КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2026 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 362/5821/25

номер провадження: 22-ц/824/4212/2026

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року у складі судді Поповича О.В., у справі за позовом ОСОБА_1 до інтернет-видання «Obozrevatel» в особі власника - товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до інтернет-видання «Obozrevatel» в особі власника - товариства з обмеженою відповідальністю «Золота Середина» (далі - ТОВ «Золота Середина») про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 о 13 год 52 хв. керівник відділу Економіка ІНФОРМАЦІЯ_2 , українського інтернет-видання соціально-політичної спрямованості - ОСОБА_2 через мережу Інтернет на сайті інтернет-видання «Обозреватель», що належить ТОВ «Золота Середина», поширив інформацію щодо позивача під назвою «Прокурор з інвалідністю підняв собі пенсію до більше 80 тис. грн на місяць: ось як йому це вдалось» наступного змісту:

«Харківський прокурор на пенсії ОСОБА_3 підвищив свою пенсію з 34,4 тис. до 80,1 тис.грн. Пенсію він отримає по інвалідності у розмірі 90% зарплати прокурора. Довідку про інвалідність він отримав ще у 2019-му, вже перебуваючи на пенсії.

Як йдеться в матеріалах справи № 520/3003/25, з січня прокурору, як і всім спеціальним пенсіонерам, які не брали участь у захисті України в антитерористичної операції (далі - АТО) чи під час повномасштабної російської агресії, обмежили пенсію за допомогою спеціальних коефіцієнтів. Однак, прокурор звернувся в суд та таке обмеження скасував.

Рішення ухвалено 20 червня 2025-го Харківським окружним адміністративним судом. «Згідно з посвідченням від 24.12.2019 позивачеві встановлена друга група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС», - йдеться в матеріалах справи.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №39 від 02.12.2024 позивачеві довічно за рішенням суду призначено пенсію з інвалідності відповідно до Закону України Про прокуратуру у розмірі 80 124 грн.

Починаючи з січня 2025-го пенсія обмежена до 34 455,6 грн. Завдяки своїй інвалідності прокурор отримав право на підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни ІІ групи, яка складає 40 % прожиткового мінімуму для осіб, цільову допомогу інвалідам війни (хоча у війні участі не брав) та додаткову пенсію інвалідам - ліквідаторам ЧАЕС.

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати з 01.02.2025 пенсію у розмірі 80124,00 грн, відповідно до протоколу про перерахунок пенсії у розмірі 90%», - йдеться в матеріалах справи.»

Позивач зазначав, що аналогічного змісту недостовірну інформацію щодо нього відповідачем поширено також у соціальній мережі Інтернет - Facebook.

Позивач стверджував, що вказана вище публікація містить недостовірну інформацію щодо нього, чим принижує його честь та гідність і ділову репутацію, що потребує захисту у судовому порядку та стягнення моральної шкоди.

Також позивач указував на те, що в порушення вимог чинного законодавства керівник відділу Економіка ІНФОРМАЦІЯ_2 - ОСОБА_2 у вказаній вище публікації послався як на джерело отримання інформації, на таке: «Як йдеться в матеріалах справи № 520/3003/25», тобто останній нібито мав доступ до адміністративної справи.

30 червня 2025 року позивач звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просив провести перевірку за його зверненням, в ході якої відповісти на наступні питання:

- чи набрало законної сили станом на 28.06.2025 року Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі №520/3003/25 за його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії?

- ким із суддів, працівників чи керівництва Харківського окружного адміністративного суду - володільцем персональних даних, протиправно допущено передачу його персональних даних третій особі, тобто керівнику відділу Економіка ІНФОРМАЦІЯ_2 , українського Інтернет-видання соціально-політичної спрямованості - ОСОБА_4 без повідомлення позивача протягом десяти робочих днів, як суб`єкта персональних даних, що вимагають умови його згоди, як це передбачено статтею 21 Закону України «Про захист персональних даних»?

Також у зверненні позивач просив вирішити питання притягнення до відповідальності винних у порушенні вимог ст.21 Закону України «Про захист персональних даних» осіб та відшкодування спричиненої йому шкоди.

Позивач вказував, що листом заступника голови Харківського окружного адміністративного суду від 27 липня 2025 року № 05-21/25382/2025 не підтверджений факт доступу керівника відділу Економіки ІНФОРМАЦІЯ_2 , українського Інтернет - видання соціально-політичної спрямованості - Олександра Литвина до адміністративної справи № 520/3003/25, тобто за висновком позивача, посилання відповідача, як на джерело отримання інформації не є правдивим, а таким, що здійснене у формі розповсюдження недостовірної інформації щодо позивача.

До того ж позивач зауважив на тому, що у цій же публікації відповідач вказав наступне: «Довідку про інвалідність він отримав ще у 2019-му, вже перебуваючи на пенсії». Отже, на думку позивача, зміст в цій частині публікації також не є правдивим, а таким, що здійснений у формі розповсюдження відповідачем недостовірної інформації щодо нього.

Окрім наведеного, позивач зазначав, що у цій же публікації відповідач вказав наступне: «Завдяки своїй інвалідності прокурор отримав право на підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни ІІ групи, яка складає 40 % прожиткового мінімуму для осіб, цільову допомогу інвалідам війни (хоча у війні участі не брав) та додаткову пенсію інвалідам - ліквідаторам ЧАЕС». Позивач зауважував, що таким чином відповідач зазначає на нібито відсутність у позивача підстав для отримання права на підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни ІІ групи, яка складає 40% прожиткового мінімуму для осіб, цільову допомогу інвалідам війни (хоча у війні участі не брав), що є не правдивим, а розповсюдженням недостовірної інформації щодо позивача.

Позивач стверджував, що поширивши без його згоди його персональні дані, у яких неправдиво розповсюджено автором недостовірну інформацію щодо нього, як ліквідатора наслідків Чорнобильської катастрофи, яка визначена як катастрофа планетарного масштабу та особи з інвалідністю внаслідок війни 2-ї групи, що порочить честь, гідність та ділову репутацію, відповідач, який фактично висміяв позивача на декількох сайтах у соціальній мережі Інтернет, завдав позивачеві моральну шкоду в розмірі 1 000 000 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, позивач ОСОБА_1 просив:

- визнати недостовірною і такою, що принижує гідність, честь та його ділову репутацію, інформацію про те, що посилання відповідача, як на джерело отримання інформації, наступного змісту: «Як йдеться в матеріалах справи № 520/3003/25» та «Довідку про інвалідність він отримав ще у 2019-му, вже перебуваючи на пенсії», а також «Завдяки своїй інвалідності прокурор отримав право на підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни ІІ групи, яка складає 40 % прожиткового мінімуму для осіб, цільову допомогу інвалідам війни (хоча у війні участі не брав) та додаткову пенсію інвалідам - ліквідаторам ЧАЕС».

- зобов`язати відповідача видалити інформацію відносно позивача;

- зобов`язати відповідача усунути порушення, тобто спростувати інформацію щодо позивача, у той самий спосіб;

- стягнути з відповідача на користь позивача 1 000 000 грн 00 коп., як компенсацію моральної шкоди, спричиненої поширенням без його згоди його персональних даних, у яких неправдиво розповсюджено автором недостовірну інформацію щодо позивача, яка порочить честь, гідність та ділову репутацію.

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду мотивоване тим, що ОСОБА_1 не довів поширення Інтернет-виданням «Obozrevatel» в особі ТОВ «Золота Середина» щодо нього недостовірної (неповної чи перекрученої) інформації та, відповідно, порушення його особистих немайнових прав спірною публікацією. Суд установив, що оспорювані твердження сформульовані на підставі відкритих офіційних джерел, а саме, відомостей з порталу судової влади та Єдиного державного реєстру судових рішень (далі - ЄДРСР). Тому доводи ОСОБА_1 про протиправне отримання і поширення його персональних даних є безпідставними. За відсутності сукупності обставин, які утворюють юридичний склад правопорушення у сфері захисту честі, гідності та ділової репутації, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у тому числі щодо спростування інформації та стягнення моральної шкоди.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що посилання суду першої інстанції у оскаржуваному рішенні на те, що суд не знаходить підстав для висновку, що твердження відповідача «Як йдеться в матеріалах справи № 520/3003/25» не відповідає дійсності, натомість з відкритих джерел вбачається, що матеріали названої справи стосуються особи позивача, тоді як предметом розгляду такої справи є дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо відрахування пенсії позивачу нічим не обґрунтовано. Крім того, як зазначено у оскаржуваному рішенні твердження «Довідку про інвалідність він отримав ще у 2019-му, вже перебуваючи на пенсії», є також фактичним твердженням. Більше того, наявність такої довідки є встановленою у ході судового розгляду обставиною», але це не відповідає дійсності, тобто розповсюдження неправдивої інформації щодо позивача.

Також суд у оскаржуваному рішенні зазначив, що твердження «Завдяки своїй інвалідності прокурор отримав право на підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни ІІ групи, яка складає 40 % прожиткового мінімуму для осіб, цільову допомогу інвалідам війни (хоча у війні участі не брав) та додаткову пенсію інвалідам - ліквідаторам ЧАЕС» є фактичним твердженням, яке відповідач висловив із аналізу вищенаведених судових рішень у згаданих адміністративних справах за участю позивача не відповідає дійсності, бо така неправдива інформація відсутня у судових рішення.

Вказує, що відповідачем не доведено правдивість жодного факту, що викладені у його публікації щодо позивача, а суд першої інстанції на це уваги не звернув.

Зазначає, що чинне законодавство не містить методики чи способів обчислення моральної шкоди, та при оцінці розміру відшкодування моральної шкоди необхідно враховувати, що моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має точних критеріїв майнового виразу душевного болю та спокою особи, а будь-яка компенсація моральної школи не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.

Представник ТОВ «Золота середина» - адвокат Сич М.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін. Вказує, що відповідно до ст.34 Конституції України, ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Інтернет-видання «Obozrevatel» задля підтримки демократії та її інституалізації в суспільстві має право поширювати інформацію, не лише приємну чи милозвучну, а й таку, що може ображати, шокувати чи непокоїти. Зазначає, що оспорювана позивачем інформація позивачем стосується питань, що становлять суспільний інтерес, а оціночні судження не є предметом судового захисту, а поширення інформації, що вже була оприлюднена є участю преси у обговоренні проблем, які становлять громадський інтерес і за здійснення цього права ЗМІ не може бути покараним. Посилається на те, що поняття критики застосовується, зокрема, в ст.30 Закону України «Про інформацію» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин). Вказаний термін зазвичай використовується для визначення сукупності висловлених приватно або публічно оцінок негативних фактів дій (бездіяльності) посадових, службових осіб, установ, організацій, інших юридичних осіб. Отже, держава декларує право на критику та захист цього права. Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження не можуть бути підставою для покарання. Тому можна стверджувати, що законодавством і судовою практикою опосередковано визнана «непідсудність» оціночних суджень, які можуть бути висловлені і публічно.

Вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позову, справедливо надав оцінку кожному із висловлювань, які просив спростувати позивач, а також у їх взаємозв`язку в цілому, звернув увагу на критерії і фундаментальні вимоги, закладені у практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) та національному законодавстві (зокрема: щодо забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом честі й гідності осіб; щодо обов`язковості встановлення чи стосувалась інформація, яка є предметом розгляду, суспільно-важливих питань, що становлять громадський інтерес). Суд першої інстанції не обмежився лише формальним дослідженням спірних уривків із публікацій без врахування контексту всієї статті, а дослідив змістовно всі пов`язані її частини.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Установлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалене із додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційних скарг цих висновків не спростовують.

Згідно з приписами ст.ст.12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

У відповідності до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Обставини, які є загальновідомими, не потребують доказуванню в силу положень ч.3 ст.82 ЦПК України.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст.89 ЦПК України).

Так, судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи й не заперечується сторонами, що 28 червня 2025 року о 13:52 на сайті Інтернет-видання «Obozrevatel», яке належить ТОВ «Золота Середина», поширено публікацію під назвою «Прокурор з інвалідністю підняв собі пенсію до більше 80 тис. грн на місяць: ось як йому це вдалось» такого змісту:

«Харківський прокурор на пенсії ОСОБА_3 підвищив свою пенсію з 34,4 тис. до 80,1 тис. грн. Пенсію він отримає по інвалідності у розмірі 90% зарплати прокурора. Довідку про інвалідність він отримав ще у 2019-му, вже перебуваючи на пенсії.

Як йдеться в матеріалах справи № 520/3003/25, з січня прокурору, як і у всім спеціальним пенсіонерам, які не брали участь у захисті України в АТО чи під час повномасштабної російської агресії, обмежили пенсію за допомогою спеціальних коефіцієнтів. Однак прокурор звернувся в суд та таке обмеження скасував.

Рішення ухвалено 20 червня 2025-го Харківським окружним адміністративним судом. "Згідно з посвідченням від 24.12.2019 позивачеві встановлена друга група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби з ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС", - йдеться в матеріалах справи.

Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №39 від 02.12.2024 позивачеві довічно за рішенням суду призначено пенсію з інвалідності відповідно до Закону України Про прокуратуру у розмірі 80 124 грн.

Починаючи з січня 2025-го пенсія обмежена до 34 455,6 грн. Завдяки своїй інвалідності прокурор заявляв, що отримав право на підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни ІІ групи, яка складає 40 % прожиткового мінімуму для осіб, цільову допомогу інвалідам війни (хоча у війні участі не брав) та додаткову пенсію інвалідам - ліквідаторам ЧАЕС.

«Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати з 01.02.2025 пенсію у розмірі 80 124,00 грн, відповідно до протоколу про перерахунок пенсії у розмірі 90%», - йдеться в матеріалах справи.

Як обмежили пенсії

Перша постанова, яку Кабінет міністрів ухвалив у 2025-му, - про застосування коефіцієнтів на високі пенсії. Йдеться про виплати, розмір яких вищий за 10 прожиткових мінімумів (23,6 тис. грн). Постанова передбачає застосування таких коефіцієнтів:

до частини пенсії, що перевищує 10 прожиткових мінімумів (23 610 грн) та не перевищує 11 прожиткових мінімумів (25 971 грн), буде застосовуватись коефіцієнт 0,5;

до частини пенсії, що перевищує 11 ПМ (25 971 грн) та не перевищує 13 ПМ (30 693 грн), - 0,4;

до частини пенсії, що перевищує 13 ПМ (30 693 грн) та не перевищує 17 ПМ (40 137 грн), - 0,3;

до частини пенсії, що перевищує 17 ПМ (40 137 грн) та не перевищує 21 ПМ (49 581 грн), - 0,2;

до частини пенсії, що перевищує 21 ПМ (49 581 грн), - 0,1.

Однак ці обмеження почали масово скасовувати в судах.

» (а.с.65-67).

Установлено, що на час ухвалення оскаржуваного судового рішення вказана публікація доступна за веб-адресою в мережі Інтернет https://www.obozrevatel.com/ukr/ekonomika-glavnaya/fea/prokuror-z-invalidnistyu-pidnyav-sobi-pensiyu-do-bilshe-80-tis-grn-na-misyats-os-yak-jomu-tse-vdalos.htm.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 червня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Харківського окружного адміністративного суду із заявою, в якій просив провести перевірку за його зверненням, в ході якої відповісти на наступні питання:

- чи набрало законної сили станом на 28 червня 2025 року рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі № 520/3003/25 за його позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії ?

- ким із суддів, працівників чи керівництва Харківського окружного адміністративного суду - володільцем персональних даних, протиправно допущено передачу його персональних даних третій особі, тобто керівнику відділу Економіка ІНФОРМАЦІЯ_2 , українського Інтернет-видання соціально-політичної спрямованості - ОСОБА_4 без повідомлення позивача протягом десяти робочих днів, як суб`єкта персональних даних, що вимагають умови його згоди, як це передбачено статтею 21 Закону України «Про захист персональних даних»? (а.с. 17-18).

У цьому ж зверненні ОСОБА_1 просив вирішити питання про притягнення до відповідальності винних у порушенні вимог ст.21 Закону України «Про захист персональних даних» осіб та відшкодування спричиненої йому шкоди.

Листом від 27 липня 2025 року за № 05-21/25382/2025 заступник голови Харківського окружного адміністративного суду, з-поміж іншого, повідомив, що рішення суду від 20 червня 2025 року у справі № 520/3003/25 є таким, що не набрало законної сили; на офіційному веб-порталі ЄДРСР вище вказане судове рішення доступне до загального доступу з 23 червня 2025 року за посиланням https://reyestr.court.gov.ua/Review/128289025 (а.с.20).

За таких обставин ОСОБА_1 , вважаючи, що Інтернет-виданням «Obozrevatel» порушені його права з підстав, викладених у позовній заяві, звернувся до суду із даним позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Частиною 4 ст.10 ЦПК України і ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» закріплено, що на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ст.34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Згідно зі ст.68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей.

Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні ст.10 Конвенції, якою передбачено свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів.

Статтею 201 ЦК України передбачено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством.

За змістом ст.277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію, у такий же спосіб, у який вона була поширена.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі № 520/3003/25 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/128289025) адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного Управління Пенсійного Фонду України в Харківській області щодо виплати ОСОБА_1 пенсії у розмірі 34455,60 грн після застосування коефіцієнтів до суми перевищення згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану». Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області нарахувати ОСОБА_1 з 01 лютого 2025 року пенсію у розмірі 80124,00 грн, відповідно до протоколу про перерахунок пенсії у розмірі 90% від суми місячної заробітної плати, без застосування коефіцієнтів до суми перевищення згідно з Постановою Кабінету Міністрів України від 03 січня 2025 року № 1 «Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану», та виплатити пенсію з урахуванням вже виплаченої суми. В задоволенні іншої частини позовних вимог судом відмовлено (а.с. 96-105).

У цьому рішенні суду від 20 червня 2025 року вказано, що згідно з посвідченням від 24 грудня 2019 року позивачу встановлена друга група інвалідності внаслідок захворювання, пов`язаного із виконанням обов`язків військової служби по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №39 від 02 грудня 2024 року позивачу довічно за рішенням суду призначена пенсія по інвалідності відповідно до Закону України «Про прокуратуру» у розмірі 80 124 грн 00 коп.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 24 липня 2023 року у справі № 520/13929/23 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/112379604) адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного у правління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо обмеження суми пенсії ОСОБА_1 у 2023 році шляхом фіксації її розміру 57 099,79 грн. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Харківській області здійснити перерахунок і виплату пенсії ОСОБА_1 з 01 січня 2023 року, враховуючи підвищення особам з інвалідністю внаслідок війни II групи з врахуванням зростання прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, передбаченого Законом України «Про державний бюджет України на 2023 рік», з урахуванням виплачених сум. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 31 січня 2020 року у справі № 520/14348/19 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87291448) адміністративний позов ОСОБА_1 до Головного Управління Пенсійного фонду України в Харківській області про скасування рішення, визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, задоволено. Визнано протиправним та скасовано Рішення відділу з питань виплати пенсій №8 управління з питань виплати пенсій Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області №39 від 17 грудня 2019 року щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку пенсії. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Харківській області здійснити з 01 жовтня 2017 року перерахунок та виплату призначеної пенсії ОСОБА_1 за вислугу років, відповідно до ст.50-1 Закону України «Про прокуратуру» від 05 листопада 1991 року №1789-ХІІ (в редакції станом на час призначення пенсії) з розрахунку 90 відсотків суми заробітної плати, на яку нараховується єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, яка визначена у висновку судової економічної експертизи Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені заслуженого професора М.С.Бокаріуса №24152 від 05 грудня 2019 року та складає 62 180 грн 66 коп., без обмежень її максимального розміру, з урахуванням раніше проведених виплат.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.

Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Згідно із ст.32 Конституції України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

Кожний громадянин має право знайомитися в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, установах і організаціях з відомостями про себе, які не є державною або іншою захищеною законом таємницею.

Кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

Відповідно до ст.10 Конвенції кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Ця стаття не перешкоджає державам вимагати ліцензування діяльності радіомовних, телевізійних або кінематографічних підприємств.

Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду.

Згідно зі ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя.

Так, у Рішенні від 20 січня 2012 року № 2-рп/2012 (справа № 1-9/2012) Конституційний Суд України вирішив, що в аспекті конституційного подання положення частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України слід розуміти так:

- інформацією про особисте та сімейне життя особи є будь-які відомості та/або дані про відносини немайнового та майнового характеру, обставини, події, стосунки тощо, пов`язані з особою та членами її сім`ї, за винятком передбаченої законами інформації, що стосується здійснення особою, яка займає посаду, пов`язану з виконанням функцій держави або органів місцевого самоврядування, посадових або службових повноважень. Така інформація про особу є конфіденційною;

- збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами є втручанням в її особисте та сімейне життя. Таке втручання допускається винятково у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини.

У пункті 4 мотивувальної частини зазначеного Рішення Конституційний Суд України зазначив, що: «Згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302). Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону України «Про доступ до публічної інформації» забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити. Разом з тим відповідно до частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Таке конституційне обмеження прав особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з положеннями пункту 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1948 року, в яких зазначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Таким чином, Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (абзац другий статті 5 Закону України «Про інформацію»), у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя, встановлене частиною першою статті 32 Основного Закону України.

У цій справі, надаючи оцінку аргументам позивача щодо поширення без його згоди його персональних даних, судом першої інстанції правильно враховано, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про інформацію» кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів.

Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.

За змістом ст.11 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судові рішення, судові засідання та інформація щодо справ, які розглядаються судом, є відкритими, крім випадків, установлених законом. Ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа має право на вільний доступ до судового рішення в порядку, встановленому законом.

Інформація про суд, який розглядає справу, сторони спору та предмет позову, дату надходження позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги, заяви про перегляд судового рішення, стадії розгляду справи, місце, дату і час судового засідання, рух справи з одного суду до іншого є відкритою та має бути невідкладно оприлюдненою на офіційному веб-порталі судової влади України, крім випадків, установлених законом.

Згідно зі ст.2 Закону України «Про доступ до судових рішень» рішення суду проголошується прилюдно, крім випадків, коли розгляд справи проводився у закритому судовому засіданні. Кожен має право на доступ до судових рішень у порядку, визначеному цим Законом. Судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного дня після їх виготовлення і підписання, крім ухвал про арешт майна та тимчасовий доступ до речей та документів у кримінальних провадженнях, ухвал господарського суду про надання дозволу органам Антимонопольного комітету України на проведення перевірки суб`єктів господарювання, об`єднань, органів влади, органів місцевого самоврядування, органів адміністративно-господарського управління та контролю та/або вчинення передбачених законодавством про захист економічної конкуренції процесуальних дій у вигляді проведення огляду, накладення арешту, опломбовування (опечатування), вилучення, які підлягають оприлюдненню не раніше дня їх звернення до виконання. Судові рішення також можуть публікуватися в друкованих виданнях із додержанням вимог цього Закону.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, можуть офіційно опубліковуватися у друкованих виданнях. Судові рішення вважаються офіційно опублікованими за умови посвідчення органом, який забезпечує ведення Реєстру, відповідності судових рішень оригіналам або електронним копіям судових рішень, внесених до Реєстру. Судові рішення можуть офіційно опубліковуватися в скороченому обсязі, якщо це виправдано метою видання. Офіційне опублікування судових рішень повинно відповідати вимогам, встановленим статтею 7 цього Закону.

Статтею 6 цього ж Закону обумовлено, що кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у медіа, створення електронних баз даних судових рішень. Будь-яке редагування тексту судового рішення не повинно спотворювати його зміст. Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

Наведеним положенням кореспондують приписи ч.2 ст.10-1 Закону України «Про доступ до публічної інформації», відповідно до яких публічна інформація у формі відкритих даних є дозволеною для її подальшого вільного використання та поширення. Будь-яка особа може вільно копіювати, публікувати, поширювати, використовувати, у тому числі в комерційних цілях, у поєднанні з іншою інформацією або шляхом включення до складу власного продукту, публічну інформацію у формі відкритих даних з обов`язковим посиланням на джерело отримання такої інформації.

Статтею 7 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачений вичерпний перелік відомостей про особу, що не можуть бути розголошені в текстах судових рішень, відкритих для загального доступу.

При цьому процесуальні закони (Господарський процесуальний кодекс України, Кодекс адміністративного судочинства України, Кодекс України про адміністративні правопорушення, Кримінальний процесуальний кодекс України, Цивільний процесуальний кодекс України) регламентують спеціальний порядок доступу (ознайомлення) учасників відповідних процесів до інформації, створеної (одержаної) у ході (досудового) судового провадження.

Зокрема, відповідно до ч.ч.1-3 ст.11 Кодекс адміністративного судочинства України ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом.

Особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, які подали апеляційну чи касаційну скаргу на відповідне рішення, мають право ознайомлюватися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії з документів, долучених до справи, одержувати копії судових рішень в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Інформація щодо суду, який розглядає справу, учасників справи та предмета позову, дати надходження позовної заяви (скарги) або будь-якої іншої заяви або клопотання у справі, у тому числі особи, яка подала таку заяву, вжитих заходів забезпечення позову та (або) доказів, стадії розгляду справи, місця, дати і часу судового засідання, руху справи з одного суду до іншого, є відкритою та підлягає невідкладному оприлюдненню на офіційному веб-порталі судової влади України в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).

Отже, будь-яка особа може отримати інформацію щодо учасників судової справи та предмета позову на офіційному веб-порталі судової влади https://court.gov.ua/.

З огляду на викладене, інформація про учасників адміністративної справи є відкритою, підлягає обов`язковому оприлюдненню та є загальнодоступною. При цьому кожен має право повністю або частково відтворювати судові рішення, що проголошені судом прилюдно, у будь-який спосіб, у тому числі через оприлюднення в друкованих виданнях, у медіа, створення електронних баз даних судових рішень.

Установлено, що знеособлені копії рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 червня 2025 року у справі № 520/3003/25, від 24 липня 2023 року у справі № 520/13929/23 та від 31 січня 2020 року у справі № 520/14348/19, перебувають і вільному публічному доступі у відповідності до положень ч.ч. 1-3 ст.4 Закону України «Про доступ до судових рішень».

Гіперпосилання https://reyestr.court.gov.ua/Review/128289025, https://reyestr.court.gov.ua/Review/112379604) та https://reyestr.court.gov.ua/Review/87291448 є активними та валідними.

З наведених підстав колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідач використав і оприлюднив відомості, розміщені у відкритому доступі на офіційних веб-ресурсах системи правосуддя. Зокрема, на веб-порталі «Судова влада України» у відкритому доступі відображаються ім`я або найменування учасника справи, номер(и) справ, суд, предмет спору та інші ідентифікуючі дані, за якими можливо однозначно ідентифікувати особу та встановити зв`язок із конкретними судовими провадженнями.

За таких обставини суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що наведені у публікації відомості могли бути отримані з таких відкритих джерел у законний спосіб.

Відтак доводи позивача про протиправне отримання та поширення його персональних даних, обґрунтовано визнані судом першої інстанції безпідставними.

За змістом ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством.

Главою 22 ЦК України визначено перелік особистих немайнових прав фізичної особи, серед яких і право на повагу до гідності та честі (стаття 297 ЦК України) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299 ЦК України).

Статтею 277 ЦК України передбачено, зокрема, що фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена.

При цьому аналіз ст. 5 ЦК України свідчить, що зазвичай чинність актів цивільного законодавства не обмежена певним строком, якщо в них не передбачено іншого. Тобто акт цивільного законодавства є чинним до його скасування у встановленому порядку. Про скасування акту цивільного законодавства чи цивільно-правової норми може бути прямо вказано в новому акті цивільного законодавства.

Так, у ч.3 ст.277 ЦК України (у редакції, чинній станом на 28 березня 2014 року) передбачалося, що «негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного».

Однак Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України у зв`язку з прийняттям Закону України «Про інформацію» та Закону України «Про доступ до публічної інформації» № 1170-VII від 27 березня 2014 року, що набрав чинності 19 квітня 2014 року, ч.3 ст.277 ЦК України виключено.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду від 17 липня 2019 року у справі № 757/49189/16-ц зазначено, що: «у зв`язку із внесенням з 27 березня 2014 року змін до Цивільного кодексу України, зокрема, статті 277, принцип презумпції добропорядності (частина третя статті 277 ЦК України) було виключено, а тому доказування позивачем обґрунтованості свого позову, а саме - недостовірності, неточності поширеної відповідачем інформації, має відбуватися у загальному порядку».

Отже, чинне законодавство з 19 квітня 2014 року не містить презумпції добропорядності і відсутні підстави для застосування такої конструкції при вирішенні спорів про спростування недостовірної інформації (див. постанову Верховного Суду від 28 вересня 2022 року в справі № 369/11909/20 (провадження № 61-5212св22), постанову Верховного Суду від 14 листопада 2023 року в справі № 910/8562/22, постанову Верховного Суду від 06 серпня 2024 року в справі № 922/2993/21 та постанову Верховного Суду від 05 лютого 2025 року в справі № 752/30879/21).

Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

При розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин:

а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб;

б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача;

в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, що не відповідає дійсності;

г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Своєю чергою, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Так, у постанові Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 753/13197/18 зазначено, що: недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Відповідно до ч.1 ст.30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Негативною потрібно вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Частиною другою вказаної статті Закону визначено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості.

Кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві (стаття 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ вираження поглядів є однією з важливих засад демократичного суспільства та однією з базових умов прогресу суспільства в цілому та самореалізації кожної окремої особи.

Відповідно до п.2 ст.10 Конвенції вона стосується не тільки «інформації» чи «ідей», які сприймаються зі схваленням чи розглядаються як необразливі або нейтральні, але й тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Саме такими є вимоги плюралізму, толерантності та широти поглядів, без яких немає «демократичного суспільства» (KARPYUK AND OTHERS v. UKRAINE, № 30582/04, 32152/04, § 188, ЄСПЛ, 06 жовтня 2015 року).

Преса відіграє істотну роль у демократичному суспільстві. І хоча вона не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації, прав інших осіб і необхідності запобігання розголошенню конфіденційної інформації, тим не менш, її обов`язком є передавати у спосіб, сумісний із її обов`язками та відповідальністю, інформацію та ідеї з усіх питань суспільного інтересу, включно з тими, що стосуються правосуддя. Не тільки на неї покладається завдання передавати таку інформацію та ідеї; громадськість також має право їх отримувати. Стаття 10 захищає не лише суть висвітлених ідей та інформації, але також і форму, в якій вони надаються. Журналістська свобода також включає можливість перебільшень або навіть провокацій.

Пункт 2 ст.10 Конвенції майже не надає можливостей для обмеження свободи вираження поглядів, коли йдеться про виступи політиків або про питання, які становлять суспільний інтерес.

У даній справі, на думку позивача ОСОБА_1 , є недостовірною інформація, розповсюджена відповідачем про відсутність у нього підстав для отримання права на підвищення пенсії.

Водночас із змісту спірної публікації вбачається твердження відповідача такого змісту: «Як йдеться в матеріалах справи № 520/3003/25», «Довідку про інвалідність він отримав ще у 2019-му, вже перебуваючи на пенсії», а також «Завдяки своїй інвалідності прокурор отримав право на підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни ІІ групи, яка складає 40 % прожиткового мінімуму для осіб, цільову допомогу інвалідам війни (хоча у війні участі не брав) та додаткову пенсію інвалідам - ліквідаторам ЧАЕС».

Вирішуючи питання про визнання поширеної відповідачем інформації недостовірною, суд має визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати таким, що не відповідає дійсності твердження відповідача:

«Як йдеться в матеріалах справи № 520/3003/25», оскільки з відкритих офіційних джерел убачається, що зазначена справа стосується позивача, а предметом її розгляду є дії Головного управління Пенсійного фонду України в Харківській області щодо обмеження (відрахування) пенсії позивачу;

«Довідку про інвалідність він отримав ще у 2019-му, вже перебуваючи на пенсії», апеляційний суд вважає правильним висновок суду першої інстанції, що таке висловлювання є фактичним твердженням, при цьому наявність відповідної довідки встановлена у ході судового розгляду як підтверджена обставина, а відтак підстав для визнання цієї інформації недостовірною суд не вбачає;

«Завдяки своїй інвалідності прокурор отримав право на підвищення інвалідам армії, прирівняних до інвалідів війни ІІ групи, яка складає 40 % прожиткового мінімуму для осіб, цільову допомогу інвалідам війни (хоча у війні участі не брав) та додаткову пенсію інвалідам - ліквідаторам ЧАЕС», колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що наведене є фактичним твердженням, сформульованим відповідачем за результатами аналізу судових рішень у відповідних адміністративних справах за участю позивача, у зв`язку з чим підстав для висновку про недостовірність зазначеної інформації не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суду першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових та фактичних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до інтернет-видання «Obozrevatel» в особі власника - ТОВ «Золота Середина» про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди, оскільки ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факту поширення щодо нього саме недостовірної інформації, яка б не відповідала дійсності та порушувала його честь, гідність чи ділову репутацію, тоді як оспорювані відомості були сформовані на підставі інформації, розміщеної у відкритих офіційних джерелах судової влади та ЄДРСР і могли бути отримані відповідачем у законний спосіб, у зв`язку з чим відсутня сукупність умов, необхідних для покладення цивільно-правової відповідальності на ТОВ «Золота Середина».

Колегія суддів враховує, що доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Апеляційний також приймає до уваги, що як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Таким чином, суд першої інстанції виконав вимоги ст.263 ЦПК України щодо законності та обґрунтованості рішення суду, повно і всебічно дослідив та оцінив докази, правильно встановив обставини у справі та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законними і обґрунтованими, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 11 лютого 2026 року.

Головуючий

Судді: