ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2026 року м. Кропивницький

справа № 394/698/25

провадження № 22-ц/4809/381/26

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючий суддя - Дьомич Л. М. (суддя - доповідач),

судді Дуковський О. Л., Письменний О. А.,

учасники справи:

позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2025 року (суддя Запорожець О.М.).

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовних вимог та заперечень на позов

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» (далі ТОВ «Юніт Капітал») у липні 2025р звернулось до Новоархангельського районного суду Кіровоградської області з позовною заявою, відповідно до якої просило стягнути на свою користь з ОСОБА_1 (далі Позичальник) заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2019 року № 795587380 у розмірі 37 086,10 грн. Також позивач просив відшкодувати за рахунок відповідачки понесені ним судові витрати, які складаються з судового збору у сумі 2 422,40 грн та витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 000,00 грн.

В обґрунтування позову вказує, що 14 вересня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (далі - ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога», Кредитор) та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №795587380 (далі Кредитний договір). Відповідно до договору факторингу від 28 листопада 2018 року № 28/1118/-01, укладеного між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Таліон Плюс» (далі - ТОВ «Таліон Плюс») до ТОВ «Таліон Плюс» перейшло право грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором. Між ТОВ «Таліон Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Онлайн фінанс» (далі - ТОВ «ФК «Онлайн фінанс») 05 серпня 2020 року укладено договір факторингу №05/0820-01. У подальшому між ТОВ «ФК «Онлайн фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу від 04 червня 2025 року № 04/06/25-Ю. На підставі зазначеного договору факторингу позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 на загальну суму 50 213,00 грн, з яких: 14 900,00 грн заборгованість по кредиту, 22 186,10 грн заборгованість за несплаченими відсотками, 13 126,90 грн заборгованість за штрафними санкціями (пеня, штрафи).

Зазначає, що згідно з умовами Кредитного договору Позичальник зобов`язалася вчасно повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом у порядку, визначеному цим договором. Однак, відповідачка своїх зобов`язань за Кредитним договором належним чином не виконала.

У зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань за Кредитним договором, позивач вимушений звернутись до суду з позовом у даній справі.

Відповідно до поданого до суду першої інстанції відзиву на позов відповідачка просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, оскільки вважає, що позивач не набув права вимоги за Кредитним договором (а.с. 119-121).

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2025 року позовні вимоги ТОВ «Юніт Капітал» задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитом в сумі 37 086,10 грн, яка складається з наступного: 14 900,00 грн - заборгованість по тілу кредиту; 22 186,10 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом; здійснено розподіл судових витрат.

Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що у зв`язку із невиконанням відповідачкою зобов`язань, борг за Кредитним договором становить 50213,00 грн, що складається з наступного: 14 900,00 грн - заборгованість по тілу кредиту; 22 186,10 грн - заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 13 126,90 грн - заборгованість за штрафними санкціями.

Суд зауважив, що відповідачкою не було подано до суду жодних розрахунків, які б спростовували правильність розрахунків заборгованості, долучених до матеріалів справи позивачем, а тому вважав, що нарахований позивачем розмір відсотків є обґрунтованим, оскільки не заперечений самою відповідачкою.

Врахувавши, що відповідно до інформації АТ КБ «ПриватБанк» на рахунок відповідачки було зараховано 14 900,00 грн, суд дійшов висновку, що з неї на користь позивача в повному обсязі, з урахуванням відсотків по кредиту, підлягає стягненню сума заборгованості, виходячи з матеріально - правої вимоги, зазначеної в позовній заяві у сумі 37086,10 грн.

Вирішуючи питання відшкодування понесених позивачем витрат на правову допомогу, суд, врахувавши характер спірних правовідносин, суть спору та заявлені вимоги, виснував про стягнення з відповідачки на користь позивача понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвокатського бюро «Тараненко та партнери», у сумі 5000,00 грн.

