповідача подав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог повністю у зв`язку з безпідставністю. Вважає, поданий до суду позов є формою зловживання правом, оскільки позивач, достеменно знаючи, що при розгляді судами інших справ, за його позовними заявами, обставини неукладеності спірного договору з підстав зазначених у позовній заяві, вже неодноразово досліджувались, не обгрунтував підставу для звернення до суду, маючи намір переглянути судові рішення, що набрали законної сили, у спосіб, не передбачений законом.

16 жовтня 2025 року позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій зазначив, що предметом позову у цій справі є інша фактично-правова вимога, яка стосується встановлення юридичного факту, наявність якого впливає на інші рішення суду, а не навпаки. Пояснює, що рішеннями судів у інших справах спірна розписка за його позовами оспорювалася на предмет її дійсності як визнаний судом у справі №569/11141/15-ц договір позики, тоді коли у цій справі він просить суд визнати відсутність у нього обов?язку передати ОСОБА_2 10 000 доларів США боргу із позики, що випливав би із цієї розписки, яка без зазначення такого обов?язку є неукладеним договором позики.

03 листопада 2025 року представник позивача адвокат Олексій Курись надав пояснення, у яких він вважає позицію позивача маніпуляцією та зловживанням правом, намаганням переглянути остаточне рішення суду шляхом ініціювання іншої справи. Вказує, що судові рішення у справі №569/11141/15-ц встановили, що укладений між сторонами договір позики, що оформлений розпискою від 14.06.2000, підтверджує не лише факт укладення договору, а й передачу позикодавцем грошової суми позичальнику.

У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задоволити. По суті спору показав, що розписка 14 червня 2000 року була ним написана на підтвердження саме факту повернення йому ОСОБА_2 позики, одержаної останнім від нього декількома місяцями раніше у сумі 50 000 грн. Визнання вказаної розписки борговим документом та договором позики, предметом якого є іноземна валюта в сумі 10 000 доларів США, призвело до сплати позивачем неіснуючого боргу. Вважає, що спірна розписка від 14.06.2000 не є укладеним, цивільно-правовим договором позики, передбаченим ст.374 ЦК України 1963 року, оскільки її зміст не підтверджує, що сторони договору позики досягли згоди щодо істотних його умов, а саме, що отримані від ОСОБА_2 гроші отримані ним у позику (борг), що предметом позики (договору) є іноземна валюта 10 000 доларів США та що позивач взяв на себе зобов`язання повернути предмет позики.

Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві.

Суд встановив такі обставини.

22 вересня 2015 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/11141/15-ц встановлений факт укладення договору позики, що має реальний характер і факт передачі грошової суми позичальнику та стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за договором позики 10 000 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 215 764 грн. 97 коп., три проценти річних в сумі 106 грн. 32 коп.

13 червня 2016 року ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 13 червня 2016 року апеляційна скарга ОСОБА_1 відхилена, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22 вересня 2015 року залишене без змін.

27 січня 2017 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційна скарга ОСОБА_1 відхилена, рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 22.09.2015 року та ухвала Апеляційного суду Рівненської області від 13.06.2016 - залишені без змін.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 28 березня 2018 року у справі №569/10285/17 відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики з підстав ч.1 ст.49 ЦК УРСР.

Ухвалою Рівненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року закрите провадження у справі №570/2573/22 в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про оцінку тексту розписки, що була складена 14.06.2000 про отримання ним, ОСОБА_1 , від ОСОБА_2 позики в сумі еквівалентній 10 000 доларів США на відповідність її вимогам ч.2 ст.129, ч.2 ст.169, ст.374 ЦК УРСР, а також фактичним обставинам справи на предмет наявності підстав вважати її неукладеним договором позики, зокрема через відсутність зазначення у ній сторін та предмету позики, підтвердження факту передачі йому грошей у позику, а також його зобов`язання повернути їх ОСОБА_2 .

Крім цього, рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 02 лютого 2023 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині вимог про визнання недійсним договору позики із підстави укладення його під впливом помилки, що маж істотне значення (ст.56 ЦК УРСР) розписку, складену 14.06.2000 про отримання ним ОСОБА_1 від ОСОБА_2 позики в сумі еквівалентній 10 000 доларів США, яка рішенням Рівненського міського суду від 15.09.2015 була визнана договором позики, що відповідає вимогам ст.ст.1046-1051 ЦК України.

Рішення судів у справах №569/11141/51-ц, №569/10285/17, №570/2573/22 набрали законної сили та є чинними.

Суд дійшов таких висновків

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог.

Розглядаючи справу, суд визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідив подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідач скористався правовою допомогою.

Згідно з ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч.4 ст.82 Цивільного процесуального кодексу України однією із підстав для звільнення від доказування є обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Факти, установлені в прийнятих раніше судових рішеннях, мають для суду преюдиційний характер. Преюдиційність означає обов?язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі, для суду при розгляді інших справ. Преюдиційність у процесуальному праві виражена як обов?язок суду, який розглядає справу, прийняти без перевірки та доказів факти, які раніше вже були встановлені набутим законної сили судовим рішенням або вироком у будь-якій іншій справі. Преюдиційність дозволяє уникнути ухвалення суперечливих судових фактів щодо одного й того ж питання та вирішувати справи з найменшими витратами часу та засобів. Суть предиції полягає в неприпустимості ставлення під сумнів судового рішення, яке набрало законної сили, а також повторного розгляду судом одного й того самого питання між тими самими сторонами.

Предиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються такі умови: обставина встановлена судовим рішенням; судове рішення набрало законної сили; ??у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі.

Суд звертає увагу, що позивач, як на підставу звернення з новим позовом про визнання обов`язку боржника за договором позики відсутнім, серед іншого, вказує, що всі рішення судів, предметом позовів у яких була спірна розписка, не свідчать про їх правову визначеність для цієї справи, оскільки, не зважаючи на набуття ними законної сили, спір щодо спірної розписки як договору позики ними не вирішений. Також спір не може вважатися вирішеним через допущені судами суттєві процедурні помилки та положення, які ставлять під серйозний сумнів їх рішення дають підстави для повторного розгляду спору в частині, що мала бути, але не була предметом дослідження на оцінки судів.

Однак, суд не може погодитися з такою позицією позивача, оскільки рішеннями судів у справах №569/11141/51-ц, №569/10285/17 та №570/2573/22 вже досліджувалися форма, зміст та обставини складання спірної розписки, надавалася оцінка доводам позивача, що вона не є борговою розпискою, а є розпискою про припинення зобов`язання поверненням позики.

Також, рішенням Рівненського міського суду Рівненської області у справі №569/11141/15-ц встановлений факт укладення договору позики 14.06.2000, що має реальний характер і факт передачі грошової суми позичальнику.

Разом з тим, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 25 січня 2017 року (справа №569/11141/15-ц) погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій, які встановили, що укладений між сторонами письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, дійшли обгрунтованого висновку про виникнення боргового зобов`язання, яке не було виконане відповідачем.

Суд вважає, що вищевказані рішення судів у інших цивільних справах між тими ж сторонами і щодо спірної розписки відповідають вищезазначеним критеріям, а отже обставини встановлені цими рішеннями мають преюдиційне значення при розгляді даної справи.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, з огляду на встановлені обставини у цій справі суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз.десятий п.9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

При цьому враховує, що, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі "Руїз Торіха проти Іспанії", заява № 18390/91). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат між сторонами суд виходить із положень ч.1 ст.141 ЦПК України, де зазначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У зв"язку з відмовою в позові понесені судові витрати залишаються на стороні, яка їх понесла.

З огляду на викладене, керуючись ст.263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

відмовити у цивільному позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання обов`язку боржника за договором позики відсутнім.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Рівненського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошена лише вступна та резолютивна частина судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не вручене у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 .

Суддя: Кушнір Н.В.