Справа № 369/1605/26
Провадження №2-з/369/16/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(про забезпечення позову)

04.02.2026 року м. Київ

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Козак І.А., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві заяву представника заявників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвоката Гризодуба Ярослава Дмитровича про забезпечення позову до подання позовної заяви, -

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2026 року представник заявників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 адвокат Гризодуб Я.Д. звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, у якій просив суд накласти арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:021:0010 та :03:021:0011, розташовані на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області; заборони ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії з відчуження, поділу, об`єднання, зміни цільового призначення чи іншого розпорядження земельними ділянками з кадастровими номерами :03:021:0010 та :03:021:0011, розташовані на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області; заборони державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, іншим уповноваженим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :03:021:0010 та :03:021:0011, розташовані на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області, зокрема щодо переходу, припинення, обтяження права власності, зміни власника чи характеристик ділянок.

Заява обґрунтована тим, що заявниці мають намір пред`явити позов про витребування від ОСОБА_3 на їхню користь (в рівних частинах) земельної ділянки за координатами, межами та конфігурацією, що відповідають відомостям архівного шару Державного земельного кадастру щодо ділянки з кадастровим номером :03:021:5088.

Представник заявників посилається на те, що останні є спадкоємцями ОСОБА_4 , якому 29.03.2001 року було видано державний акт на право власності на земельну ділянку площею 2,0250 га (пізніше уточнено до 2,0253 га) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Мироцької сільської ради. Після смерті спадкодавця 09.11.2004 року, заявниці отримали свідоцтва про право на спадщину за законом (04.10.2005) і стали власниками ділянки у рівних частках (по 1/2).

У 20232024 роках майбутній відповідач ОСОБА_3 , використовуючи очевидно підроблені документи (договір дарування від 25.08.2005 № 3829 та державний акт серії ЯД №710733 від 02.03.2007), здійснив поділ первісної ділянки та зареєстрував за собою право власності на дві новоутворені ділянки (кадастрові номери :03:021:0010 та :03:021:0011) рішеннями державного реєстратора від 20.05.2024 (індексні номери 73265486 та 73265796).

Підробка правовстановлюючих документів є явною і підтверджується зокрема наступним:

- неможливістю укладення договору дарування у 2005 році (спадкодавець уже помер, а спадкоємиці ще не отримали свідоцтв, відтак була відсутня особа, яка б взагалі мало право подарувати (підписати договір дарування) спірної земельної ділянки;

- зазначенням у підробленому акті точної площі 2,0253 га, яка стала відомою лише після виготовлення технічної документації в 20162017 роках;

- відсутністю архівного примірника акту та книг реєстрації в ГУ Держгеокадастру у м. Києві та Київській області (правонаступник управління Держкомзему, відділів земельних ресурсів).

Окрім того, задля уникнення сумнівів у підробці цих документів, майбутні позивачки мають намір одночасно із поданням позовної заявити клопотання про призначення технічної експертизи документів, оскільки вказівка на точну площу спірної земельної ділянки, про яку стало відомо лише в 2017 році вказує на те, що державний акт на ім`я майбутнього відповідача було виготовлена вже після 2017 року (імовірно ближче до червня 2023 поділу земельної ділянки). Проведення експертизи буде можливо виключно у випадку, якщо майбутній відповідач надасть «оригінали» договору дарування від 25.08.2005 та державного акту від 02.03.2007.

В обґрунтування необхідності забезпечення позовних вимог представник заявників посилається на те, що майбутній відповідач уже активно розпоряджався спірним майном (поділ ділянки у червні 2023 року та реєстрація права власності у травні 2024 року); реєстрація права власності відбулася порівняно недавно (травень 2024 року), що свідчить про активну фазу дій відповідача з легітимізації незаконного заволодіння; земельні ділянки є ліквідним майном, яке легко відчужується (продаж, дарування тощо); між моментом подання заяви про забезпечення та фактичним прийняттям позовної заяви до розгляду може минути певний час, протягом якого відповідач може встигнути відчужити ділянки третім особам, знову поділити чи об`єднати їх з іншими ділянками з цього ж масиву, що значно ускладнить або ж і унеможливить виконання майбутнього рішення суду.

У зв`язку із чим, представник заявників просив суд вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та встановлення заборони вчинення реєстраційних дій щодо даного майна.

У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заяву представника заявників про забезпечення позову слід задовольнити, з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

З огляду на ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст.150ЦПК України позов забезпечується, в тому числі, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, а також забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою забезпечення позову є вжиття судом заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь нього, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»). У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29.06.2006 році у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Н. проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.02.2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Зазначена правова позиція була багаторазово підтверджена Верховним Судом у справах, де суди дійшли висновку про доцільність вжиття заходів забезпечення позову (постанови від 15.07.2021 року, провадження № 61-8468ав21 та від 30.06.2021 року у справі № 523/11320/19).

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Крім того, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у своїх постановах від 03.07.2019 року у справі № 331/1255/17 та від 30.06.2021 року у справі № 204/8994/19 вказав, що забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективного виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Цивільний процесуальний закон не зобов`язує під час розгляду питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, за якої може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову, зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 12.08.2021 року у справі № 724/561/20 та від 07.07.2021 року у справі № 308/7086/20.

В останній постанові Верховний Суд також наголосив на тому, що при вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову, заявник обґрунтував необхідність застосування таких заходів тим, що ОСОБА_3 на підставі завідомо підроблених документів, а саме договору дарування від 25.08.2005 № 3829 та державного акту серії ЯД № 710733 від 02.03.2007 здійснив поділ первісної ділянки та зареєстрував за собою право власності на дві новоутворені ділянки (кадастрові номери :03:021:0010 та :03:021:0011) рішеннями державного реєстратора від 20.05.2024 (індексні номери 73265486 та 73265796).

З огляду на обставини спірних правовідносин, якими представник заявників обґрунтовував свою заяву, предметом майбутнього позову, логічними і обґрунтованими є його аргументи про те, що накладення арешту та заборона вчиняти певні дії щодо земельних ділянок, які на даний час належить ОСОБА_3 , є необхідним і співмірним заходом, який випливає з фактичних обставин, які свідчать про те, що протягом вирішення спору про витребування земельних ділянок не виключається можливість відчуження заінтересованими особами спірного майна, що може істотно ускладнити чи унеможливити виконання в майбутньому рішення суду, а також забезпечити ефективний захист і поновлення порушених прав та інтересів заявників.

Таким чином, встановивши, що між сторонами наявний спір, щодо правомірності укладення договору дарування, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову у зазначений спосіб, з урахуванням розумності, обґрунтованості вимог представника заявників щодо забезпечення позову, забезпечення збалансованості інтересів сторін, наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом майбутнього позову, в тому числі, спроможності заходів, які представник заявників просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову, суд дійшов висновку про задоволення заяви про забезпечення позову.

Наведений захід забезпечення позову відповідає вимогам розумності, обґрунтованості, адекватності вимог представника заявників щодо забезпечення позову. Невжиття такого заходу забезпечення позову призведе до неможливості виконання судового рішення і виникнення між сторонами у справі конфліктних ситуацій.

При цьому таке забезпечення позову буде співмірним із заявленими позовними вимогами.

При вирішенні питання щодо необхідності застосування зустрічного забезпечення слід зазначити наступне.

Регламентація питання про зустрічне забезпечення позову здійснюється положеннями ст. 154 ЦПК України. Зокрема, вказаною нормою передбачено, що суд може вимагати від особи, яка звернулася із заявою про забезпечення позову, забезпечити відшкодування збитків відповідача, які можуть бути спричинені забезпеченням позову (зустрічне забезпечення). Розмір зустрічного забезпечення визначається судом з урахуванням обставин справи. Заходи зустрічного забезпечення позову мають бути співмірними із заходами забезпечення позову, застосованими судом, та розміром збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову.

З аналізу наведеної норми вбачається, що єдиним критерієм застосування судом зустрічного забезпечення позову є забезпечення можливості відшкодування збитків, яких може зазнати відповідач у зв`язку із забезпеченням позову. При цьому можливість таких збитків має бути ретельно досліджена судом, визначено їх потенційний розмір, оцінено співмірність застосованих заходів забезпечення позову розміру таких можливих збитків та розміру зустрічного забезпечення.

Суд не вбачає підстав для застосування зустрічного забезпечення, оскільки матеріали справи не містять доводів та аргументів, яким чином накладений арешт може завдати збитків відповідачу, а також в чому саме можуть полягати такі збитки. Окрім того, не містять матеріали справи й доказів наявності передбачених ст. 154 ЦПК України випадків обов`язкового застосування зустрічного забезпечення.

Враховуючи викладене та керуючись ст.ст.149-159, 260, ЦПК України суд,

ПОСТАНОВИЛА:

Заяву задовольнити.

Накласти арешт на земельні ділянки з кадастровими номерами :03:021:0010 та :03:021:0011, розташовані на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області.

Заборони ОСОБА_3 вчиняти будь-які дії з відчуження, поділу, об`єднання, зміни цільового призначення чи іншого розпорядження земельними ділянками з кадастровими номерами :03:021:0010 та :03:021:0011, розташовані на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області.

Заборони державним реєстраторам, приватним та державним нотаріусам, іншим уповноваженим особам вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :03:021:0010 та :03:021:0011, розташовані на території Мироцької сільської ради Бучанського району Київської області, зокрема щодо переходу, припинення, обтяження права власності, зміни власника чи характеристик ділянок.

Копію даної ухвали надіслати сторонам.

Ця ухвала відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» є виконавчим документом та може бути пред`явлена до виконання протягом трьох років з дня її постановлення.

Ухвала підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду, проте її оскарження не Закону України припиняє її виконання.

Стягувач: ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 .

Стягувач: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Боржник: ОСОБА_3 , адреса: АДРЕСА_3 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .

Суддя Ірина КОЗАК