Короткий зміст вимог і доводів апеляційної скарги

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції у даній справі, відповідачка оскаржила його в апеляційному порядку. Відповідно до поданої апеляційної скарги просить прийняти нове судове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позовних вимог ТОВ «Юніт Капітал». Також просить стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати, попередня (орієнтовна) сума яких в суді апеляційної інстанції складає 9 633,60 грн, де 6 000,00 грн - витрати на правничу допомогу та 3 633,60 грн - витрати на оплату судового збору.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, щов додатках до позовної заяви відсутні докази сплати коштів за договорами факторингу № 28/1118-01 від 28 листопада 2018 року та № 05/0820-01 від 05 серпня 2020 року, а тому можна стверджувати, що позивач не набув права вимоги до відповідачки за Кредитним договором.

Вказує на відсутність доказів, які б підтвердили факт перерахування кредитних коштів саме на картковий рахунок, що належить відповідачці, і саме в такій сумі, як зазначає позивач. При цьому, наявне у справі платіжне доручення від 28 лютого 2020 року вважає неналежним доказом, оскільки воно виготовлене не банком, а первісним кредитором та сформоване з порушення вимог, встановлених НБУ щодо змісту таких платіжних доручень.

Зауважує, що Кредитний договір був укладений з ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога»14 вересня 2019 року, тоді як договір факторингу підписаний 28 листопада 2018 року, тобто за рік до укладання Кредитного договору. На переконання відповідачки, позивачем не доведено факту відступлення права грошової вимоги за Кредитним договором, а тому відсутнє право на стягнення заборгованості.

Наголошує, що розмір заборгованості за відсотками нараховано за межами строку дії Кредитного договору.

Короткий зміст заперечень на апеляційну скаргу

У поданому до суду апеляційної інстанції відзиві на апеляційну скаргу позивач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо перерахування кредитних коштів звертає увагу суду, що не встановленожодного юридичного факту про помилковість або неналежність переказу на рахунок відповідача коштів за кожною із транзакцій, ініційованих ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога». Позивач документально підтвердив виконання перерахування коштів відповідачу.

Щодо відступлення права вимоги стверджує, що факт підписання Реєстру прав вимог після укладення Кредитного договору, виключає сумніви щодо наявності у Первинного кредитора прав, які могли бути передані Фактору, та підтверджує, що перехід прав вимоги відбувся на законних підставах і в межах чинного договірного регулювання. Наголошує, що предметом договору факторингу можуть бути в тому числі права вимоги, які не існують на момент укладення самого договору, але які виникнуть або будуть набуті клієнтом у майбутньому.

Щодо оплати договорів факторингу вказує, що кожна зі сторін Договорів факторингу на всіх етапах переходу прав вимоги дотрималася вимог цивільного законодавства та спеціальних норм законодавства про фінансові послуги. Істотні умови договорів факторингу зазначені у тексті договорів та деталізовані у Реєстрах прав вимоги до них, які є їх невід`ємними частинами, що свідчить про належність та законність укладених правочинів.

За доводами позивача, всі нарахування відсотків здійснювались в межах погоджених умов Кредитного договору. Наголошує, що за умовами Кредитного договору та обставинами справи існувало два періоди нарахування процентів: 1) за користування кредитними коштами згідно зі ст. 1048 ЦК України та 2) за користуванням кредитними коштами відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України за весь час прострочення. При цьому, у позивача наявні всі правові підстави для стягнення відсотків за кредитним договором як в межах строку його дії (відповідно до ст.1048 ЦК України) так і після спливу строку кредитування (відповідно до ст.625 ЦК України).

Щодо заявлених відповідачкою до відшкодування позивачем витрат на правову допомогу, вважає, що стягнення правничої допомоги з ТОВ «Юніт Капітал» у розмірі 6000,00 грн є необґрунтованим та завищеним відносно складності справи (а.с. 185-199).

Крім того, у додаткових поясненнях позивач просить врахувати під час розгляду даної справи правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25 (а.с. 206-208).

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Ухвалою Кропивницького апеляційного суду від 25 листопада 2025 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2025 року; відкрито апеляційне провадження у справі; встановлено строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно з ухвалою апеляційного суду від 28 листопада 2025 року закінчено підготовчі дії; постановлено розгляд справи за апеляційною скаргою здійснювати без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 14 липня 2021 року у справі № 496/1332/18 (провадження № 61-559св21) зазначив, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За правилами ч.ч. 4, 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Таким чином, з урахуванням того, що розгляд даної справи здійснювався у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, за наступного.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

14 вересня 2019року між ТОВ «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (Кредитодавець) та ОСОБА_1 (Позичальник) було укладено кредитний договір № 795587380 (Кредитний договір, а.с. 32-33), за умовами якого Кредитодавець зобов`язався надати Позичальнику кредит на суму 14900,00 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом. нараховані згідно з п. 1.4. цього договору.

Відповідно до п.п. 1.2.-1.6. Кредитного договору строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 30 днів; кредит надається строком на 30 днів; нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 0,43 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п. 1.3. цього договору; з врахуванням положень п. 1.4. договору Позичальник сплачує товариству проценти за користування кредитом за фактичний час користування кредитом з розрахунку 156,95 відсотків річних; розрахунок сукупної вартості кредиту та термін платежу зазначені в Графіку розрахунків, який є невід`ємною частиною цього договору.

У Графіку розрахунків сторони Кредитного договору погодили, що термін платежу 14 жовтня 2019 року; сума кредиту 14900,00 грн; нарахований процент 1922,10 грн; до сплати (разом) 16822,10 грн.

Кредитний договір разом з Графіком розрахунків, що є Додатком № 1 до договору, підписані електронним підписом Позичальника шляхом використання одноразового ідентифікатора.

ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» свої зобов`язання за Кредитним договором виконало належним чином, надавши Позичальнику у безготівковій формі кредитні кошти у сумі 14900,00 грн шляхом їх перерахування на картковий рахунок відповідачки № НОМЕР_1 , що підтверджується платіжним дорученням від 14 вересня 2019 року, довідкою Кредитодавця, а також наданою АТ КБ «ПриватБанк» на вимогу суду першої інстанції випискою по рахунку № НОМЕР_2 за період з 14 вересня 2019 року по 19 вересня 2019 року (а.с. 12, 94, 129-130).

28 листопада 2018 року між ТОВ «Таліон Плюс» (Фактор) та TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» (Клієнт) було укладено Договір факторингу №28/1118-01 (далі Договір №28/1118-01, а.с. 74-79), відповідно до якого Клієнт зобов`язується відступити Фактору Права вимоги, зазначені у відповідних Реєстрах прав вимоги, а Фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження Клієнта за плату на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 1.3. Договору № 28/1118-01 під правом вимоги розуміються всі права Клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть в майбутньому.

Відповідно до п. 8.2. Договору № 28/1118-01 строк дії цього договору закінчується 28 листопада 2019 року.

Як вбачається зі змісту наявних у матеріалах справи копій Додаткових угод №№ 19, 26, 27, 31 та 32 до Договору № 28/1118-01 строк дії цього договору неодноразово продовжувався його сторонами, зокрема, додатковою угодою від 31 грудня 2023 року № 32 - до 31 грудня 2024 року включно (а.с. 79-96).

Крім того, відповідно до укладеної між Фактором та Клієнтом Додаткової угоди від 31 грудня 2020 року № 26 до Договору №28/1118-01 сторони дійшли згоди викласти текст Договору №28/1118-01 у новій редакції. Зокрема, сторони погодили, що за п. 4.1. Договору №28/1118-01 у новій редакції наявне право вимоги переходить від Клієнта до Фактора з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку. Право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до Боржника та додаткового оформлення не потребує. Підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до Боржників в повному обсязі за відповідним Реєстром права вимоги.

З розрахунку заборгованості відповідачки за Кредитним договором, здійсненого TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога», вбачаються наступні дані по кредиту: дата видачі 14 вересня 2019 року, строк 30, сума 14900,00 грн, дата продажу 24 грудня 2019 року; нараховані проценти за користування кредитом за період з 14 вересня 2019 року по 24 грудня 2019 року 26164,40 грн; інформація про здійснення відповідачкою оплат за Кредитним договором відсутня; (а.с. 42-43).

Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 58 від 24 грудня 2019 року до Договору №28/1118-01 від 28 листопада 2018 року, ТОВ «Таліон Плюс» набуло права грошової вимоги до боржника ОСОБА_1 за Кредитним договором у загальній сумі 41064,40 грн, з яких: 14900,00 грн - заборгованість по основному боргу (тіло кредиту), 26164,40 грн заборгованість по відсоткам (а.с. 72-73).

05 серпня 2020 року між ТОВ «Таліон Плюс» та ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» укладено договір факторингу №05/0820-01, за умовами якого ТОВ «Таліон Плюс» зобов`язалось відступити ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язалось їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «Таліон Плюс» за плату на умовах, визначених цим договором (а.с. 64-68).

Строк дії договору факторингу від 05 серпня 2020 року № 05/0820-01 неодноразово продовжувався шляхом укладення його сторонами відповідних додаткових угод до договору (а.с. 68 на звороті 69).

Як вбачається з витягу з реєстру прав вимоги № 11 від 31 серпня 2023 року, до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» перейшло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за Кредитним договором у загальній сумі 37086,10 грн, з яких: 14900,00 грн заборгованість по кредиту, 22186,10 грн заборгованість за несплаченими відсотками (а.с. 62-63).

Відповідно до розрахунку заборгованості ОСОБА_1 , виконаного TOB «Таліон Плюс», заборгованість Позичальника по кредиту складає 14900,00 грн, заборгоність по процентам - 22186,10 грн (а.с. 41).

04 червня 2025 року ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та ТОВ «Юніт Капітал» укладено договір факторингу № 04/06/25-Ю, за умовами якого ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» зобов`язалось відступити ТОВ «Юніт Капітал» право грошової вимоги, строк виконання зобов`язань за якої настав або виникне в майбутньому до третіх осіб боржників. Перелік боржників, підстави виникнення права грошової вимоги до боржників, сума грошових вимог та інші дані зазначені в Реєстрі боржників, який формується згідно з Додатком № 1 та є невід`ємною частиною договору (а.с. 55-59).

Відповідно до витягу з Реєстру боржників від 04 червня 2025 року до договору факторингу № 04/06/25-Ю ТОВ «Юніт Капітал» набуло права грошової вимоги до відповідачки за Кредитним договором у загальній сумі 50213,00 грн, з яких: 14900,00 грн заборгованість по кредиту, 22186,10 грн заборгованість за простроченими відсотками, 13126,90 грн пеня, штрафи (а.с. 53-54).

Аналогічна інформація щодо розміру заборгованості відповідачки за Кредитним договором відображена у виписці з особового рахунку за Кредитним договором (а.с. 40).

Матеріали справи містять докази здійснення оплати за договорами факторингу (а.с. 44-50, 61, 70).

Мотиви ухваленого апеляційним судом рішення

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч. 1 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Однак, оскаржуване рішення суду першої інстанції у даній справі зазначеним вимогам процесуального закону відповідає не у повній мірі.

Так, відповідачкою не заперечується факт укладення Кредитного договору між нею та TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога».

Апеляційний суд також вважає встановленим та належним чином підтвердженим факт отримання відповідачкою кредитних коштів у сумі 14900,00 грн за Кредитним договором та відхиляє посилання скаржниці на відсутність доказів отримання нею кредитних грошових коштів за Кредитним договором, оскільки такі доводи спростовуються належними доказами у справі, зокрема, наданою до суду АТ КБ «ПриватБанк» випискою по рахунку № НОМЕР_2 за період з 14 вересня 2019 року по 19 вересня 2019 року, який належить ОСОБА_1 , з якої вбачається, що у день укладення Кредитного договору 14 вересня 2019 року на картковий рахунок Позичальника надійшли кошти у розмірі 14900,00 грн, тобто у погодженій сторонами Кредитного договору сумі.

Відповідно до усталеної правової позиції суду касаційної інстанції, викладеної, зокрема, у постановах від 06 травня 2020 року у справі № 372/223/17, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц, від 02 жовтня 2024 року у справі № 761/24252/14-ц, від 04 грудня 2024 року у справі № 755/4205/14, від 12 грудня 2024 року у справі № 298/825/15, банківські виписки з рахунків позичальника є належними та допустимими доказами у справі, що підтверджують рух коштів по конкретному банківському рахунку, вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня, та є підтвердженням виконаних за день операцій. Тобто виписки за картковими рахунками можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Апеляційним судом не приймаються до уваги заперечення відповідачки щодо неналежності наданих позивачем доказів на підтвердження отримання Позичальником кредитних коштів.

Відповідно до положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

Під час вирішення питання розподілу тягаря доведення судом підлягають застосуванню ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно з якими кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У ст. 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати (постанова Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17).

Якщо договір позики укладений у письмовій формі, то факт передачі грошових коштів може бути спростований у разі оспорення договору позики (постанова Верховного Суду від 5 жовтня 2022 року у справі № 463/9914/20).

Разом з тим, заперечуючи доведеність факту отримання коштів за Кредитним договором, відповідачка доказів оспорення зазначеного договору у судовому порядку не надала, про неукладеність договору у даній справі не стверджувала.

Апеляційним судом також враховано,що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово згадував про категорію стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, від 03 серпня 2022 року у справі № 910/11027/18.

Стандарт доказування «вірогідність доказів» підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надають позивач та відповідач.

До предмета доказування належить сукупність юридичних фактів матеріально-правового характеру, з якими закон пов`язує виникнення, зміну й припинення правовідносин між сторонами та на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Таким чином, у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини.

Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права в зобов`язальних правовідносинах, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини.

У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача як кредитора у зобов`язанні. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає боржник.

Колегією суддів зважено на те, що відповідачка не надала жодного доказу, який би спростовував доводи позивача про отримання Позичальником коштів за Кредитним договором.

У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається та підтверджується належними доказами те, що відповідачка взяті на себе зобов`язання за Кредитним договором не виконала, кредитні кошти у сумі 14900,00 грн у межах встановленого строку Кредитодавцю не повернула.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо доведеності позивачем факту отримання відповідачкою кредитних коштів за Кредитним договором і неповернення їх Кредитодавцю у встановлений строк.

Щодо висновків суду першої інстанції про наявність у позивача права вимоги до відповідачки за Кредитним договором, а також доводів апеляційної скарги про відсутність такого права, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) (ч. 1 ст. 1077 ЦК України).

Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога) (ч. 1 ст.1078 ЦК України).

Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається (ч. 2 ст. 1078 ЦК України).

Виходячи з викладеного, Верховним Судом у постанові від 07 січня 2026 року у справі № 727/2790/25 зроблено наступні висновки.

Допускається відступлення за договором факторингу наявної вимоги та майбутньої вимоги. При цьому для розмежування прав грошової вимоги, що може відступатися на підставі договору факторингу обрано різні критерії. Зокрема, для: (а) наявної вимоги - це строк платежу; (б) майбутньої вимоги - це момент виникнення. Різність критеріїв, які покладені в виокремлення видів, створює складнощі у розумінні як наявної, так і майбутньої вимоги;

- наявна вимога - це право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (ч. 1 ст. 1078 ЦК України). Втім очевидно, що строк платежу визначає не існування, а тільки можливість здійснення права грошової вимоги. І, звісно, що наявні грошові вимоги не вичерпуються тими, строк платежу яких настав. Оскільки якщо зробити протилежний висновок, то в категорію майбутніх вимог слід віднести будь-які інші права грошової вимоги, навіть ті які існують в зобов`язанні, але їх здійснення залежить від настання умови чи спливу строку. Саме тому до наявних вимог потрібно віднести й «недозрілі» грошові вимоги. «Недозріла» вимога - це різновид наявної вимоги, тобто право грошової вимоги, можливість здійснення якого залежить від настання умови чи спливу строку платежу. Як наслідок наявна та недозріла вимога існують до або в момент укладення договору факторингу;

- майбутня вимога - це право грошової вимоги, що виникне в майбутньому (ч. 1 ст. 1078 ЦК України), тобто майбутніми мають кваліфікуватися такі права грошової вимоги, що «з`явилися» із тих чи інших договорів, укладених після договору факторингу;

- у договорі факторингу необхідно індивідуалізувати право грошової вимоги. Наявна та «недозріла» вимоги мають бути визначені в договорі факторингу з максимальним ступенем конкретності, яка б забезпечувала можливість виокремити такі вимоги від інших вимог клієнта в момент укладення договору факторингу. Для наявної та «недозрілої» вимоги, оскільки вони існують на час укладення договору факторингу, індивідуалізація може полягати, зокрема, у вказівці предмета (розміру чи обсягу вимоги), суб`єктів (як активного - кредитора, так і пасивного - боржника), підстави виникнення (наприклад, договір поставки);

- майбутня вимога має піддаватися індивідуалізації не пізніше, аніж в момент її виникнення. Тобто майбутня вимога повинна мати потенційну властивість для ідентифікації в момент її виникнення. До цього часу майбутня вимога хоча б якось має пов`язуватися із клієнтом.

У справі, яка переглядається встановлено, що скориставшись правом на врегулювання відносин у договорі, первинний кредитор TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» на власний розсуд визначили момент виникнення у фактора права вимоги, а саме: з моменту підписання ними відповідного Реєстру прав вимоги, по формі, встановленій у відповідному додатку; право майбутньої вимоги передається з моменту виникнення такого права вимоги до Боржника та додаткового оформлення не потребує; підписанням реєстру прав вимоги сторони засвідчують передачу права вимоги до Боржників в повному обсязі за відповідним Реєстром права вимоги.

Таким чином, перехід права вимоги за Договором факторингу № 28/1118-01 був спрямований на фактично існуюче зобов`язання, що підтверджує реальність предмета передачі та узгоджується з вимогами чинного законодавства щодо правомірності відступлення права вимоги.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2025 року в справі № 183/4256/21).

Беручи до уваги викладене вище та враховуючи, що унаслідок послідовного укладення договорів факторингу права вимоги за Кредитним договором перейшло від ТОВ «Манівео швидка фінансова допомога» до ТОВ «Юніт Капітал», на переконання суду апеляціної інстанції, позивачем належним чином доведено факт виникнення у нього права вимоги за Кредитним договором.

Таким чином, твердження скаржниці про те, що Договір №28/1118-01 був укладений до укладення відповідачкою Кредитного договору з TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога», відхиляються апеляційним судом, оскільки право вимоги за Кредитним договором було передане від TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс» вже після виникнення у Кредитодавця права вимоги до ОСОБА_1 за цим Кредитним договором.

При цьому, необґрунтованими є твердження відповідачки про те, що позивач не надав доказів виконання договорів факторингу, зокрема сплати ціни продажу факторами відповідним клієнтам, оскільки такі доводи спростовуються наявними у справі матеріалами (а.с. 44-50, 61, 70).

Варто зауважити, що оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним висновкам апеляційного суду не суперечить.

Таким чином, оскільки, як уже зазначалось, доказів належного виконання відповідачкою кредитних зобов`язань матеріали справи не містять, натомість, належними доказами у справі підтверджується факт передання від TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» до ТОВ «Таліон Плюс», від ТОВ «Таліон Плюс» до ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» та від ТОВ «ФК «Онлайн Фінанс» до ТОВ «Юніт Капітал» права дійсної вимоги за Кредитним договором,колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про наявність визначених законом підстав для стягнення з Позичальника на користь позивача заборгованості по тілу кредиту у сумі 14900,00 грн.

Разом з тим, судом першої інстанції було безпідставно проігноровано доводи відповідачки щодо необґрунтованості обчислення розміру пред`явлених до стягнення процентів за користування кредитними коштами.

У ч.ч. 1 - 3 ст. 1056 - 1 визначено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитодавцем в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитодавця змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною.

За змістом ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц, в постанові Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі №300/438/18.

У постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої ст. 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Умовами п.п. 1.3., 1.4. Кредитного договору передбачено, що строк дії договору починається з моменту його укладення та становить 30 днів; кредит надається строком на 30 днів; нарахування процентів за користування кредитом здійснюється у розмірі 0,43 процентів від суми кредиту за кожний день користування кредитом, починаючи з першого дня перерахування суми кредиту до закінчення строку кредиту, визначеного в п. 1.3. цього договору.

Відповідно до Графіку розрахунків відповідачка на виконання умов Кредитного договору у строк до 14 жовтня 2019 року мала здійснити платіж у загальній сумі 16 822,10 грн, де: 14 900,00 грн сума кредиту, 1 922,10 грн проценти, що нараховані на суму кредиту за період строку кредитування.

Отже, встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що у Позичальниці виникло зобов`язання по оплаті процентів за Кредитним договором у розмірі, що розрахований за визначеною у договорі процентною ставкою за кожен день користування кредитом протягом строку кредитування, та яке згідно з умовами Кредитного договору та Графіком розрахунків за Кредитним договором складає 1922,10 грн.

Подальше, поза строком кредитування, нарахування TOB «Манівео Швидка Фінансова Допомога» та ТОВ «Таліон Плюс» процентів за користування відповідачкою кредитними коштами за Кредитним договором було безпідставним, чого безпідставно не враховано судом першої інстанції.

Таким чином, стягненню з відповідачки за Кредитним договором підлягають проценти за користування кредитом у сумі 1 922,10 грн.

При цьому, апеляційним судом не беруться до уваги твердження позивача про те, що пред`явлена до стягнення сума відсотків включає в себе як відсотки, нараховані на підставі ст. 1048 ЦК України, так і відсотки, нараховані відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки такі доводи спростовуються змістом позовної заяви, що містить лише посилання на ч. 1 ст. 625 ЦК України, а також доданими до позову розрахунками заборгованості, з яких чітко вбачається нарахування відсотків саме за користування кредитом.

Оскільки в іншій частині заборгованість по процентам за Кредитним договором стягненню з відповідачки не підлягала, подану скаржницею апеляційну скаргу належить задовольнити частково.

За викладеного, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, а позовні вимоги частковому задоволенню.

Судові витрати

Щодо витрат сторін на правову допомогу необхідно зазначити наступне.

Оскаржуваним рішенням суду першої інстанції з відповідачки на користь позивача стягнуто витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

У цій частині рішення суду першої інстанції відповідачкою не оскаржується, а тому апеляційним судом не переглядається.

Разом з тим, відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи часткове задоволення судом апеляційної інстанції вимог позову, понесені позивачем у суді першої інстанції витрати на професійну правничу допомогу та витрати зі сплати судового збору підлягають відшкодуванню відповідачкою пропорційно задоволеним позовним вимогам (45%).

У поданій апеляційній скарзі відповідачка вказала, що попередня (орієнтовна) сума понесених нею витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції складає 6000,00 грн, відшкодування яких вона просить покласти на позивача.

За положеннями ч.ч. 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

При цьому, згідно з абз. 1 ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Отже, зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Належними у справі доказами підтверджується надання відповідачці правової допомоги під час розгляду даної справи у суді апеляційної інстанції адвокатом Дончаком Дмитром Михайловичем, а саме: ордером на надання правничої допомоги серія АІ № 2020662 від 07 листопада 2025 року (а.с. 164), свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльністю серія КС № 11534/10 від 27 травня 2024 року (165), договором про надання юридичних послуг від 07 листопада 2025 року № 1-07/11/25 (а.с. 167-168), актом приймання-передачі наданих послуг № 1 від 07 листопада 2025 року (а.с. 169), фіскальним чеком про оплату за договором від 08 листопада 2025 року (а.с. 170).

Так, відповідно до п. 1.1. договору про надання юридичних послуг від 07 листопада 2025 року № 1-07/11/25 (далі договір) адвокат Дончак Дмитро Михайлович (Виконавець) зобов`язується надати наступні юридичні послуги: складання проектів процесуальних документів, заяв, клопотань, листів, адвокатських запитів, претензій, заперечень, позовних заяв, надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, представництво інтересів у органах державної влади, а Рябошапка Олеся Олександрівна (Замовник) зобов`язується прийняти такі послуги та оплатити їх в порядку, у строки та на умовах, визначених цим договором.

У розділі 3 договору погоджено, що вартість послуг Виконавця у апеляційній інстанції складає 6000,00 грн ознайомлення з останньою судовою практикою Верховного Суду в аналогічних справах, складання та подання процесуальних документів до суду (відзив на апеляційну скаргу/апеляційна скарга, заяви/клопотання). Оплата підлягає перерахуванню Замовником на розрахунковий рахунок Виконавця або внесенню в касу Виконавця готівкою. Вартість послуг Виконавця, що були надані Замовнику та не вказані в п. 3.1. договору, визначаються в Актах наданих послуг та рахунках на оплату.

07 листопада 2025 року Замовником та Виконавцем підписано акт приймання-передачі наданих послуг № 1, за яким погоджено надання Замовником таких послуг: надання усної консультації з вивченням документів; складання апеляційної скарги у справі № 394/698/25. Вартість зазначених послуг загалом складає 6000,00 грн.

Чеком від 08 листопада 2025 року на суму 6000,00 грн підтверджується здійснення відповідачкою оплати за надані адвокатом послуги.

Дослідивши надані докази, оцінивши їх на предмет підтвердження понесення наведених витрат, апеляційний суд зважає на наступне.

Статтею 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права.

Отже, з викладеного слідує, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (п. 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268).

Відповідно до висновків Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду, викладених у справі № 910/906/18, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено.

Зазначена правова позиція є усталеною та такою, що послідовно підтримувалась судом касаційної інстанції, зокрема, у постановах Верховного Суду 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18, від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц, додатковій постанові Верховного суду від 13 березня 2024 року у cправі № 910/5724/23, додатковій постанові Верховного Суду від 24 грудня 2024 року у справі № 206/5280/21 тощо.

Надаючи оцінку рівня адвокатських витрат, понесених відповідачкою у суді апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що сума витрат на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн не є завищеною, тобто являється цілком співмірною з ринковими цінами та проведеною адвокатом роботою, а, отже, є обґрунтованою.

При цьому, апеляційний суд відхиляє доводи позивача про те, що сума понесених скаржницею витрат на правову допомогу є необґрунтованою та завищеною відносно складності справи.

Так, мотивуючи таку свою позицію позивач вказує на те, що написання відзиву на позовну заяву не вимагало додаткового вивчення юридичної природи спірних правовідносин чи виконання значного обсягу юридичної і технічної роботи.

Разом з тим, відповідачкою не заявлялося про понесення нею витрат на правову допомогу у суді першої інстанції. Натомість, такі витрати були понесені нею у суді апеляційної інстанції, що, як зазначено вище, доведено у встановленому процесуальним законом порядку.

За викладеного, позивачем, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, належним чином не обґрунтовано та не доведено невідповідності витрат скаржниці на правову допомогу адвоката критеріям реальності адвокатських витрат та розумності їхнього розміру.

Апеляційним судом також зважено на те, що позивач заяви про зменшення таких витрат до суду апеляційної інстанції не подавав.

У силу вимог ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, враховуючи часткове задоволення вимог апеляційної скарги, понесені відповідачкою у суді апеляційної інстанції витрати на професійну правничу допомогу підлягають відшкодуванню за рахунок позивача пропорційно задоволеним вимогам.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України пропорційно задоволеним вимогам позову та скарги відшкодуванню підлягають також витрати сторін зі сплати судового збору.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

За вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 268, 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 19 вересня 2025 року у даній справі скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» заборгованість за кредитним договором від 14 вересня 2019 року № 795587380 у розмірі 16 822,10 грн, з яких: 14 900,00 грн заборгованість по кредиту, 1 922,10 грн заборгованість за несплаченими відсотками за користування кредитом.

У задоволенні решти вимог позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» судовий збір за подання позовної заяви в сумі 1 090,08 грн, а також витрати на правову допомогу у суді першої інстанції у розмірі 2 250,00 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юніт Капітал» на користь ОСОБА_1 судовий збір за подання апеляційної скарги у сумі 1 998,48 грн, а також витрати на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 3 300,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Л. М. Дьомич

Судді О. Л. Дуковський

О. А. Письменний