ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 591/3528/24

провадження № 61-13428св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа- приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Каблучко Олена Миколаївна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Верем`юк Дмитро Анатолійович, на рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 грудня 2024 року в складі судді Ніколаєнко О. О. та постанову Сумського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року в складі колегії суддів Криворотенка В. І., Філонової Ю. О., Рунова В. Ю. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Каблучко Олена Миколаївна, про усунення від права на спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Каблучко О. М., про усунення від права на спадкування за законом.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 її сина ОСОБА_4 відкрилась спадщина на частку квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира), яка належала йому та позивачу на праві спільної сумісної власності. З заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори звернулися вона та відповідачі, які є дружиною та сином померлого.

Позивач вважала відповідачів такими, що мають бути усунені від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 , оскільки вони умисно ухилялися від надання йому допомоги, якої він потребував саме від них.

Зазначала, що у 2013 році, через суттєві погіршення стосунків у своїй родині, ОСОБА_4 переїхав до неї на постійне місце проживання. Спілкування з дружиною та сином повністю припинилося, у зв`язку з неприязними стосунками з дружиною, яка вчиняла дії, спрямовані на унеможливлення спілкування батька з сином.

З 2019 року стан здоров`я ОСОБА_4 став суттєво погіршуватися, протягом останніх двох років свого життя він взагалі майже не пересувався, відчував постійний біль та був прикутий до ліжка та інвалідного візка. Весь тягар обслуговування та утримання хворого сина був покладений на позивача, яка в силу свого віку, фінансового стану та стану здоров`я, не мала можливості повноцінно задовольняти його життєві та побутові потреби.

ОСОБА_4 був позбавлений можливості мати нормальні відносини зі своїм сином, спілкуватися з ним та за можливості проводити спільно час. Окремо ОСОБА_4 потребував допомоги, як матеріальної, так і моральної від своєї дружини. Однак, замість будь-якої допомоги своєму чоловіку, знаючи про його стан здоров`я, ОСОБА_2 27 березня 2023 року звернулася до Зарічного районного суду м. Суми з позовною заявою до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу.

Ухвалою від 04 травня 2023 року Зарічний районний суд м. Суми у справі № 591/2422/23 закрив провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу у зв`язку зі смертю відповідача.

Позивач звертала увагу на те, що після смерті ОСОБА_4 процесом його поховання повністю займалася вона.

Таким чином, відповідачі протягом тривалого часу навмисно ухилялися від свого обов`язку надавати допомогу своєму чоловіку та батьку, якої він дуже потребував та повідомляв їм про це.

На переконання позивача, у разі нормального спілкування відповідачів з її сином ОСОБА_4 , надання йому матеріальної допомоги, моральної підтримки, її син ще був би живий і, можливо, мав би задовільний стан здоров`я.

Посилаючись на викладене, позивач просила суд усунути ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від права на спадкування за законом за спадкодавцем ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Зарічний районний суд м. Суми рішенням від 26 грудня 2024 рокувідмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто такому, що позбавило його можливості самостійно себе обслуговувати, забезпечити свої життєві потреби, а також, що він потребував стороннього догляду, допомоги, піклування. Надані позивачем виписки з історії хвороби та виписка з медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4 не підтверджують безпорадного стану спадкодавця, а також того, що останній потребував стороннього догляду, допомоги та піклування. Інших доказів, які б підтверджували повідомлені позивачем обставини, суду не надано та не заявлено клопотання про їх витребування.

Також не надано доказів, що ОСОБА_4 потребував допомоги саме від відповідачів, звертався до них за допомогою, а вони безпідставно ухилялися від обов`язку щодо її надання. Самі лише пояснення свідків за відсутності інших документальних доказів не можуть бути покладені в основу рішення.

Сумський апеляційний суд постановою від 02 жовтня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 грудня 2024 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог та про недоводення позивачем належними та допустимими доказами перебування спадкодавця у безпорадному стані, такому, що потребував стороннього догляду, допомоги та його потребу у такій допомозі саме з боку відповідачів, звернення до них за допомогою, та їх безпідставне ухилення від обов`язку щодо її надання.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

27 жовтня 2025 року адвокат Машталєр Л. М. ОСОБА_5 засобами поштового зв`язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 грудня 2024 року і постанову Сумського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

У касаційній скарзі заявник посилається на підстави касаційного оскарження, визначені пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України. Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували норми матеріального права та порушили норми процесуального права, а також застосували норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15, від 30 травня 2018 року у справі № 753/21722/13-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 521/19609/16-ц.

Позивач зазначає, що вона довела належними та допустимими доказами ухилення відповідачів від надання спадкодавцю допомоги, який у силу стану свого здоров`я потребував такої допомоги. Такі обставини підтверджені наданими нею медичними документами, а також іншими доказами, зокрема позовною заявою про розлучення спадкодавця з відповідачем, де остання виклала обставини їхнього життя протягом останніх десяти років. Не надавши належну оцінку всім наявним у справі доказам та встановленим на їх підставі обставинам, суди дійшли необґрунтованого висновку про недоведеність позивачем підстав для усунення відповідачів від права на спадкування за законом після смерті спадкодавця.

Також суди помилково вважали, що надані позивачем та медичними установами медичні документи вказують лише про наявність хвороби у померлого та не підтверджують факту, що спадкодавець через наявну хворобу не потребував стороннього догляду, допомоги та піклування.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу

У грудні 2025 року адвокат Машталєр А. М. ОСОБА_6 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи касаційної скарги є безпідставними та необґрунтованими, оскільки суди забезпечили повний і всебічний розгляд справи й ухвалили законні та обґрунтовані судові рішення, а доводи скарги висновків судів не спростовують.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою від 03 листопада 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження у цій справі та витребував матеріали справи із Зарічного районного суду м. Суми.

Справа надійшла до Верховного Суду у листопаді 2025 року.

Фактичні обставини, з`ясовані судами

Позивач ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 16).

ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на праві спільної сумісної власності належала спірна квартира АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25 березня 1994 року (а. с. 14).

18 грудня 2003 року ОСОБА_4 уклав шлюб з ОСОБА_2 (а. с. 38).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_4 та ОСОБА_2 народився син ОСОБА_3 (а. с. 35).

27 березня 2023 року відповідач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу (а. с. 39).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер (а. с. 24).

Ухвалою від 04 травня 2023 року Зарічний районний суд м. Суми закрив провадження у справі № 591/2422/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розірвання шлюбу у зв`язку зі смертю відповідача ОСОБА_4 (а. с. 40, 41).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на належне йому майно.

09 травня 2023 року приватний нотаріус Сумського міського нотаріального округу Каблучко О. М. відкрила спадкову справу № 43/2023 після смерті ОСОБА_4 (а. с. 27).

Відповідно до копії спадкової справи із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 звернулася його мати ОСОБА_1 , дружина ОСОБА_2 та син ОСОБА_3 (а. с. 82-98).

Відповідно до виписок із медичної картки стаціонарного хворого ОСОБА_4 у період з 03 березня 2020 року до 14 березня 2020 року перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом: атеросклероз артерій нижніх кінцівок 4 ступеня, оклюзія стегново-підколінних сегментів, хронічне порушення артеріального кровообігу нижніх кінцівок, запалення м`яких тканин лівої стопи зі значним больовим синдромом. Рекомендовано спостереження та лікування у хірурга, прийом лікарських засобів, перев`язки, контроль рівня холестерину.

Із 07 квітня 2023 року до 11 квітня 2023 року ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні з діагнозом атеросклероз артерій нижніх кінцівок 3 ступеня, оклюзія підколінних та гомілкових артерій, трофічні виразки обох гомілок та стоп, вторинна лімфо-венозна недостатність нижніх кінцівок 2 ступеня. Рекомендовано прийом лікарських засобів та перев`язки.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 21 квітня 2023 року № 170 причиною смерті ОСОБА_4 стала гостра серцево-судинна недостатність, перенесений у минулому інфаркт міокарда (а. с. 25, 26).

Згідно з копіями договорів-замовлення від 22 квітня 2023 року та фіскальних чеків поховання ОСОБА_4 здійснила ОСОБА_1 (а. с. 28-31).

Свідок ОСОБА_7 , який є онуком позивача, пояснив, що проживав разом із бабусею з 2005 року. Останні сім років у дядька ( ОСОБА_4 ) була гангрена, у зв`язку з цим він потерпав від судом, язв. Останній час за життя дядько пересувався за допомогою стільця, потребував сторонньої допомоги, а саме у приготуванні їжі, догляду, допомоги у гігієнічних процедурах та перев`язках ніг. Доглядали за дядьком він та бабуся. Відповідачі один раз приходили восени 2022 року, що робили не пам`ятає. ОСОБА_4 за життя повідомляв свідку, що його дружина та син недостатньо йому допомагають. Під час перевезення ОСОБА_4 до лікарні йому допомагали сусіди, він і фельдшера закладу.

Свідок ОСОБА_8 , яка є подругою позивача, пояснила, що добре знала ОСОБА_4 . Після одруження з відповідачем він почав пити. У подальшому розлучилися, він переїхав жити до матері. ОСОБА_4 хворів та потребував сторонньої допомоги, яку йому надавала його мати, хоча вона за віком не мала можливості повноцінно це робити. Про те, щоб допомагали дружина чи син, вона не чула. Дружина приходила до ОСОБА_4 приблизно один раз на рік. Про сім`ю з ОСОБА_4 свідок не розмовляла.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що є сусідкою позивача. Дружини та сина ОСОБА_4 вона не бачила, не знала, що він одружений. Приблизно два роки тому син свідка допомагав транспортувати ОСОБА_4 з лікарні на 5 поверх.

Свідок ОСОБА_10 пояснила суду, що є кумою ОСОБА_2 . Особисто знайома з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 з 1999 року, хрестила їх сина ОСОБА_13 . Після укладення шлюбу вони жили на ОСОБА_14 з сім`єю сестри ОСОБА_11 та її матір`ю. Коли ОСОБА_4 втратив роботу, він переїхав жити до матері, але продовжував спілкуватися з дружиною та дитиною. Після захворювання ОСОБА_4 відмовлявся лікуватися, або обіцяв лікуватися, але нічого не робив. Свідок разом зі своїм чоловіком приїжджали до нього додому, намагалися показати як перев`язувати ногу (бо їх свекор також хворів). ОСОБА_4 говорив, що все, що має залишить сину. Зі слів ОСОБА_4 та відповідача знає, що відповідач передавала чоловіку продукти та ліки. Зазначала, що один раз її чоловік перевозив на автомобілі до лікарні ОСОБА_4

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція Верховного Суду

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції у межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення відповідає вказаним вимогам закону.

Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваних судових рішень, обговоривши доводи касаційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

Згідно зі статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом.

У частині п`ятій статті 1224 ЦК України встановлено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Правило абзацу 2 частини третьої статті 1224 ЦК України стосується особи, яка зобов`язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

Правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до Сімейного кодексу України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.

Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця у безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.

Позбавлення особи права спадкувати - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням, передусім, характеру поведінки відповідача.

Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Факт ухилення особи від виконання обов`язку щодо утримання спадкодавця встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади).

Крім того, підлягає з`ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 02 березня 2020 року в справі № 133/1625/18 (провадження № 61-1419св20), від 19 червня 2019 року в справі № 491/1111/15-ц (провадження № 61-14655св18), від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц (провадження № 61-15926св18).

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, керувався тим, що позивач не надала належних та допустимих доказів перебування спадкодавця у безпорадному стані та, що він потребував стороннього догляду, допомоги, піклування. Також не надано доказів, що ОСОБА_4 потребував допомоги саме від відповідачів, звертався до них за допомогою, а вони безпідставно ухилялися від обов`язку щодо її надання.

Колегія суддів погоджується з такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій.

У справі, яка переглядається, установлено, що спадкодавець ОСОБА_4 з 2013 року жив з позивачем, яка є його матір`ю.

Також установлено, що ОСОБА_4 хворів, у зв`язку з чим за ним доглядала позивач.

Однак, матеріали справи не містять доказів того, що спадкодавець ОСОБА_4 у зв`язку зі своєю хворобою перебував у безпорадному стані. Позивач не надала переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження того, що за життя ОСОБА_4 звертався до відповідачів з проханням про допомогу, догляд та утримання. Крім того, позивач не надала переконливих та об`єктивних доказів на підтвердження факту ухилення відповідачів від надання допомоги спадкодавцю, а саме доказів, які б підтверджували їх винну поведінку, яка б свідчила, що спадкодавець дійсно потребував додаткової постійної допомоги саме від відповідачів у зв`язку з безпорадним станом, звертався за допомогою до відповідачів, а останні відмовили у наданні такої допомоги.

Отже, відповідачі не вчинили умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю.

Установивши зазначені обставини, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивач не довела належними, допустимими та безспірними доказами, що є її процесуальним обов`язком на підставі статей 12, 81 ЦПК України, одночасного настання всіх передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України обставин, які б давали підстави для застосування такого крайнього заходу як усунення відповідачів, які є спадкоємцями першої черги за законом, від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Вирішуючи спір між сторонами, суди правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановили обставини справи, дослідили наявні у справі докази і надали їм належну оцінку, внаслідок чого дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи касаційної скарги про те, що позивач тривалий час опікувалася спадкодавцем у силу стану його здоров`я, понесла витрати на його поховання, не спростовують висновків суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, оскільки заявлені обставини самі собою не є підставою для усунення відповідачів від права на спадкування після смерті ОСОБА_4 .

Посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 04 квітня 2018 року у справі № 233/6868/15-ц, від 30 травня 2018 року у справі № 753/21722/13-ц, від 30 червня 2020 року у справі № 521/19609/16-ц, колегія суддів відхиляє, оскільки встановлені судами фактичні обставини є різними, у цих справах суди керувалися конкретними обставинами справи та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності. При цьому у вказаних справах Верховний Суд погодився із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у позові про усунення від права на спадкування за недоведеністю стороною позивача факту перебування спадкодавця у безпорадному стані, потреби у допомозі саме відповідача та ухилення відповідача від надання такої допомоги спадкодавцю. Тобто висновки у зазначених справах не суперечать висновкам у справі, яка переглядається.

Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, зводяться до незгоди з ними та необхідності здійснення переоцінки фактичних обставин справи, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду (стаття 400 ЦПК України), фактично є аналогічними доводам апеляційної скарги, які були предметом дослідження у суді апеляційної інстанції, який надав фактичним обставинам справи відповідну правову оцінку, яка ґрунтується на вимогах законодавства і з якою погоджується суд касаційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).

Верховний Суд є судом права, а не судом факту, і відповідно до статті 400 ЦПК України не має повноважень встановлювати обставини справи, не встановлені судами першої та апеляційної інстанцій, а також досліджувати докази справи, змінюючи їх оцінку.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Верем`юк Дмитро Анатолійович, залишити без задоволення.

Рішення Зарічного районного суду м. Суми від 26 грудня 2024 року та постанову Сумського апеляційного суду від 02 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко