ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року м. Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.А.

секретар судового засідання Лідовська А.А.,

сторони:

заявник ОСОБА_1

суб`єкт оскарження старший державний виконавець Бахмутського ВДВС у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Мністерства юстиції Ткаченко Дар`ї

боржник- Бахмутський коледж транспортної інфраструктури

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гуревича Максима Геннадійовича на ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року, постановлену суддею Рагозіною С.О. в м. Кривому Розі,

В С Т А Н О В И В

В червні 2025 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Гуревича М.Г. звернулась до суду зі скаргою на дії старшого державного виконавця Бахмутського ВДВС у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Мністерства юстиції Ткаченко Дар`ї. Просила суд визнати неправомірною та скасувати постанову старшого державного виконавця Бахмутського відділу державної виконавчої служби у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Дар`ї Ткаченко від 13.06.2025р. про закінчення виконавчого провадження № 76287973. Зобов`язати відповідну посадову особу Бахмутського відділу державної виконавчої служби у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вчинити всі виконавчі, направлені на примусове стягнення з Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури на користь ОСОБА_1 залишку нестягненої суми за виконавчим листом по справі № 219/10211/21 в розмірі 60258,57 грн.

В обґрунтування скарги представник зазначив, що рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 2.04.2024р. по справі № 219/10211/21, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.08.2024р., стягнуто з Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури» на користь ОСОБА_1 недоплачену заробітну плату в розмірі 79 371 гривень 33 копійки, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 182 622 гривень 46 копійок та моральну шкоду в розмірі 1 000 гривень, а також судовий збір в сумі 908 грн.

На підставі вказаного рішення 11.09.2024р. було видано виконавчий лист № 2/229/233/2024, 219/10211/21 та 14.10.2024р. Бахмутським ВДВС у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції було відкрито виконавче провадження (реєстраційний номер виконавчого провадження: 76287973; ідентифікатор доступу: 5035Г959548Д).

Разом з тим, не виконавши в повному обсязі рішення суду, старшим державним виконавцем Ткаченко Д.Б. було винесено постанову від 13.06.2025р. про закінчення виконавчого провадження. Копія даної постанови направлена стягувачці на месенджер Телеграм 23.06.2025р., оригінал вказаної постанови стягувачці не направлено.

Дана постанова мотивована тим, що відбулось фактичне повне виконання рішення суду. Водночас у цій же постанові вказано, що залишок нестягненої суми за виконавчим документом становить 60258,57 грн., що відповідає дійсності.

Отже, державний виконавець, встановивши наявність залишку нестягненої суми за виконавчим документом в розмірі 60258,57 грн., дійшов помилкового висновку про можливість закінчення виконавчого провадження посилаючись на фактичне повне виконання рішення суду. Не погоджуючись із діями державного виконавця, заявник змушений звернутись до суду.

Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник заявниці адвокат Гуревич М.Г., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали та постановлення нової, якою задовольнити скаргу в повному обсязі.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Вислухавши представника заявниці адвоката Гуревича М.Г., який підтримав апеляційну скаргу та просив скасувати ухвалу Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року, апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду залишити без змін за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 02 квітня 2024 року стягнуто з Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури» (ідентифікаційний код юридичної особи 01116199) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) недоплачену заробітну плату в розмірі 79 371 гривень 33 копійки, компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати в розмірі 182 622 гривень 46 копійок та моральну шкоду в розмірі 1000 (одна тисяча) гривень; стягнуто з Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури» (ідентифікаційний код юридичної особи 01116199) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в сумі 908,00 грн. На даний час рішення набрало законної сили.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 20.08.2024 року рішення Дружківського міського суду Донецької області від 02.04.2024 року залишено без змін.

Старшим державним виконавцем Бахмутського відділу державної виконавчої служби у Бахмутському районі Донецької області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції на виконання рішення Дружківського міського суду від 02.04.2024 року у справі № 219/10211/21, яке набрало законної сили, було відкрито виконавче провадження № 76287973, щодо стягнення з Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури на користь ОСОБА_1 : 79 371,33 грн недоплачену заробітну плату, 182 622,46 грн компенсацію, 1 000 грн моральну шкоду.

Постанова про відкриття виконавчого провадження від 14.10.2024 року, ідентифікатор доступу: 5035Г959548Д. Пунктом 3 вказаної постанови було постановлено стягнути з боржника виконавчий збір на користь держави у розмірі 10 відсотків суми, а саме 26 299,38 грн та винесена постанова про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження 200,00 грн.

Загальна сума, яка підлягає до сплати Бахмутським коледжем транспортної інфраструктури по виконавчому провадженню 76287973 склала 289 493,17 грн. Бахмутським фаховим коледжем транспортної інфраструктури на виконання рішення суду та постанов державного виконавця були проведені наступні платежі: основна сума присуджених коштів (із включенням утриманих податків) 201 735,22 грн (зарплата, компенсація); моральна шкода 1 000,00 грн; сплата ПДФО 47 158,88 грн; військовий збір 13 099,69 грн; виконавчий збір на користь держави 26 299,38 грн; мінімальні витрати виконавчого провадження 200,00 грн.

Загальна сума сплаченого становить 289 493,17 грн, що повністю відповідає сумі стягнення за судовим рішенням та постановами державної виконавчої служби.

Таким чином, суд першої інстанції виснував, що судове рішення було виконане у повному обсязі, що є підставою для винесення постанови про закінчення виконавчого провадження згідно з п.9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».

З такими висновками суду першої інстанції колегія суду погоджується.

Так, стаття 129-1 Конституції України визначає, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Основними засадами судочинства є обов`язковість судового рішення (стаття 129 Конституції України).

Зазначене конституційне положення кореспондується з частиною першою статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 у справі № 1-7/2013 виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом.

Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У частинах другій і третій статті 451 ЦПК України передбачено, що в разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 12 березня 2025 року, оцінці підлягають дії державного виконавця щодо прийняття постанови про закриття виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктом 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваної постанови).

Згідно із статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад:

1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності;

4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності;

6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців (стаття 2 Закону України «Про виконавче провадження»).

Відповідно до частини першої статті 13 Закону України «Про виконавче провадження» під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно з частиною першою і пунктом 1 частини другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Підстави закінчення виконавчого провадження визначені у частині першій статті 39 Закону України «Про виконавче провадження». Зокрема, такими підставами є: 1) визнання судом відмови стягувача від примусового виконання судового рішення; 2) затвердження судом мирової угоди, укладеної сторонами у процесі виконання рішення; 3) припинення юридичної особи сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника; 4) прийняття Національним банком України рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку-боржника; 5) скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню; 6) письмової відмови стягувача від одержання предметів, вилучених у боржника під час виконання рішення про передачу їх стягувачу, або знищення речі, що має бути передана стягувачу в натурі або оплатно вилучена; 7) закінчення строку, передбаченого законом для відповідного виду стягнення, крім випадку, якщо існує заборгованість із стягнення відповідних платежів; 9) фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом; 10) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ; 11) надіслання виконавчого документа до суду, який його видав, у випадку, передбаченому частиною третьою статті 63 цього Закону; 12) якщо рішення фактично виконано під час виконання рішення Європейського суду з прав людини; 13) непред`явлення виконавчого документа за відновленим виконавчим провадженням у строки, визначені статтею 41 цього Закону; 14) якщо стягнені з боржника в повному обсязі кошти не витребувані стягувачем протягом року та у зв`язку з цим перераховані до Державного бюджету України; 15) якщо коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна (за виконавчим документом про звернення стягнення на заставлене майно), недостатньо для задоволення вимог стягувача заставодержателя, а також якщо майно, яке є предметом іпотеки, передано іпотекодержателю або придбано ним відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» за виконавчим документом про звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки; 16) погашення, списання згідно із Законом України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» неустойки (штрафів, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, нарахованих на заборгованість теплопостачальних та теплогенеруючих організацій перед Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України», її дочірньою компанією «Газ України», Публічним акціонерним товариством «Укртрансгаз» за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що надають послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, послуги з постачання холодної води та послуги з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), перед постачальниками електричної енергії за спожиту електричну енергію, що підлягали виконанню на підставі виконавчого документа за судовим рішенням.

Податковий кодекс України (далі - ПК України) регулює відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема встановлює вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Податком є обов`язковий, безумовний платіж до відповідного бюджету або на єдиний рахунок, що справляється з платників податку відповідно до цього Кодексу (п.п. 6.1. ст. 6 ПК України).

Відповідно до п.п. 8.1-8.2 ст. 8 ПК України вбачається, що в Україні встановлюються загальнодержавні та місцеві податки та збори. До загальнодержавних належать податки та збори, що встановлені цим Кодексом і є обов`язковими до сплати на усій території України, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 9 ПК України передбачено, що до загальнодержавних податків та зборів, зокрема, є податок на доходи фізичних осіб.

Верховний Суд у складі колегії суддів першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 7 жовтня 2020 року у справі № 523/14396/19 зазначив, що суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника середній заробіток за час вимушеного прогулу без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем під час виконання відповідного судового рішення, а отже, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу під час виплати працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів, які підлягають сплаті податковим агентом.

Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у постановах від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17; від 25 березня 2021 року у справі № 185/2109/18-ц; від 3 листопада 2021 року у справі № 645/2856/18; від 23 грудня 2021 року у справі № 607/1429/17.

Бахмутським коледжем транспортної інфраструктури податки були утримані і перераховані до бюджету згідно з чинним податковим законодавством.

Отже суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що залишок в сумі 60 258,57 грн, на який вказує скаржник, є помилковим сприйняттям частини нарахованих податків як невиконаного боргу.

У рішенні не передбачено обов`язку нараховувати або не нараховувати податки.

Водночас, як зазначено в численних правових висновках Верховного Суду (постановах від 16 листопада 2020 року у справі № 607/3509/17; від 25 березня 2021 року у справі № 185/2109/18-ц; від 3 листопада 2021 року у справі № 645/2856/18; від 23 грудня 2021 року у справі № 607/1429/17), обов`язок нарахування та сплати ПДФО і військового збору з присуджених сум покладається на роботодавця як податкового агента. Утримання податків обов`язок податкового агента.

Боржник є юридичною особою, яка несе податкові зобов`язання, і саме з боку боржника може бути допущено неповне виконання, а не з боку виконавця.

Постанова від 13.06.2025 р. про закінчення виконавчого провадження була винесена на підставі повного фактичного виконання судового рішення, а не внаслідок припинення провадження з інших підстав.

Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що ухвала суду постановлена з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Гуревича Максима Геннадійовича залишити без задоволення.

Ухвалу Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2026 року.

Головуючий:

Судді: