ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 525/751/24 Номер провадження 22-ц/814/758/26Головуючий у 1-й інстанції Прасол Я. В. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Обідіної О. І., Пилипчук Л. І.

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Акрітова Павла Костянтиновича

на рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2025 року, ухвалене в селищі Велика Багачка під головуванням судді Прасол Я. В.. дата складення повного рішення суду - 25 серпня 2025 року

у цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року представник ТОВ «Коллект Центр» звернувся до суду з вказаним позовом до ОСОБА_1 , в якому просив про стягнення з відповідача заборгованості за договором про споживчий кредит № 101475359 від 30.06.2021 у розмірі 113 514 грн, а також 3 028 грн понесених судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 25 000 грн.

Позовна заява мотивована тим, що 30.06.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 був укладений договір про споживчий кредит № 101475359, за умовами якого кредитодавець зобов`язався надати позичальнику грошові кошти у розмірі 20 000 грн на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредитні кошти та сплатити проценти за користування кредитом та комісію за надання кредиту.

Проте відповідач не виконує свої зобов`язання за договором, грошові кошти не повернув, проценти за користування коштами не сплачує.

30.11.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений договір факторингу № 30-11-65, відповідно до якого ТОВ «Мілоан» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права вимоги за кредитними договорами до позичальників, у тому числі за договором № 101475359, укладеним між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1

10.03.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило ТОВ «Коллект Центр» право вимоги за кредитними договорами до позичальників, відповідно до договору № 10-03/2023/01 від 10.03.2023, у тому числі за договором № 101475359, що укладений між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 .

Таким чином, ТОВ «Коллект Центр» набуло право вимоги до відповідача.

Загальний розмір заборгованості, що підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_1 за договором № 101475359 станом на 10.05.2024 становить 160 650,79 грн, з яких: 18 818 грн - заборгованість за тілом кредиту; 139 832,79 грн - заборгованість за процентами та 2 000 грн - заборгованість за комісією.

Рішенням Великобагачанського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2025 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» заборгованість за договором про споживчий кредит № 101475359 від 30.06.2021 у розмірі 79 733, 38 грн.

В порядку розподілу судових витрат стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Коллект Центр» 2 126, 87 грн витрат по сплаті судового збору та 3 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивовано неналежним виконанням позичальником зобов`язань за договором, що є підставою для стягнення заборгованості у судовому порядку.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Акрітов П. К. подав апеляційну скаргу та, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині задоволення позовних вимог скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що після виконання дій на отримання кредиту відповідач не отримав грошові кошти на свій рахунок, які були предметом договору позики № 101475359, оскільки платіжне доручення № 29362683 про переказ коштів у розмірі 20 000 грн згідно договору № 101475359 від 30.06.2021 для зарахування на платіжну картку підписане директором ТОВ «Мілоан», не містить даних щодо дати одержання банком платіжного доручення, проведення платежу представником банку, дати проведення платежу, печатки банку, підпису працівника банку, що позбавляє можливості вважати доведеним факт переказу первісним кредитором коштів в сумі 20 000 грн на картковий рахунок, вказаний ОСОБА_1 в анкеті заявці на отримання кредиту.

Вказує, що суд першої інстанції не врахував вимоги Інструкції та поклав в основу рішення суду даний письмовий доказ на підтвердження перерахування коштів на виконання умов договору на банківську картку відповідача, чим на думку апелянта неправильно застосував норми матеріального права.

Таким чином, позивачем не доведено належними доказами факт перерахування коштів на рахунок, який зазначений відповідачем у заявці на отримання кредиту.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Коллект Центр» просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Колегія суддів Полтавського апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що 30 червня 2021 року між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 укладено договір про споживчий кредит № 101475359, згідно умов якого кредитодавець надав позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у розмірі 20000 грн, а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений договором строк та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені договором (а. с. 6-9, т. 1).

Згідно з пунктами 1.3, 1.4 кредитного договору кредит надано строком на 15 днів з 30.06.2021, термін повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом - 15.07.2021.

При цьому підпунктами 1.5.1, 1.5.2 пункту 1.5, пунктом 1.6 визначено, що комісія за надання кредиту складає 2 000 грн, яка нараховується за ставкою 10% від суми кредиту одноразово, а проценти за користування кредитом - 3 750 грн, які нараховуються за ставкою 1,25% від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 5% від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом.

За змістом підпунктів 2.3.1.1, 2.3.1.2 пункту 2.3 договору позичальник може збільшити строк кредитування шляхом пролонгації на пільгових умовах шляхом сплати комісії за управління та обслуговування кредиту та певної частки заборгованості по кредиту, а також пролонгації на стандартних (базових) умовах у разі продовження користування кредитом після спливу раніше визначеного строку кредитування. Таке збільшення (продовження) строку кредитування відбувається кожен раз на один день, коли позичальник продовжує користуватись кредитними коштами, але загалом не може перевищувати 60 днів.

Згідно довідки про ідентифікацію договір був підписаний ОСОБА_1 30.06.2021 із застосування ідентифікатора Z51173 (а. с. 12 зворот, т. 1).

Не заперечуючи факт акцептування відповідачем пропозиції кредитора та підписання вказаного кредитного договору, апелянт стверджує про неукладеність договору, оскільки грошові кошти не надходили на рахунок відповідача, а карту № НОМЕР_1 не було імітовано на ім`я ОСОБА_1 .

Даючи оцінку доводам апеляційної скарги представника відповідача, колегія суддів апеляційного суду виходить з наступного.

Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (стаття 638 ЦК України).

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Згідно частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

У частині шостій статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» вказано, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Згідно з пунктами 6, 12 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.

Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1383/2010 (провадження № 14-308цс18)).

Таким чином, підписаний в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», кредитний договір в електронній формі відповідає вимогам статті 1055 ЦК України та у разі, якщо він не визнаний судом недійсним, створює відповідні права та обов`язки, що виникли внаслідок укладення такого договору.

При цьому укладення електронного кредитного договору пов`язане не з моментом передачі грошей, а з моментом відповіді позичальника на прийняття (акцепт) пропозиції кредитора, зокрема, шляхом заповнення відповідного формуляра заяви про прийняття пропозиції в електронній формі з накладенням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

За загальними правилами, передбаченими статтями 526-530 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами та в установлений строк (термін).

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності (див. постанову Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20)).

Відповідно до висновку, сформульованого Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 добросовісність - це певний стандарт поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Принцип добросовісності передбачає, що сторони повинні діяти добросовісно під час реалізації їхніх прав і передбаченого договором та/або законом виконання їхніх обов`язків. Введення у цивільне законодавство принципу добросовісності є заходом, спрямованим на зміцнення моральних засад цивільно-правового регулювання. Саме з позиції моральності необхідно оцінювати поведінку суб`єкта права як добросовісної або недобросовісної.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, та, що не відповідає попереднім заявам або поведінці однієї сторони, за умови, що інша розумно на них покладається (постанова Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у справі № 914/1954/20).

Сама собою суперечлива поведінка не заборонена. Заборона суперечливої поведінки не покликана покарати особу, яка діє суперечливо. Право блокується через очевидну несправедливість, що в конкретних ситуаціях може виникати в результаті суперечливої поведінки (рішення від 17 січня 2013 року у справі «Карабет та інші проти України» (KARABET AND OTHERS v. UKRAINE), заяви № № 38906/07 і 52025/07, пункт 276).

Посилання відповідача на те, що позивачем не надано доказів надання кредиту є безпідставними та суперечать принципу добросовісності, оскільки при укладенні спірного кредитного договору саме ним було вказано номер картки одержувача коштів № НОМЕР_2 і що ця картка йому не належить було достеменно відомо відповідачу, що вбачається з його пояснень у судовому засіданні 18.10.2024, де він вказував, що кредит брав в інтересах іншої особи та не погоджувався лише з розміром заборгованості.

Факт проведення фінансових операцій по переказу коштів в сумі 20 000 грн через систему платежів LiqPayST (мерчант-рахунок Товариства НОМЕР_3) згідно з договором № 101475359, крім платіжного доручення 29362683 від 30.06.2021, підтверджується також довідкою АТ «КБ «Приватбанк» про зарахування коштів на вказану позичальником картку одержувача, що відповідає первинним поясненням відповідача суду (а. с. 13, т. 1, а. с. 204, т. 2).

Таким чином, ТОВ «Мілоан», правонаступником якого є ТОВ «Коллект Центр», на виконання умов кредитного договору надало кредитні кошти у сумі 20 000 грн, а відповідач у свою чергу свої зобов`язання з повернення кредиту, сплати комісії та процентів належним чином не виконав, що призвело до виникнення заборгованості.

Верховним Судом у постанові від 07 червня 2023 року у справі № 234/3840/15-ц (провадження № 61-3014св22) наголошено, що заборгованість визначається умовами кредитного договору та вимогами закону, а суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду немає сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції правильно встановив характер спірних правовідносин сторін, з дотриманням норм процесуального права дослідив надані по справі докази та дав їм належну правову оцінку, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості у межах погодженого сторонами строку кредитування, що сторонами по суті не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги представника відповідача висновків суду першої інстанції не спростовують, тому з огляду на встановлені фактичні обставини справи колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції в силі, як ухваленого з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Акрітова Павла Костянтиновича залишити без задоволення.

Рішення Великобагачанського районного суду Полтавської області від 18 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді О. І. Обідіна

Л. І. Пилипчук