П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 лютого 2026 року м. Київ

Справа № 752/24334/24

Провадження № 22-ц/824/1624/2026

Резолютивна частина постанови оголошена 11 лютого 2026 року

Повний текст постанови складено 12 лютого 2026 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач Служба безпеки України

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2025 року, ухваленого у складі судді Кордюкової Ж.І., -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року СБУ звернулось з позовом до суду до до ОСОБА_1 про виселення без надання іншого житла та зобов`язання вчинити певні дії.

В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що ОСОБА_2 проходив військову службу в СБУ з 20.08.2004 по 14.11.2007 та з 14.07.2012 по 15.09.2020.

Відповідно до рішення Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 24.12.2005 (протокол №18) ОСОБА_1 на склад сім`ї 4 особи (він, дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_4 , син ОСОБА_5 ) надано службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно з рішенням ЖПК ЦУ СБУ від 19.11.2008 (протокол №15) виключена з числа службових та надана зазначеним особам в постійне користування.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 розірвано 26.12.2018 за рішенням Дарницького районного суду міста Києва.

29.12.2018 ОСОБА_1 звернувся з рапортом про надання службового житла.

Рішенням Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 21.02.2019 (протокол № 1) ОСОБА_1 надано службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 .

Відповідно до наказу голови СБУ від 04.09.2020 №1174-ос/дск ОСОБА_1 звільнений з військової служби у зв`язку із скороченням штатів або проведенням організаційних заходів у запас СБУ.

18.01.2021 ОСОБА_1 направлено лист-претензію щодо вивільнення та передачі ЦУ СБУ службової однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Листом від 17.02.2021 ОСОБА_1 повідомив про своє бажання здати СБУ зазначену квартиру, проте у зв`язку з відсутністю у нього житла попросив зареєструвати його за адресою відомчого гуртожитку Служби безпеки України по АДРЕСА_3 (без надання ліжко-місця).

Рішенням Житлово-побутової комісії ЦУ СБУ від 25.02.2021 (протокол № 1) постановлено зареєструвати ОСОБА_1 за адресою відомчого гуртожитку Служби безпеки України по АДРЕСА_3 (без надання ліжко-місця) за умови звільнення службової квартири.

Оскільки ОСОБА_1 не звільнив займану службову квартиру, СБУ листами від 08.01.2024, від 09.02.2024, від 22.03.2024, від 13.05.2024 зверталось до відповідача з вимогою щодо вивільнення службового житлового приміщення, проте вказані листи повернулись на адресу СБУ у зв`язку із закінченням терміну їх зберігання.

ОСОБА_1 у добровільному порядку не вивільнив службове житло, тому позивач змушений врегулювати це питання в судовому порядку.

Виходячи з необхідності забезпечення загальнонаціональної та економічної безпеки і добробуту, ефективного витрачання матеріальних ресурсів, захисту прав військовослужбовців, які не забезпечені ані постійним, ані службовим житловим, а також принципів рівності, добросовісності та справедливості, слід дійти висновку, що на військовослужбовців (зокрема, звільнених з військової служби), а також членів їх сімей, які були забезпечені постійним житлом в межах норми ( ОСОБА_1 надано службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 ), не можуть поширюватися гарантії, передбачені статтею 125 ЖК України, при їх виселенні з попередньо наданого на час проходження військової служби тимчасового житла (службового житла чи кімнати у гуртожитку).

Просили виселити ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення зі службової однокімнатної квартири АДРЕСА_2 та зобов`язати знятися з реєстраційного обліку ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 09 грудня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2025 року позовні вимоги Служби безпеки України задоволено частково.

Виселено ОСОБА_1 без надання іншого житлового приміщення зі службової однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Відмовлено у задоволенні решти позовних вимог.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Служби безпеки України судовий збір у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 50 коп.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що можливість отримання особою службового житла прямо пов`язана з її перебуванням у трудових відносинах із підприємством, установою, організацією та наявною у зв`язку з цим потребою проживання за місцем роботи або поблизу нього. Незважаючи на те, що за чинним законодавством України службове житло не належить до житлових приміщень із фондів житла для тимчасового проживання, його використання не має постійного характеру, оскільки обмежується часом перебування особи, якій воно було надане, у трудових правовідносинах із роботодавцем. Відтак, той, хто користується службовим житловим приміщенням, усвідомлює свій обов`язок щодо його звільнення після припинення трудових правовідносин із підприємством, установою, організацією, яка є його власником.

Відповідачу було надано однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 19, 16 кв.м., проте оскільки він був звільнений з військової служби в СБУ, то не має права на користування та проживання у службовій квартирі, оскільки особи, які припинили трудові відносини з підприємством (в даному випадку СБУ) підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Також суд зазначив, що існує нагальна суспільна необхідність для втручання у житлові права відповідача, який фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , і не звільнив спірне житло після звільнення зі служби, оскільки в СБУ існує черга співробітників (військовослужбовців та членів їх сімей), які не мають житла і можуть претендувати на заселення у спірну службову квартиру. Зазначене відповідає меті забезпечення загальнонаціональної та економічної безпеки і добробуту, ефективного витрачання матеріальних ресурсів, захисту прав військовослужбовців, які не забезпечені ані постійним, ані службовим житловим, а також принципів рівності, добросовісності та справедливості.

Суд врахував, що відповідачу та членам його сім`ї надавалась для проживання службова квартира за адресою: АДРЕСА_1 , яка в подальшому була виключена зі складу службової житлової площі СБУ з метою постійного права користування нею відповідачем.

При цьому відповідач мав право брати участь у приватизації цієї квартири, проте відмовився від цього права, чим на думку суду, штучно погіршив свої житлові умови, а квартира була приватизована колишньою дружиною та синами відповідача. При цьому, відмовляючись від участі в приватизації, відповідач розумів наслідки вчинення таких дій, про що зазначив у нотаріально посвідченій заяві.

Суд, оцінюючи вимогу позивача, враховуючи вище встановлені обставини вважав, що виселення відповідача зі службового житла за умови існування реальної потреби інших діючих співробітників СБУ у забезпеченні житлом є виправданим для застосування такого заходу та буде пропорційним втручанням у право особи на житло переслідуваній легітимній меті.

Разом з тим, суд вважав, що неналежним способом захисту є вимога зобов`язати відповідача знятися з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_2 , оскільки п.п.2 п.50 постанови КМУ "Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад" від 7 лютого 2022 р. №265 встановлено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

Не погоджуючись з рішенням суду позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що висновок суду проте, що ОСОБА_1 , мав право брати участь в приватизації квартири проте відмовився від нього чим погіршив власні житлові умови є необґрунтованим, оскільки безоплатна приватизація житла є правом, а не обов`язком службової особи та відповідач на законних умовах повторно отримав службове житло.

А тому оскільки у відповідача наявний стаж служби 38 років, грошова компенсація не отримувалась, право на безоплатну приватизацію житла не було використано, відсутні підстави стверджувати, що було порушено законодавство у частині повторного отримання службового житла.

У відзиві на апеляційну скаргу, позивач СБУ проти доводів апеляційної скарги заперечувала, посилаючись на обґрунтованість та законність рішення суду першої інстанції.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Смирнова Е.Г. підтримали доводи апеляційної скарги.

Представник позивача Бреславська А.В. проти доводів апеляційної скарги заперечувала.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що Протоколом № 18 засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління СБУ від 24.12.2005 постановлено клопотати перед Житлово-побутовою комісією ЦУ СБУ щодо надання службової однокімнатної квартири АДРЕСА_2 полковнику ОСОБА_1 на одного.

Рішенням СБУ «Про надання службового жилого приміщення» від 03.03.2006 № 18 надано службове жиле приміщення ОСОБА_1 на родину із 4-х осіб: він, дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 , ізольовану службову трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , з правом на додаткову площу, як полковнику (постанова РМ СРСР від 17.02.1982 №193). Квартира включена до складу службових розпорядженням Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації від 13.07.2006 №769.

Відповідно до витягу з розпорядження Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 19.12.2008 №1574 на підставі клопотання СБУ №19/10-3403 від 26.11.2008 виключено з числа службової житлової площі 3-кімнатну квартиру АДРЕСА_1 , та надано її ОСОБА_1 на родину з 4 осіб: він, дружина ОСОБА_3 , син ОСОБА_6 , син ОСОБА_7 . ОСОБА_1 перебуває на військовій службі з 1980. На квартирному обліку не перебуває.

Відповідно до розпорядження Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації від 25.02.2011 №108 включено до службового житла СБУ однокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 19,16 кв.м.

Відповідно до витягу з протоколу № 1 засідання Житлово - побутової комісії Центрального управління СБУ від 21.02.2019 постановлено до вимог п 5.1. Інструкції про організацію забезпечення і надання військовослужбовцям Служби безпеки України та членам їх сімей житлових приміщень, затвердженої наказом СБУ від 06.11.2007 №792 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України від 26.11.2007 за №1308/14575 погоджено рішення керівництва ДГЗ СБ України щодо надання полковнику ОСОБА_1 на одного службової однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до витягу з протоколу №1 засідання Житлово - побутової комісії Центрального управління СБУ від 25.02.2021 постановлено зареєструвати ОСОБА_1 за адресою відомчого гуртожитку СБУ по АДРЕСА_3 (без надання ліжко-місця) за умови звільнення та передачі СБУ службової однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

ОСОБА_1 звільнено з військової служби на підставі наказу СБУ від 04.09.2020 №1174-ос/дск.

28.08.2021 ОСОБА_1 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб, актовий запис №1552.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 30.08.2023, реєстровий №117, ОСОБА_1 просив не включати його до складу майбутніх учасників спільної або часткової власності під час приватизації житлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Наслідки відмови від участі у приватизації йому роз`яснені та зрозумілі.

Листом від 22.12.2023 №19/10-12165ВС Департамент господарського забезпечення СБУ просило відповідача звільнити займану службову однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 , оскільки його звільнено з військової служби СБУ та він не перебуває на квартирному обліку в Центральному управлінні СБУ.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення зазначеним вимогам закону не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

У пункті 2 статті 8 Конвенції чітко визначені підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти Україн» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зав`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «McCann v. the United Kingdom», заява № 19009/04, пункт 50).

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством.

Службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього (частина перша статті 118 ЖК України).

Згідно з частиною першою статті 122 ЖК України на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті ради видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане службове жиле приміщення.

Робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення (стаття 124 ЖК України).

За змістом статті 125 ЖК України, без надання іншого жилого приміщення у випадках, зазначених у статті 124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Оскільки в силу статті 125 ЖК України деякі категорії громадян, які проживають у службових жилих приміщеннях, не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення, при розгляді справ про виселення зі службових жилих приміщень необхідно з`ясовувати, чи користуються відповідачі зазначеною пільгою. Зокрема, особи, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм жиле приміщення, не менше 10 років, користуються такою пільгою і в тому разі, коли цей стаж переривався, а також така пільга поширюється на осіб, які звільнені з роботи на відповідному підприємстві за скороченням чисельності чи штату працівників (див. постанови Верховного Суду від 24 січня 2024 року у справі № 758/18341/21(провадження № 61-15677св23), від 15 лютого 2023 року у справі № 464/2539/20(провадження № 61-9307св22) та інші).

За правилом частини першої статті 126 ЖК України надаване громадянам у зв`язку з виселенням з службового жилого приміщення інше жиле приміщення має відповідати вимогам, передбаченим частиною другою статті 114 цього Кодексу.

Відповідно частини другої статті 114 ЖК України надане громадянам у зв`язку з виселенням інше жиле приміщення повинно знаходитись у межах даного населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

За змістом наведених норм, зазначені у статті 125 ЖК України, особи можуть бути виселеними виключно за умови надання іншого жилого приміщення, яке повинно знаходитись у межах того ж населеного пункту і відповідати встановленим санітарним і технічним вимогам.

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідачів зі службового житла, суд має оцінити, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети.

Відповідно до матеріалів квартира за адресою кв. АДРЕСА_2 , є службовою, що підтверджується витягом з протоколу № 1 засідання Житлово-побутової комісії Центрального управління СБ України від 21 лютого 2019 року яким погоджено рішення ДГЗ СБ України щодо надання ОСОБА_9 на одного службової однокімнатної квартири АДРЕСА_2 .

Відповідно до матеріалів справи стаж роботи ОСОБА_1 у Службі Безпеки України становить понад 10 років з 2004 року до дати звільнення 2020 року, а тому він підпадає під дію норми статті 125 ЖК України, відповідно до якої осіб, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації, що надали їм службове жиле приміщення, не менш як десять років.

Таким чином відповідно до вимог статті 125 ЖК України відповідач не може були виселений зі службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, позивач не запропонував інше жиле приміщення для відповідача, куди він міг б бути переселений, службова квартира є єдиним житлом відповідача, доказів про наявність іншого житла у відповідачів на праві власності (користування) суду не надано.

Такі висновки узгоджуються з постановами Верховного Суду від 19 січня 2024 року в справі № 502/386/18, від 30 вересня 2020 року в справі № 760/15762/15-ц, від 14 листопада 2018 року в справі № 465/7043/14-ц, від 21 травня 2020 року в справі № 127/25203/17.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Суд першої інстанції порушив норми цивільного процесуального закону, відповідно до яких обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів, а також захист порушеного права особи, яка звернулася до суду.

За таких обставин, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню, рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2025 року скасуванню, з ухваленням нового рішення у справі про відмову у задоволені позову.

Згідно з вимогами п. п. в) п. 4 ч.1 ст. 382 ЦПК України у резолютивній частині постанови апеляційного суду зазначається щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат (ч. 13 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки наслідком апеляційного перегляду справи є задоволення апеляційної скарги ОСОБА_9 та як наслідок скасування судового рішення, з СБУ на користь ОСОБА_9 слід стягнути судові витрати по сплаті судового збору у сумі 3 633,75 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2025 року - скасувати та ухвалити нове судове рішення яким в задоволенні позову Служби Безпеки України - відмовити.

Стягнути з Служби Безпеки України (Код 4, вул. Володимирська, буд. 33, м. Київ) на користь ОСОБА_1 (Код РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 3 633,75 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна