Справа №295/6344/25
УХВАЛА

09.02.2026 року м. Житомир

Богунський районний суд м. Житомира у складі

Головуючої судді Воробйової Т.А.,

за участю секретаря судового засідання Ходоровської І.В.,

представника позивача ОСОБА_1 (у режимі відеоконференцзв`язку),

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглядаючи у відкритому підготовчому судовому засіданні цивільну справу

за позовною заявою ОСОБА_3

до ОСОБА_4 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:

Служба у справах дітей Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області,

Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області,

про визначення місця проживання дітей,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просить визнати місце проживання малолітніх дітей - сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та дочки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з батьком - ОСОБА_3 , до досягнення дітьми 14-ти річного віку.

Ухвалою суду від 30.05.2025 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначене підготовче засідання.

28.01.2026 від представника відповідача ОСОБА_2 до суду надійшло клопотання про закриття провадження у справі на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Клопотання обґрунтоване тим, що згідно з довідкою від 15.01.2026 №SA-EW-VIII.5345.386.2026 ОСОБА_7 з 11.04.2019 отримала постійне місце проживання в Республіці Польща (pobyt staly). Відповідно до довідок №№SA-EW-VIII.5345.389.2026, SA-EW-VIII.5345.390.2026 від 15.01.2026, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з 11.04.2019 також отримали постійне місце проживання в Республіці Польща (pobyt staly). Також, згідно з вказаними довідками та копіями паспортів громадян Республіки Польща, ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_8 з 2018 року проживають на території Республіки Польща і з 2023 року є її громадянами.Діти мають сталі соціальні зв`язки в Республіці Польща, відвідують школу. Постійним та звичним місцем проживання дітей є Республіка Польща, де вони проживають останні 7,5 років на постійній основі. З даним позовом про визначенням місця проживання дітей з ним позивач звернувся до суду 14.05.2025, тобто після набуття дітьми права на постійне проживання на території Республіка Польща та громадянства цієї країни. Представник відповідача вказує, що враховуючи норми Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей, Конвенції про права дитини, Закону України «Про міжнародне приватне право», статті 497 ЦПК України, даний спір про визначення місця проживання дітей, які постійно проживають за кордоном, не підсудний національним судам України та просить закрити провадження у справі у зв`язку з непідсудністю даного спору судам України.

29.01.2026 від представника позивача ОСОБА_1 до суду надійшло заперечення на клопотання про закриття провадження у справі, за змістом якого, сторона позивача заперечує проти задоволення клопотання. Заперечення проти клопотання обґрунтовані тим, що відповідач у даній справі є першочергово громадянкою України, не позбавлена громадянства України і не відмовилась від нього станом на даний час. Відповідно до практики Верховного Суду, особа з подвійним громадянством розглядається виключно як громадянин України.Відповідач і неповнолітні діти сторін є громадянами України, тому застосовується принцип єдиного громадянства і дана категорія справ підсудна судам України.Відповідач на даний час є громадянкою України і отримавши довідку про громадянство в Республіці Польща, від громадянства України не відмовилася, так само і діти сторін по справі є першочергово громадянами України і вже потім отримали громадянство Республіки Польща, тому дана категорія справ підсудна судам України.У задоволенні клопотання про закриття провадження у справі просить відмовити.

У підготовчому судовому засіданні представник позивача проти задоволення клопотання про закриття провадження у справі заперечувала та просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у запереченні на клопотання.

Представник відповідача у підготовчому судовому засіданні клопотання про закриття провадження у справі підтримав та просив задовольнити.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21.10.2010).

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду від 16.06. 2021 у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду від 18.04.2022 у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20).

Відповідно до статті 497 ЦПК України, підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватно-правових відносин, які хоча б через один зі своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, зокрема, визначає підсудність судам України справ з іноземним елементом (пункт 3 частини першої статті 1, статті 75-77 Закону).

У міжнародному праві категорія «підсудність» застосовується для визначення розподілу як компетенції між судами існуючої в державі системи розгляду цивільних справ, так і компетенції судів щодо вирішення справ з іноземним елементом, тобто міжнародної підсудності.

У постанові Верховного Суду від 26.02.2022 у справі №200/421/19 вказано, що суди, вирішуючи питання про належність справи до їх компетенції, зобов`язані з`ясувати, в судах якої країни відповідно до міжнародних зобов`язань України підлягає розгляду справа з міжнародним елементом. Лише у разі, якщо спір підлягає вирішенню в судах України, підсудність справи визначається за правилами, встановленими статтями 27, 28 ЦПК України.

У пункті 2 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в одній або кількох з таких форм: хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою; об`єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави.

Положеннями статті 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: 1) якщо сторони передбачили своєю угодою підсудність справи з іноземним елементом судам України, крім випадків, передбачених у статті 77цього Закону; 2) якщо на території України відповідач у справі має місце проживання або місцезнаходження, або рухоме чи нерухоме майно, на яке можна накласти стягнення, або знаходиться філія або представництво іноземної юридичної особи - відповідача; 3) у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України; 4) якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні; 5) якщо у справі про відшкодування шкоди позивач - фізична особа має місце проживання в Україні або юридична особа - відповідач - місцезнаходження в Україні; 6) якщо у справі про спадщину спадкодавець у момент смерті був громадянином України або мав в Україні останнє місце проживання; 7) дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України; 8) якщо у справі про визнання безвісно відсутнім або оголошення померлим особа мала останнє відоме місце проживання на території України; 9) якщо справа окремого провадження стосується особистого статусу або дієздатності громадянина України; 10) якщо справа проти громадянина України, який за кордоном діє як дипломатичний агент або з інших підстав має імунітет від місцевої юрисдикції, відповідно до міжнародного договору не може бути порушена за кордоном; 11) якщо у справі про банкрутство боржник має місце основних інтересів або основної підприємницької діяльності на території України; 12) в інших випадках, визначених законом України та міжнародним договором України.

Згідно з довідкою від 15.01.2026 №SA-EW-VIII.5345.386.2026 ОСОБА_7 з 11.04.2019 постійно проживає в Республіці Польща, м. Люблін. З довідки про реєстрацію постійного місця проживання від 15.01.2026 №EL/ZS/5 вбачається, що ОСОБА_7 15.01.2026 зареєстрована на постійне проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з довідками від 15.01.2026 №SA-EW-VIII.5345.389.2026 та №SA-EW-VIII.5345.390.2026, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 з 11.04.2019 постійно проживають в Республіці Польща, м. Люблін.

Згідно з посвідченнями особи Республіки Польща, які видані 30.01.2023, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є громадянами Республіки Польща.

ОСОБА_8 та ОСОБА_9 є учнями початкової школи №58 міста Люблін, що підтверджується довідками навчального закладу.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про міжнародне приватне право» підсудність судам України є виключною у справах з іноземним елементом, якщо у справі, яка стосується правовідносин між дітьми та батьками, обидві сторони мають місце проживання в Україні.

Як встановлено судом та не заперечується учасниками справи, сторони та їх малолітні діти, визначення місця проживання яких є предметом спору у даній справі, проживають у Республіці Польща, відповідач та діти є громадянами іноземної держави з 2023 року та мають сталі зв`язки за місцем свого проживання у Республіці Польща.

Відповідно до ст. 66 Закону України "Про міжнародне приватне право" права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини.

Україна, згідно із Законом від 11.01.2006 №3303-IV, є учасницею Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей (далі - Гаазька конвенція 1980 року), а також згідно із Законом від 14.09.2006 №136-V учасницею Конвенції про юрисдикцію, право, що застосовується, визнання, виконання та співробітництво щодо батьківської відповідальності та заходів захисту дітей (далі - Гаазька конвенція про батьківську відповідальність 1996 року).

Метою Гаазької конвенції 1980 року є забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав, та забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Питання набуття, здійснення, припинення чи обмеження батьківської відповідальності, а також її делегування, права опіки, в тому числі права стосовно піклування про особу дитини та, зокрема, право визначати місце проживання дитини, а також права на спілкування, у тому числі право брати дитину на обмежений період у місце інше, ніж звичайне місце проживання дитини, охоплюються предметною сферою застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року.

Відповідно до статті 5 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року судові або адміністративні органи Договірної Держави звичайного місця проживання дитини мають юрисдикцію вживати заходів, спрямованих на захист особи чи майна дитини.

У разі неправомірного переміщення або утримування дитини органи Договірної Держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення або утримування, зберігають свою юрисдикцію доти, доки дитина не набуде звичайного місця проживання в іншій Державі та a) кожна особа, установа або інший орган, які мають права опіки, не погодяться з переміщенням або утримуванням або b) дитина не проживає в такій іншій державі протягом періоду, що становить принаймні один рік після того, як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місцеперебування дитини; не триває розгляд прохання про повернення, поданого в цей період, та дитина прижилася в новому середовищі (пункт 1 статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року).

За правилами Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року у разі неправомірного переміщення або утримування дитини держава, в якій дитина зазвичай проживала безпосередньо перед переміщенням або утримуванням, зберігає юрисдикцію відповідно до статті 5, за умови дотримання певних умов відповідно до статті 7 цієї Конвенції. Стаття 7 цієї Конвенції встановлює форму збереження юрисдикції держави, в якій дитина мала звичайне місце проживання безпосередньо до переміщення чи утримування.

Для застосування пункту «b» частини першої статті 7 Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року потрібно встановити такі обставини:

1) дитина проживає в іншій державі не менше одного року після того як особа, установа або інший орган, які мають права опіки, дізналися або повинні були дізнатися про місце перебування дитини;

2) протягом цього періоду не було заявлено вимоги про повернення дитини;

3) дитина адаптувалася до нового середовища.

Стаття 28 Договору між Україною і Республікою Польща про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (Договір ратифіковано Постановою Верховної Ради України №3941-XII (3941-12) від 04.02.1994) передбачає, що правових стосунках між батьками і дітьми, в тому числі аліментних обов`язках батьків застосовується законодавство тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина.

В справах, зазначених в пунктах 1 і 2, компетентними є органи тієї Договірної Сторони, громадянином якої є дитина, а також органи тієї Договірної Сторони, на території якої дитина має місце проживання.

На підставі вищевикладеного, оскільки судом встановлено, що сторони та їх малолітні діти, визначення місця проживання яких є предметом спору у даній справі, проживають у Республіці Польща, відповідач та діти є громадянами іноземної держави з 2023 року та мають сталі зв`язки за місцем свого проживання у Республіці Польща, суд дійшов висновку, що такі вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства України, а належать до юрисдикції компетентних органів Республіки Польща.

За результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі (п. 2 ч. 2 ст. 200 ЦПК України).

Згідно з п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження по справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи норми ЦПК України та компетенційну складову у понятті «судом, установленим законом», суд вважає, що використання судом повноважень, не передбачених чинним процесуальним законодавством, є недопустимим. В даному випадку вимоги позивача про визначення місця проживання дітей, які є громадянами Республіки Польща та мають сталі зв`язки за місцем свого проживання в іншій країні, не можуть бути предметом розгляду в суді на території України, оскільки такий не є «судом, установленим законом».

Керуючись статтями 197, 200, 255, 258, 260, 261, 352-354, 497 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

Клопотання представника ОСОБА_4 , адвоката Козира В.К., задовольнити.

Провадження у справі за позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, Орган опіки і піклування Виконавчого комітету Оліївської сільської ради Житомирського району Житомирської області, про визначення місця проживання дітей закрити.

Заходи забезпечення позову, вжиті постановою Житомирського апеляційного суду від 15.09.2025 - скасувати.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.А. Воробйова

Повний текст ухвали виготовлено 13.02.2026.