ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 759/11822/23

провадження № 61-7017св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Галатенко Євгеній Євгенійович, на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року в складі судді Твердохліб Ю. О. та постанову Київського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року в складі колегії суддів Слюсар Т. А., Голуб С. А., Таргоній Д. О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про вселення у житловий будинок та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про вселення у житловий будинок, усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та житловим приміщенням.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що вона з 01 червня 1979 року до 17 травня 2013 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_4 . У шлюбі подружжя спільних дітей не мало, однак ОСОБА_4 усиновив її сина ОСОБА_5 .

Позивач зазначала, що після укладення шлюбу вона разом з чоловіком та сином постійно проживали у приватному будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , який належав батькам ОСОБА_4 .

Після смерті батька ОСОБА_4 у 1986 році отримав у спадщину 1/4 частку зазначеного будинку та після смерті матері у 1992 році ще 3/4 частки будинку з надвірними будівлями та спорудами.

Позивач звертала увагу на те, що за час подружнього життя спірний будинок значно збільшився у своїй площі. До будинку, який до шлюбу мав загальну площу 48,00 кв. м, спільно з чоловіком вони добудували кухню площею 9,1 кв. м, жилу кімнату площею 25,3 кв. м, коридор площею 24 кв. м, а також збудували новий дах, замінили вікна, провели водопровід, каналізацію, встановили обладнання на газове опалення, замінили електропроводку. Крім того, на території домоволодіння були знесені старі будівлі, здійснено капітальний ремонт погребу, побудовано гараж. Син ОСОБА_6 збудував двоповерхову будівлю, яка вважалася об`єктом незавершеного будівництва, та вбиральню.

Спірний будинок фактично був розділений на дві окремі частини та мав два виходи. Крім того, ще за життя батьків ОСОБА_4 на частину будинку, в якій вони мешкали сім`єю, були виокремлені особові рахунки на газо- та електропостачання, та оформлені на позивача (особовий рахунок з газопостачання № НОМЕР_1 , особовий рахунок з електропостачання № НОМЕР_2 ).

Рішенням від 17 травня 2013 року Святошинський районний суд міста Києва шлюб між позивачем та ОСОБА_4 розірвав, а вже 02 серпня 2013 року ОСОБА_4 уклав інший шлюб з ОСОБА_7 (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на ОСОБА_8 ).

Після вселення у спірний будинок ОСОБА_9 стала чинити перешкоди для проживання позивача та її сина, зокрема, відключила водопостачання, перекрила опалення, а згодом відключила газ.

Позивач зазначала, що у січні 2015 року з метою позбавлення її права користування жилим приміщенням, ОСОБА_4 звернувся до Святошинського районного суду міста Києва з позовом про визнання ОСОБА_1 такою, що втратила право користування будинком з надвірними спорудами та будівлями, усунення перешкод щодо користування та розпорядження будинком, шляхом зняття її з реєстрації. Однак, рішенням від 19 лютого 2015 року у справі № 759/478/15 Святошинський районний суд міста Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовив. При цьому, відмовляючи у задоволенні позову, суд керувався тим, що у разі припинення сімейних відносин з власником спірного нерухомого майна, колишні члени його сім`ї не позбавляються права користування житловим приміщенням на підставі закону (сервітут).

Але, не зважаючи на зазначене рішення суду та на наявність спору між позивачем та ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, який перебував на розгляді у Святошинському районному суді міста Києва з 2013 року, ОСОБА_4 та його дружина намагалися будь-яким чином позбавити ОСОБА_1 та її сина права користування спірним житлом.

Позивач зазначила, що 27 грудня 2016 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_9 укладено договір дарування земельної ділянки та житлового будинку, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_9 спірний житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований.

У зв`язку з цим, у лютому 2017 року ОСОБА_9 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 та її сина про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням та виселення.

Однак, рішенням від 17 січня 2018 року Святошинський районний суд міста Києва (справа № 759/2688/17), залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2018 року, позовні вимоги ОСОБА_9 залишив без задоволення.

Крім того, за заявою позивача 15 лютого 2017 року інженерами відділу експлуатації та благоустрою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» проведено обстеження частини спірного житлового будинку, в результаті якого встановлено, що в частині будинку, де мешкає позивач та її син, відсутнє опалення, газопостачання, світло та вода, у зв`язку з встановленням паркану доступ до дворового туалету обмежений, а огорожа будинку закриває вікно, що перешкоджає попаданню світла у її помешкання, про що складено акт від 15 лютого 2017 року, затверджений заступником директора Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Козаком М. Ф.

У зв`язку з зазначеним, позивач змушена ночувати у притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім`ї, що підтверджується довідкою Київського міського центру роботи з жінками від 27 червня 2019 року № 051/36-зв.

Позивач зазначала, що у грудні 2017 року ОСОБА_4 та ОСОБА_9 повністю обмежили її та її сина у доступі до житлового будинку та до територію домоволодіння. З тих пір потрапити до будинку, де знаходяться їх з сином речі, а також належне їм майно, вони не можуть. У зв`язку з цим, позивач змушена була неодноразово звертатись до правоохоронних органів з проханням захистити її порушені права та забезпечити доступ до будинку та майна.

Також позивач звертала увагу на те, що під час розгляду справи за її позовом до ОСОБА_4 про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, у грудні 2021 року їй стало відомо, що ОСОБА_4 помер, а спірний будинок належить ОСОБА_3 , яка є донькою ОСОБА_9 .

Позивач, посилаючись на те, що вона з 30 червня 1979 року зареєстрована у спірному будинку, однак потрапити до нього не має можливості, у зв`язку з вчиненням їй перешкод, іншого житла вона не має, просила суд:

- вселити її у спірний житловий будинок;

- зобов`язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у користуванні житловими приміщеннями шляхом відновлення електропостачання та газопостачання та поновлення її особових рахунків;

- не чинити їй перешкод у користуванні спірним житловим будинком.

Ухвалою від 25 червня 2024 року Святошинський районний суд м. Києва замінив відповідача у справі ОСОБА_3 на ОСОБА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Святошинський районний суд міста Києва рішенням від 14 листопада 2024 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.

Вселив ОСОБА_1 у спірний житловий будинок.

Стягнув з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 1 073,80 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовив.

Задовольняючі позовні вимоги, суд першої інстанції, керувався тим, що позивач мала законне право на користування житловим приміщенням, оскільки була вселена як член сім`ї власників та за їх згодою. Факт припинення сімейних відносин з колишнім власником будинку не позбавляє її права користуванням займаним приміщенням. Також не позбавляє право користування позивача і перехід права власності на житловий будинок до іншої особи. Врахувавши те, що позивач іншого житла не має, суд дійшов висновку, що у спірних правовідносинах права позивача, як особи, яка незаконно позбавлена житла, мають бути захищені. Крім того, суд зазначив, що у цій справі інтереси відповідача, як нового власника житла, враховуючи порушення прав позивача та втрату нею права на користування житлом, не перевищують інтереси ОСОБА_1 щодо користування житлом як колишнього члена сім`ї власника, у якої немає іншого житла, що відповідач не спростувала.

Однак, не встановивши обставин того, що саме відповідач чинила / чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про усунення перешкод у користуванні спірним майном.

Київський апеляційний суд постановою від 30 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишив без задоволення, а рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року - без змін.

Переглядаючи справу, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, ухвалив законне та обґрунтоване рішення по суті позовних вимог.

Рішення суду першої інстанції у частині вирішення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні житловими приміщеннями шляхом відновлення електропостачання та газопостачання та поновлення особових рахунків, не чинити перешкод у користуванні, не оскаржувалось, у зв`язку з чим апеляційний суд в цій частині не переглядав.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

29 травня 2025 року адвокат ОСОБА_2 Галатенко Є. Є. засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Святошинського районного суду міста Києва від 14 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року в частині задоволених позовних вимог, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права. Суди в оскаржуваному судовому рішенні застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 489/5668/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

Касаційну скаргу мотивовано тим, що позивач вселилася у будинок і набула право користуванням чужим майном, оскільки рішення суду про визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя відсутнє.

Вважає помилковими висновки судів про наявність у позивача сервітуту на проживання у будинку. Зазначає, що сервітут припинився, після смерті ОСОБА_4 та його дружини і подальшого переходу у порядку спадкування майна до інших власників, що не є членами або колишніми членами сім`ї позивача.

Звертає увагу на те, що позивач ОСОБА_1 не довела, що спірний житловий будинок разом із земельною ділянкою мав правовий режим спільного сумісного майна подружжя, а тому висновок суду першої інстанції про те, що позивач мала легітимні очікування на частку у спільному сумісному майні подружжя є помилковим.

Також зазначає, що висновки судів про те, що спірний будинок фактично розділений на дві окремі частини та має два виходи є помилковими та не відповідають дійсним обставинам справи, оскільки у травні 2018 року ОСОБА_4 разом з дружиною ОСОБА_9 здійснили реконструкцію будинку, у результаті чого з серпня 2018 року збільшилась площа будинку, а також будинок більше не розділений на окремі частини і має один вхід, на підтвердження чого були надані відповідні докази.

Сім`я ОСОБА_11 набула право власності на земельну ділянку та будинок у встановленому законом порядку, а тому вселення ОСОБА_1 до будинку становитиме непропорційне втручання у приватне життя відповідача та її сім`ї, у тому числі малолітніх дітей.

Суди залишили поза увагою те, що у задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування спірного будинку та земельної ділянки ОСОБА_4 дружині ОСОБА_9 відмовлено, оскільки подароване майно належало дарувальнику на праві приватної власності. Всі інші правочини щодо відчуження спірного будинку ОСОБА_1 не оскаржувались та недійними не визнавались. Позивач не довела те, що спірний будинок та земельна ділянка має статус спільного сумісного майна подружжя, відповідне рішення суду відсутнє.

Спірний будинок реконструйований і має один вихід. Всі будівельні роботи проведені відповідно до чинного законодавства. Право власності на будинок та земельну ділянку набуте у законний спосіб, а відтак вселення позивача призведе до ситуації у якій фактично позивач має проживати в одному приміщенні з відповідачем, її чоловіком та їх малолітніми дітьми, що безумовно порушує право відповідача та її сім`ї на недоторканість особистого і сімейного життя і саме інтерес та права відповідача у цьому випадку, на думку заявника, перевищують інтереси позивача, а не навпаки.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У липні 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому вказує на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують. Тому, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 04 червня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував її матеріали з Святошинського районного суду міста Києва.

Справа надійшла до Верховного Суду у липні 2025 року.

Фактичні обставини, з'ясовані судами

Позивач ОСОБА_1 з 01 червня 1979 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який розірвано рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 17 травня 2013 року.

Спільних дітей у подружжя не було, разом з тим, ОСОБА_4 усиновив сина ОСОБА_1 - ОСОБА_6 .

ОСОБА_4 на праві власності належав спірний житловий будинок АДРЕСА_1 , загальною площею 56,6 кв. м, житловою - 32,5 кв. м, з надвірними будівлями та спорудами, на підставі: 3/4 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого державним нотаріусом Дванадцятої київської державної нотаріальної контори Іваненко Л. С. (реєстровий номер 7с-2482, право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації 12 грудня 1994 року, запис у книзі № 18683), та 1/4 частка - на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого 19 лютого 1987 року державним нотаріусом Сокологорською Н. Д. (реєстровий номер 7н-2315, право власності зареєстровано Київським міським бюро технічної інвентаризації 01 квітня 1987 року, запис у реєстровій книзі № 18683).

Також ОСОБА_4 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії КВ 124770, виданого Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської ради від 05 жовтня 2004 року належала земельна ділянка з кадастровим номером :75:128:0016, площею 0,0750 га, розташована на АДРЕСА_1 .

Позивач зареєстрована у спірному будинку з 30 червня 1979 року (т. 1, а. с. 42) вселилися за життя та згоди власників будинку: ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , як дружина їх сина.

02 серпня 2013 року ОСОБА_4 зареєстрував шлюб з ОСОБА_7 (прізвище після державної реєстрації шлюбу - ОСОБА_8 ).

У квітні 2013 році ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання права спільної сумісної власності та поділ спільного майна подружжя, у тому числі спірного домоволодіння (справа № 759/4868/13).

Рішенням від 27 січня 2016 року Святошинський районний суд міста Києва у задоволенні позовних вимог відмовив.

Рішенням від 17 серпня 2016 року Апеляційний суд міста Києва рішення суду першої інстанції у частині відмови у визнанні спільною сумісною власністю подружжя та поділу автомобіля скасував та ухвалив у цій частині нове рішення. Визнав спільною сумісною власністю подружжя автомобіль марки ВАЗ-21121, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , 2005 року випуску, вартістю 46 000,00 грн. У порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнав за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 право власності за кожним по 1/2 частці автомобіля марки ВАЗ-21121, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 . У іншій частині рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року залишив без змін.

Ухвалою від 24 травня 2017 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначене рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 січня 2016 року та рішення Апеляційного суду міста Києва від 17 серпня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на 1/2 частку нерухомого майна скасував, справу в цій частині направив на новий розгляд до суду першої інстанції (т. 1, а. с. 25-27).

Ухвалою від 31 жовтня 2018 року Святошинський районний суд міста Києва провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частину нерухомого майна закрив.

Ухвалу суду першої інстанції обґрунтовано тим, що у справі відсутній предмет спору, оскільки відповідач ОСОБА_4 реалізував його частку у спірному нерухомому майні іншій особі на підставі правочину, який у судовому порядку недійсним не визнаний.

Постановою від 12 лютого 2019 року Київський апеляційний суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, додатково зазначив, що предметом спору між сторонами був житловий будинок та земельна ділянка, на якій він розташований. Спірний будинок був подарований позивачем особі, яка не є учасником судового розгляду. Крім того, рішенням від 28 березня 2018 року у справі № 759/16926/17 Святошинський районний суд міста Києва, яке судом апеляційної інстанції залишено без змін, у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування відмовив. З урахуванням наведеного, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб.

Однак, постановою від 11 листопада 2020 року Верховний Суд касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнив. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 31 жовтня 2018 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 лютого 2019 року скасував, справу направив для продовження розгляду до суду першої інстанції (т. 1, а. с. 28-31).

Постанову Верховного Суду мотивовано тим, що встановлені судами першої та апеляційної інстанцій фактичні обставини свідчать, що предмет спору не припинив існування, спірне майно фізично не знищено, позивач продовжує на нього претендувати, наполягає на вирішенні визначених позовних вимог. Відчуження спірного майна іншій особі лише свідчить про необхідність вирішення питання про зміну складу відповідачів та залучення до участі у справі останнього його власника як належного співвідповідача (за умови наявності відповідного волевиявлення позивача). Незалучення до участі у справі належних відповідачів, так само як і обрання позивачем неефективного способу захисту не може свідчити про відсутність предмета спору та наявність правових підстав у зв`язку з цим для закриття провадження у справі, а може лише слугувати підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Тобто суд за таких обставин зобов`язаний вирішити спір по суті вимог.

Ухвалою від 01 грудня 2021 року Святошинський районний суд міста Києва провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання права власності на 1/2 частку нерухомого майна закрив на підставі пункту 7 частини першої статті 255 ЦПК України (смерть фізичної особи або оголошено її померлою чи припинено юридичну особу, які були однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва).

Зазначена ухвала ОСОБА_1 не оскаржувалася.

Також суди встановили, що ОСОБА_4 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Святошинський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України у м. Києві, про усунення перешкод у праві користуванні та розпорядженні власністю, шляхом зняття з реєстрації (справа № 759/478/15-ц).

Рішенням від 19 лютого 2015 року Святошинський районний суд міста Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 (т. 1, а. 7, 8).

27 грудня 2016 року відповідно до договору дарування земельної ділянки та житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Васильєвою Н. І., ОСОБА_4 подарував, а ОСОБА_9 прийняла у дар земельну ділянку та житловий будинок АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 12-24, 64, 65).

У лютому 2017 року ОСОБА_9 звернулася до Святошинського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення (справа № 759/2688/17).

Рішенням від 23 січня 2018 року Святошинський районний суд міста Києва, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 12-24).

Відмовляючи у задоволенні позову, суди керувалися тим, що позивач належними та допустимими доказами не довела, що саме відповідачі, які на законних підставах вселилися у спірний житловий будинок, створюють перешкоди та не дають їй можливості вільно користуватися й розпоряджатися належним будинком. Відповідачі зареєстровані та проживають у спірному житловому будинку з 1979 року, вселилися до нього як члени сім`ї попереднього власника будинку - ОСОБА_4 , який продовжує проживати у цьому будинку й після укладання договору дарування з позивачем. Отже, попередній власник будинку, третя особа - ОСОБА_4 , не втратив права проживання у ньому, а перехід права власності на житловий будинок до іншої особи не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням членами родини попереднього власника, яке у них існувало. Таким чином, власник будинку повинен враховувати межі та обмеження цивільних прав.

Під час розгляду справи № 759/2688/17 суди встановили, що спірний будинок має два виходи, фактично розділений на дві окремі частини.

Під час розгляду цієї справи суди встановили, що згідно з довідкою форми № 3 від 03 січня 2017 року, виданою ОСОБА_9 , у спірному будинку, власником якого є ОСОБА_9 , прописані та проживають: ОСОБА_9 (власник), ОСОБА_4 (чоловік), ОСОБА_6 (син чоловіка) (т. 1, а. с. 66).

За заявою позивача 15 лютого 2017 року інженерами відділу експлуатації та благоустрою Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» проведено обстеження частини спірного житлового будинку АДРЕСА_1 , у результаті якого встановлено, що в частині будинку де мешкає позивач та її син, відсутнє опалення, газопостачання, світло та вода, у зв`язку з встановленням паркану доступ до дворового туалету обмежений, а огорожа будинку закриває вікно, що перешкоджає попаданню світла у помешкання ОСОБА_1 , про що складено акт від 15 лютого 2017 року, затверджений заступником директора Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» Козаком М. Ф. (т. 1, а. с. 39).

29 грудня 2017 року ОСОБА_1 звернулася до начальника Святошинського УП ГУ НП в м. Києві із заявою про кримінальне правопорушення за частиною першою статті 190 КК України та просила внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та визнати її потерпілою (т. 1, а. с. 72, 73).

Ухвалою від 12 січня 2018 року слідчий суддя Святошинського районного суду м. Києва скаргу ОСОБА_1 задовольнив, зобов`язав начальника Святошинського УП ГУ НП в м. Києві внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за заявою ОСОБА_1 від 29 грудня 2017 року про вчинене кримінальне правопорушення (т. 1, а. с. 74, 75).

13 червня 2021 року позивач ОСОБА_1 зверталася до Святошинського управління поліції ГУ НП в м. Києві з заявою та просила вжити заходів для забезпечення її права на проживання та відкрити кримінальне провадження за фактом незаконного заволодіння її особистим майном і речами ОСОБА_9 (т. 1, а. с. 36, 37).

Листом від 24 вересня 2021 року № 38-273-21 Святошинська окружна прокуратура повідомила ОСОБА_1 про те, що у провадженні відділу дізнання Святошинського УП ГУ НП у м. Києві перебували матеріали кримінального провадження № 0001060 за фактом підроблення документів, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 358 КК України, за яким 30 грудня 2020 року інспектор відділу дізнання прийняв рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Крім того, у провадженні відділу дізнання Святошинського УП ГУ НП у Києві перебували матеріали кримінального провадження № 0010185 за фактом крадіжки майна у ОСОБА_1 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 185 КК України, за яким 19 грудня 2020 року інспектор відділу дізнання прийняв рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Також, у провадженні слідчого відділу Святошинського УП ГУНП у Києві перебували матеріали кримінального провадження 0009206 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого статтею 356 КК України, у якому 30 березня 2020 року слідчий прийняв рішення про закриття зазначеного кримінального провадження на підставі пункту 2 частини першої статті 284 КПК України.

Проведеною перевіркою законності прийнятих рішень у кримінальних провадженнях № № 0001060, 0009206, 0010185 встановлено, що постанови про закриття ухваленні передчасно, незаконно та необґрунтовано, у зв`язку з чим прийнято рішення про скасування постанов про закриття зазначених вище кримінальних проваджень, відомості про що внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Крім того, за кожним із зазначених кримінальних проваджень надані письмові вказівки щодо необхідності проведення у повному обсязі слідчих (розшукових) дій з метою активізації та розкриття кримінальних правопорушень. Досудове розслідування триває. По результатам виконання вказівок, після проведення повного та всебічного дослідження усіх обставин кримінального правопорушення, буде вирішуватися питання щодо прийняття законного рішення по кримінальному провадженню згідно з вимогами КПК України (т. 1, а. с. 83).

Листом від 28 січня 2022 року № 38-273-21 Святошинська окружна прокуратура повідомила ОСОБА_1 про те, що її скаргу на дії та бездіяльність дізнавача відділу дізнання Святошинського УП ГУНП в м. Києві Лещенко А. О від 25 січня 2022 року, розглянуто. Під час перевірки матеріалів кримінального провадження від 19 грудня 2018 року № 0010185 за частиною першою статті 185 КК України, встановлено, що постанова про закриття зазначеного кримінального провадження передчасна, необґрунтована та не відповідає вимогам КПК України, дізнавач не в повній мірі провів дізнання, а тому 27 січня 2022 року прокурор Святошинської окружної прокуратури м. Києва скасував постанову про закриття кримінального провадження від 19 грудня 2018 року № 0010185 за частиною першою статті 185 КК України, та в порядку статті 36 КПК України надав письмові вказівки щодо проведення слідчих дій спрямованих на встановлення винних осіб. Досудове розслідування триває, за результатами якого буде додатково повідомлено (т. 1, а. с. 84).

Відповідно до довідки від 27 червня 2019 року № 051/36-зв, виданої Київським міським центром роботи з жінками Департаменту соціальної політики ОСОБА_1 позивач перебуває у Притулку для тимчасового перебування жінок, які зазнали насильства в сім`ї Київського міського Центру роботи з жінками з 16 лютого 2017 року (т. 1, а. с. 41).

Також суди встановили, що у заяві від 26 березня 2019 року ОСОБА_9 просила розділити спірну земельну ділянку, кадастровий номер :75:128:0016, площею 0,0750, на дві окремі земельні ділянки (т. 1, а. с. 169).

У результаті поділу земельної ділянки кадастровий номер :75:128:0016, площею 0,0750, утворилося дві земельні ділянки: кадастровий номер :75:128:0014, площею 0,0281, та кадастровий номер кадастровий номер :75:128:0004, площею 0,0469.

Згідно з договором дарування від 27 червня 2019 року ОСОБА_9 подарувала земельну ділянку кадастровий номер :75:128:0014, площею 0,0281 ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 156-190).

Станом на 20 січня 2020 року спірний житловий будинок АДРЕСА_2 , загальною площею 121,6 кв. м, а також земельна ділянка площею 0,0281, кадастровий номер :75:128:0014, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані на праві власності за ОСОБА_3 (т. 1, а. с. 32-35).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 217).

Станом на 30 травня 2024 року за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстрована ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 5, 6).

Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно станом на 05 червня 2024 року житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 121,6 кв. м належить ОСОБА_3 , а житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 73 кв. м, належить ОСОБА_2 (т. 2, а. с. 22).

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідають зазначеним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року в справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються у суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України, відповідно до якої члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Відповідно до частини першої статті 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так, сервітут припиняється, зокрема, у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Аналізуючи зміст статей 383, 391, 405 ЦК України у порівнянні зі змістом статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

Під час вирішення вказаної категорії спорів необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У статті 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити у дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

ЄСПЛ зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, заява № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, заява № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, заява № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).

Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави у право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.

Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

Відповідно до пункту 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)).

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

В постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16 вказано, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Крім того, Велика Палата Верховного Суду вважає, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту, і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача.

У справі, яка переглядається у касаційному порядку, встановлено, що позивач зареєстрована та проживала у спірному житловому будинку з 1979 року, вселилася до нього за життя та згоди власників будинку ОСОБА_12 та ОСОБА_13 як дружина їх сина ОСОБА_4 , до якого у подальшому перейшло право власності у порядку спадкування на спірне майно.

Після розлучення позивача з ОСОБА_4 виник спір щодо проживання ОСОБА_1 у спірному житловому будинку.

Як відомо з матеріалів справи, ОСОБА_4 та його дружина ОСОБА_9 неодноразово намагалися виселити позивача ОСОБА_1 та зняти її з реєстрації.

Так, рішенням від 19 лютого 2015 року Святошинський районний суд міста Києва, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 08 квітня 2015 року, у позові ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про усунення перешкод у праві користуванні та розпорядженні власністю, шляхом зняття з реєстрації, відмовив (справа № 759/478/15-ц).

Рішенням від 23 січня 2018 року Святошинський районний суд м. Києва, залишеним без змін постановою Апеляційного суду міста Києва від 31 травня 2018 року та постановою Верховного Суду від 28 листопада 2018 року, у позові ОСОБА_9 до ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , третя особа - ОСОБА_4 , про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення, відмовив (справа № 759/2688/17).

У зазначених судових рішеннях, суди встановили, що ОСОБА_1 зареєстрована і проживає у будинку з 1979 року та вселилася до спірного будинку як член сім`ї власника будинку. ОСОБА_1 фактично користується будинком на підставі сервітуту, встановленому на підставі закону, і в установленому порядку сервітут не припинений.

Припинення сімейних відносин з ОСОБА_4 не позбавляє ОСОБА_1 права користування спірним житловим приміщенням. Також не може бути підставою для припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї попереднього власника як перехід права власності на житловий будинок до іншої особи.

Згідно з частиною четвертою статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

При цьому не зважаючи на наявність рішень суду про відмову у виселенні та знятті з реєстрації ОСОБА_1 , які набрали законної сили, позивачу створено неналежні та непридатні для проживання умови, де вона мешкала, а також чиняться їй перешкод у користуванні житлом, що підтверджено доказами наявними у матеріалах справи.

Враховуючи наведене, суд першої інстанції, із яким погодився суд апеляційної інстанції, встановивши, що позивач ОСОБА_1 набула право користування спірним будинком згідно з законом як члени сім`ї колишнього власника будинку, проживала у спірному житлі тривалий час на законних підставах, іншого житла позивач на праві власності не має (докази на підтвердження протилежного в матеріалах справи відсутні), а також врахувавши судові рішення у справах № 759/478/15 та № 759/2688/17, оцінивши баланс інтересів сторін, дослідивши питання втрати позивачем свого права на користування житлом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та про вселення позивача у спірний житловий будинок АДРЕСА_1 .

З урахуванням встановлених судами обставин справи, що переглядається, колегія суддів погоджується з висновками судів про задоволення позову ОСОБА_1 в частині вселення її у спірний будинок, оскільки позбавлення її єдиного житла, в якому вона постійно проживала тривалий період часу, буде суперечити приписам статті 8 Конвенції та практиці ЄСПЛ, згідно з якою втрата житла є крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

При цьому факт переходу права власності на спірний житловий будинок до відповідача не позбавляє права користування позивача спірним будинком, оскільки остання як колишній член сім`ї власника будинку, за згодою якого вона була вселена у такий будинок, має право користуватися спірним житлом у силу вимог частини четвертої статті 156 ЖК України.

Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Неодноразове відчуження спірного будинку під час перебування у судах спорів щодо спірного майна, вочевидь не відповідає добросовісності. Крім того, нові власника майна були достовірно обізнані про право ОСОБА_1 на користування цим будинком.

З огляду на викладене колегія суддів відхиляє як необґрунтовані доводи касаційної скарги про те, що позивач не має права користуватися спірним будинком, з огляду на те, що вона не є членом сім`ї відповідача та остання не надавав згоди на її проживання у спірному майні.

Також колегія суддів не бере до уваги доводи відповідача про те, що суди не врахували, що у травні 2018 року ОСОБА_4 разом з дружиною ОСОБА_9 здійснили реконструкцію будинку, у результаті чого з серпня 2018 року будинок більше не розділений на окремі частини і має один вхід, що унеможливлює вселення позивача у спірне майно.

Колегія суддів враховує те, що реконструкція спірного будинку була проведена колишніми власниками під час розгляду спору про виселення позивача зі спірного будинку, за результатом якого відмовлено у виселенні ОСОБА_1 зі спірного майна.

У зв`язку з чим, доводи відповідача, що вселення позивача у житловий будинок є неможливим з причин наявності у ньому на даний час лише одного входу, є безпідставними.

Також безпідставними є доводи відповідача про те, що оскільки рішення суду про визнання спірного будинку спільним сумісним майном подружжя відсутнє, то позивач не має ніякого законного права на проживання у ньому. Колегія суддів звертає увагу на те, що ОСОБА_1 набула право користування спірним майном як колишній член власника цього приміщення і була вселена в нього за його згодою.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій застосували норму права без урахування висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 26 червня 2018 року у справі № 489/5668/16, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї, не заслуговують на увагу з огляду на наведені правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені в постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц та від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17.

Крім того, висновки у зазначених справах і у справі, яка переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є різними, у кожній із зазначених справ суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Таким чином, заявлені в касаційній скарзі підстави касаційного оскарження судового рішення, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України, не знайшли свого підтвердження під час касаційного розгляду справи, тобто є необґрунтованими.

Отже, з урахуванням встановлених у цій справі обставин не вбачається неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди заявника з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо встановлених обставин справи та необхідності переоцінки доказів. При цьому згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи у касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Враховуючи, що оскаржувані судові рішення в частині задоволення позовних вимог про вселення позивача у спірний будинок постановлені з додержанням норм матеріального і процесуального права, вказані судові рішення в означеній частині підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду - без змін, оскільки підстав для її скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Галатенко Євгеній Євгенійович, залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14 листопада 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 квітня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко