ОСНОВ`ЯНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА
№ провадження 2/646/1160/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02.02.26 місто Харків

Основ`янський районний суд міста Харкова у складі

головуючої судді Іщенко О. В.,

секретар судового засідання Жадан А. О.,

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні Основ`янського районного суду міста Харкова цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту укладання одним із подружжя за час шлюбу договору міни квартири в інтересах сім`ї та визнання цього майна об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

ВСТАНОВИВ:

Стислий виклад позицій позивача та відповідача; заяви, клопотання учасників справи, інші процесуальні дії у справі

До Червонозаводського районного суду м. Харкова надійшли матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 з такими вимогами: встановити факт укладання ОСОБА_3 за час шлюбу з ОСОБА_1 договору міни від 28 серпня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда О. Д. № 1319, за яким набуто майно квартиру АДРЕСА_1 ; визнати набуте майно на підставі договору міни від 28 серпня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда О. Д. № 1319, квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 .

Позовна заява обгрунтована тим, що в період часу з 05 травня 1989 року по 16 червня 2008 року позивачка перебувала з ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі.

Відповідачка ОСОБА_2 є рідною сестрою та єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

28 серпня 1995 року ОСОБА_3 , перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 в інтересах сім`ї уклав договір міни, за яким у приватну власність перейшла квартира АДРЕСА_1 .

14 березня 2008 року у КП «Харківське МіськБТІ» право власності вказане вище майно було зареєстровано за ОСОБА_3 .

З моменту набуття вказаної квартири подружжя проживало в ній спільно, але місце проживання було зареєстровано відповідно до відміток в паспортах у ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3, а у ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2.

У 2008 році стосунки між подружжям погіршились і ОСОБА_3 з метою реалізації вказаної вище квартири звернувся до КП «Харківське МіськБТІ» із замовленням на виготовлення технічного паспорту та витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно для відчуження квартири АДРЕСА_1 .

КП «Харківське МіськБТІ» надало ОСОБА_3 відповідь про можливість виконати його замовлення після отримання згоди його дружини ОСОБА_1 на відчуження спірної квартири, яка набута під час перебування ними у шлюбі і є об`єктом спільної сумісної власності.

ОСОБА_4 через свого представника звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовною заявою до КП «Харківське МіськБТІ», в якій просив суд після доповнення позовних вимог визнати відмову позивача щодо видачі ОСОБА_3 технічного паспорту та витягу з реєстру прав власності (для відчуження) на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , незаконною та зобов`язати відповідача видати ОСОБА_3 технічних паспорт та витяг з державного реєстру прав власності на нерухоме майно для відчуження квартири за вказаною адресою та стягнути з відповідача КП «Харківське міськБТІ» моральну шкоду у розмірі 5 000,00 гривень.

Харківським окружним адміністративним судом було відмовлено ОСОБА_3 у задоволенні позовних вимог на підставі фактично встановлених обставин, що на момент укладення договору міни станом на 28 серпня 1995 року, за яким було набуто майно - квартира АДРЕСА_1 , він перебував з ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, отже, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя.

12 серпня 2014 року ОСОБА_3 за відсутності позивачки ОСОБА_1 уклав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яким продав вказану квартиру своїй рідній сестрі ОСОБА_2 .

Позивачка не була повідомлена про цей правочин та проживала у спільній сумісній власності подружжя - у вказаній вище квартирі до 04 березня 2022 року, до того моменту, як була терміново евакуйована на лікування за кордон в Чехію.

26 березня 2023 року позивачка повернулась в Україну після лікування, дізнавшись про смерть ІНФОРМАЦІЯ_1 її колишнього чоловіка ОСОБА_3 , була позбавлена можливості зайти в свою квартиру АДРЕСА_1 , тому що ОСОБА_2 були замінені замки.

ОСОБА_1 зазначає, що встановлення факту набуття подружжям за час шлюбу 28 серпня 1995 року майна - квартири АДРЕСА_1 надасть їй можливість реалізувати свої права щодо цього майна, зокрема, юридично забезпечити можливість мати у своєму безпосередньому фізичному та юридичному віданні цей об`єкт спільної сумісної власності.

Ураховуючи викладене вище, ОСОБА_1 просила суд встановити факт укладення ОСОБА_3 за час шлюбу з нею договору міни від 28 серпня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда О. Д. р. № 1319, за яким набуто майно - квартиру АДРЕСА_1 ; визнати набуте майно на підставі договору міни від 28 серпня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда О. Д. р. № 1319, квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - її та ОСОБА_3 .

Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні у підготовчому провадженні.

До канцелярії суду від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву.

Відзив обгрунтовано тим, що позивачка за адресою: АДРЕСА_1 не проживає.

Нерухоме майно, яке знаходиться за вказаною вище адресою, перебуває у власності іншої особи на підставі договору купівлі-продажу від 30 березня 2024 року.

Вимоги позивачки вже були предметом розгляду в усіх судах України, за результатами розгляду були ухвалені рішення, які набрали законної сили та не мають зворотньої дії.

Квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на переконання відповідачки, не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідачка наголошує, що не має відношення до квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , оскільки на підставі договору купівлі-продажу вказане майно було продане іншій особі.

Ураховуючи викладене вище, ОСОБА_2 просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви.

Також, до канцелярії суду від відповідачки надійшли додаткові пояснення, у яких остання зазначила, що позивачка зверталась до суду із позовною заявою про визнання за нею права власності на квартири, а також на своїх дітей, рішенням суду у задоволенні позовних вимог було відмовлено, оскільки ОСОБА_3 , як власник приватного житла мав право розпоряджатись своїм майном на власний розсуд. Квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , була ним приватизована, а, отже, є його приватною власністю.

Від позивачки ОСОБА_1 до канцелярії суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву, у якій зазначено, що постановою Харківського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2008 року у справі № 2а-4937/08 за позовом ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_3 до КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» було відмовлено у задоволенні позову, оскільки на момент укладення договору міни станом на 28 серпня 1995 року, за яким набуте майно - квартира АДРЕСА_1 , він перебував з позивачкою у зареєстрованому шлюбі, а тому, майно нажите подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя.

Ураховуючи викладене вище, позивачка просила суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі.

Ухвалою Основ`янського районного суду міста Харкова від 27 травня 2025 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Відповідачка у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивачка у судове засідання не з`явилась. До канцелярії суду надала заяву, у якій просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову тощо) не вчинялось.

Обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини справи; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування

Згідно із свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_1 , виданим 05 травня 1989 року, між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 05 травня 1989 року було укладено шлюб.

Із змісту свідоцтва про право власності на житло, виданого 10 грудня 1993 року Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду, встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 , приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

28 серпня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 було укладено договір міни, посвідчений 28 серпня 1995 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєдою Д. О.

Як убачається із змісту пунктів 1, 2 вказаного вище договору, «Я, ОСОБА_3 , меняю принадлежащую мне на праве частной собственности квартиру АДРЕСА_4 (двести дробь два), которая состоит из одной жилой комнаты, жилой площадью 16.9 кв.м, общей площадью 29,4 кв. м, полезной площадью 29,4 кв. м, на принадлежащую мне, ОСОБА_7 , на праве частной собственности квартиру АДРЕСА_1 , которая состоит из двух жилых комнат, жилой площадью 36,0 кв. м, общей площадью 56,2 кв. м, полезной площадью 55,3 кв. м.

Квартира АДРЕСА_4 принадлежит мне, ОСОБА_3 , на основании свидетельства о праве собственности на жилье, выданного Харьковским городским центром приватизации госудорственного жилищного фонда 10 декабря 1993 года за реестровым № 8-93-38523 и зарегистрированнного в Харьковском городском бюро технической инвентаризации 16 декабря 1993 года за реестровым № ІІ-8-3459».

Згідно із витягом № 18088840 від 14 березня 2008 року право приватної власності ОСОБА_3 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстроване 14 березня 2008 року КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» на підставі дубліката договору міни / р. № 1319/ 28.08.1995 / ОСОБА_8 приватним нотаріусом ХМНО, р. № 3.

16 грудня 2008 року було розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії НОМЕР_2 , виданим 16 грудня 2008 року Червонозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції.

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2012 року у справі № 2-74/11 у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_6 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О. Д., про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на квартиру, вселення, визнання договору міни договором міни з доплатою відмовлено.

Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 30 липня 2012 року рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2012 року залишено без змін.

З договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12 серпня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л. В., встановлено, що ОСОБА_3 продав та передав, а ОСОБА_2 купила та прийняла у особисту приватну власність належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Вказана квартира належить ОСОБА_3 на праві особистої приватної власності на підставі дублікату договору міни, виданого 03 березня 2008 року Бєсєда О. Д., приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу за реєстровим № 3, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів, згідно витягу № 5538587 від 03 березня 2008 року, номер правочину: 2732797, зареєстрованого 14 березня 2008 року в Комунальному підприємстві «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно 18088840, реєстраційний номер: 22488390, номер запису: П-9-697 в книзі: 1. Договір міни посвідчено 28 серпня 1995 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О. Д., за реєстровим № 1319.

ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 27 грудня 2022 року Новобаварським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Харкові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків).

30 березня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 було укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Згідно із частиною першою статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються учасниками цивільної справи.

Відповідно до статті 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Згідно із положеннями статті 77 Цивільного процесуального коденсу України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною другою статті 95 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Стосовно позовної вимоги про встановлення факту укладання ОСОБА_3 за час шлюбу з ОСОБА_1 договору міни від 28 серпня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда О. Д. № 1319, за яким набуто майно квартиру АДРЕСА_1 суд зазначає таке.

Відповідно до частин першої та другої статті 315 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи про встановлення факту:

1) родинних відносин між фізичними особами;

2) перебування фізичної особи на утриманні;

3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню;

4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення;

5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу;

6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті;

7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження;

8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті;

9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Факт того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 05 травня 1989 року по 16 червня 2008 року та укладення ОСОБА_3 договору міни від 28 серпня 1995 року, за яким набуто майно квартиру АДРЕСА_1 , у цей період, є очевидним, таким, що напряму убачається з правовстановлюючих документів, отже, таким, що не потребує окремого встановлення у судовому порядку. Тому, зазначена позовна вимога не підлягає задоволенню.

Стосовно позовної вимоги про визнання набутого майна на підставі договору міни від 28 серпня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда О. Д. № 1319, квартиру АДРЕСА_1 , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 суд зазначає, що із змісту позовної заяви та наведеного позивачкою обґрунтування убачається, що така вимога, є матеріально-правовою, має виключно сімейно-правовий характер та ґрунтується на твердженні позивачки про набуття спірного майна під час її перебування у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 .

Суд зазначає, що визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя не породжує, не змінює і не припиняє прав третіх осіб, а лише визначає правовий режим майна у взаємовідносинах між подружжям. Отже, вирішення цієї вимоги не пов`язане з оцінкою дій осіб, які не перебували у шлюбі, та не потребує дослідження підстав набуття чи втрати ними права власності.

У зв`язку з цим обставини, пов`язані з подальшим відчуженням спірної квартири, укладенням договорів купівлі-продажу після розірвання шлюбу, смертю одного з подружжя або участю ОСОБА_2 у цивільному обороті спірного майна, не входять до предмета доказування у цій справі та не впливають на вирішення заявленої позовної вимоги по суті.

Отже, оскільки спір у даній справі стосується виключно визначення правового режиму спірної квартири як об`єкта спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , відповідачка не має процесуального відношення до заявленої вимоги про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя.

Окрім того, за життя ОСОБА_3 позивачка не зверталася до нього з вимогами про визнання спірної квартири об`єктом спільної сумісної власності, що свідчить про відсутність спору між подружжям у відповідний період.

З матеріалів справи встановлено, що шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , було розірвано 16 грудня 2008 року.

Відповідно до статті 72 Сімейного кодексу України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано.

До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

З матеріалів справи убачається, що після розірвання шлюбу 16 грудня 2008 року ОСОБА_1 була обізнана або повинна була бути обізнана з правовим режимом спірної квартири, зокрема з реєстрацією права власності за ОСОБА_3 , а також із його діями, спрямованими на розпорядження зазначеним майном.

Водночас із відповідним позовом позивачка звернулась після спливу трирічного строку, установленого статтею 72 Сімейного кодексу України.

Суд зазначає, що відповідачка ОСОБА_2 неодноразово зазначала суду про необхідність застосування строків позовної давності.

Відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми Сімейного кодексу України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися Кодексом про шлюб та сім`ю України, який був чинним на час укладення 28 серпня 1995 року ОСОБА_3 договору міни.

Відповідно до статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до частини другої статті 12 Закону України «Про власність», що діяв на момент укладення договору міни , громадянин набуває права власності на доходи від участі в

суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької

діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні

товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або

укладення інших угод, не заборонених законом.

Згідно із частинами першою та четвертою Закону України «Про власність» об`єктами права приватної власності є жилі будинки,

квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки,

предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба,

земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби

виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові

кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і

виробничого призначення.

Законодавчими актами України може бути встановлено

спеціальний порядок набуття права власності громадянами на окремі

види майна, а також види майна, що не може перебувати у власності

громадян.

Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1993 року власником квартири, яка розташована по АДРЕСА_4 , є ОСОБА_3 ; квартира приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється

уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною

адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними

підприємствами, організаціями, установами, у повному

господарському віданні або оперативному управлінні яких

знаходиться державний житловий фонд.

Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в

спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх

повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі

(будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається

право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника

квартири (будинку).

Як зазначено у статті 12 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», у редакції на час виникнення права власності, власник приватизованого житла має право розпорядитися квартирою (будинком) на свій розсуд: продати, подарувати, заповісти, здати в оренду, обміняти, закласти, укладати інші угоди, не заборонені законом. Порядок здійснення цих прав власником житла регулюється цивільним законодавством України.

Відповідно до договору міни ОСОБА_3 поміняв належну йому на праві приватної власності однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 29,4 кв. м, на належну на праві власності ОСОБА_6 двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 56,2 кв. м.

За змістом статті 241 Цивільного кодексу Української РСР за договором міни між сторонами провадиться обмін одного майна на інше. Кожний з тих, хто бере участь у міні, вважається продавцем того майна, яке він дає в обмін, і покупцем майна, яке він одержує. Договір міни, в якомуоднією або обома сторонами є державні організації, може бути укладений лише у випадках, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до статті 242 Цивільного кодексу Української РСР до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає з змісту відносин сторін.

Тобто, ОСОБА_3 за договором міни від 28 серпня 1995 року набув квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , за рахунок належного йому на праві власності майна, тому, вказана квартира є його особистою власністю.

Позивачка та її члени родини вже звертались до суду із позовом, зокрема, про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на частини квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 11 квітня 2012 року у справі № 2-74/11, яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_12 до ОСОБА_3 , треті особи ОСОБА_6 , приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Бєсєда О. Д., про поділ спільного майна подружжя, визнання права власності на квартиру, вселення, визнання договору міни договором міни з доплатою було відмовлено.

Окрім того, як встановлено із заповіту, посвідченого 20 липня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті заповів ОСОБА_2 належну йому на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 та предмети домашньої обстановки та вжитку, що знаходяться у вищевказаній квартирі.

У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 12 серпня 2014 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Железняк Л. В., ОСОБА_3 продав та передав, а ОСОБА_2 купила та прийняла у особисту приватну власність належну ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

У подальшому 30 березня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_11 було укладено договір купівлі-продажу квартири, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

Тобто, станом на дату звернення позивачки до суду із позовом квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 , перебуває у власності третьої сторонньої особи.

Як виснує Верховний Суд у постанові від 21.02.2024 у справі № 175/1481/15-ц, провадження № 61-19687св18, порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному Цивільним процесуальним кодексом України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Оскільки участь ОСОБА_2 у справі не впливає на визначення права спірної квартири як об`єкта спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вона не є належним відповідачем у цій справі.

За таких обставин суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими, не підтверджені належними правовими підставами та не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Керуючись статтями 2, 76, 89, 141, 259, 263-265, 352, 354 та 355 Цивільного процесуального кодексу України, -

УХВАЛИВ:

У позовній вимозі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту укладання ОСОБА_3 за час шлюбу з ОСОБА_1 договору міни від 28 серпня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда О. Д. р. № 1319, за яким було набуто майно квартиру АДРЕСА_1 - відмовити.

У позовній вимозі ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання набутого майна на підставі договору міни від 28 серпня 1995 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда О. Д. р. № 1319, квартиру АДРЕСА_1 об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_1 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення суду.

Учасник справи, якому повне рішення не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Повний текст рішення складено 10 лютого 2026 року.

Учасники справи:

Позивачка: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_1 ;

Відповідачка: ОСОБА_2 , РНОКПП: НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_7 ; номер телефона: НОМЕР_6 .

Суддя О. В. Іщенко