Справа № 490/3218/25 Головуюча у 1-й інстанції Гуденко О. А.
Провадження № 22ц/812/352/26 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

11 лютого 2026 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем : Колосовою О. М.,

за участю: представниці позивача Морозової В. В.,

представниці відповідачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_2 ,

поданою від її імені представницею ОСОБА_3 ,

на заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Гуденко О. А. у місті Миколаєві о 9 годині 15 хвилині зі складанням повного рішення, у справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю (далі ТОВ) «Факторинг Партнерс»

до ОСОБА_2

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У квітні 2025 року ТОВ «Факторинг Партнерс» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення 110 441 грн 43 коп. заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості за тілом кредиту та процентів за користування кредитом.

В обґрунтування позову зазначало, що 10 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Слон Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір кредиту №819030, за умовами якого позичальницею отримано кредит у розмірі 50 000 грн строком користування на 1096 днів із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 25% в день за перший день користування кредитними коштами та 85% річних на наступні дні користування кредитом з кінцевим терміном повернення 10 лютого 2025 року.

Однак, в порушення умов кредитного договору, позичальницею ОСОБА_2 у визначені договором строки не погашена сума основного кредиту та проценти за користування кредитними коштами, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, що складається із заборгованості за тілом кредиту та процентами.

31 січня 2025 року між первісним кредитором ТОВ «Слон Кредит» та ТОВ «Факторинг Партнерс» укладено договір про надання послуги з факторингу, за яким позивач набув право вимоги.

Посилаючись на ці обставини та наявність боргу позичальниці перед первісним кредитором, право вимоги за яким перейшло до позивача, ТОВ «Факторинг Партнерс» просило стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за тілом кредиту в розмірі 47 778 грн 84 коп., заборгованості за процентами за користування кредитом нарахованих первісним кредитором в розмірі 62 335 грн 34 коп. та нарахований позивачем, після відступлення йому права вимоги, борг за процентами на суму 327 грн 25 коп.

Заочним рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 жовтня 2025 року позов ТОВ «Факторинг Партнерс» задоволено частково, ухвалено про стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача кредитної заборгованості за договором про споживчий кредит № 819030 від 10 лютого 2022 року у розмірі 110441 грн 43 коп., з яких: заборгованість за тілом кредиту у розмірі 47 778 грн 84 коп., борг за процентами за користування кредитом нарахованих на дату відступлення права вимоги в розмірі 62 335 грн 34 коп. та заборгованість за процентами згідно кредитного договору 327 грн 25 коп. Розподілено судові витрати.

Постановлюючи рішення, суд виходив з наявності у позивача права вимоги до позичальниці, якою допущено порушення взятого зобов`язання за кредитним договором.

У жовтні 2025 року відповідачка, діючи через свою представницю, звернулась з заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що рішення судом прийнято за її відсутності та без її належного повідомлення, без урахування її заперечень а також в порушення норм закону, що регулюють порядок укладення електронних кредитних договорів.

У листопаді 2025 року представник позивача направив до місцевого суду заперечення на заяву про перегляд заочного рішення, мотивовану тим, що судом правомірно розглянута справа за відсутності відповідачки, та нею не надано доказів неправомірності укладеного договору про надання кредиту, особливо з урахуванням часткового погашення кредитного боргу.

Ухвалою Центрального районного суду міста Миколаєва від 18 листопада 2025 року у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення відмовлено, з огляду на обізнаність відповідачки у розгляді її справи та достатності у матеріалах справи доказів стосовно не сплаченої нею кредитної заборгованості.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якої діє представниця ОСОБА_3 , посилаючись на те, що рішення суду прийняте без повного, всебічного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи, та з порушенням норм матеріального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги виклала заперечення щодо укладення електронного кредитного договору та його підписання електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора та навела приклади різноманітних судових рішень з приводу кредитних правовідносин на підтвердження власних висновків, що відповідачка не була ознайомлена з умовами наданого електронного кредиту.

Вказувала, що позивачем також не надано первинних бухгалтерських документів на підтвердження видачі кредиту.

Зазначала про те, що оскільки розмір нарахованих процентів значно перевищує розмір заборгованості за тілом кредиту, що є несправедливо великою компенсацією за невиконання зобов`язань за договором та у відповідності до положень частини 5 та 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі несправедливі умови можуть бути визнані недійсними.

Посилалася на ті обставини, що позивачем не надано доказів направлення досудових вимог про необхідність сплати заборгованості за кредитним договором та вважала, що до звернення до суду із цим позовом, позивач мав направити їй таку вимогу, чого не зробив, а тому позов пред`явлено передчасно з порушенням норм матеріального права та він є необґрунтованим.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважав її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню виклавши доводи аналогічні зазначеним у позовній заяві та наголосив на особистому підписанні кредитного договору позичальницею, зазначивши, що це є доказом її ознайомлення з умовами договору та їх узгодження.

За наведеного вважав, що сума заборгованості розрахована правомірно, з урахуванням узгоджених умов договору та не містить несправедливих умов.

Звернув увагу суду, на те що під час звернення із цим позовом зазначив у його змісті, що позивачем не вчинялись заходи досудового врегулювання.

У відповіді на відзив відповідачка, діючи через свою представницю, вважала доводи поданого відзиву неспроможними використовуючи аргументацію, аналогічну зазначеній у апеляційній скарзі.

Клопотала про розгляд справи без участі відповідачки.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймають участь у справі, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи у письмовому провадженні, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення виходячи з наступного.

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до положень статей 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов`язання» (статті 530, 631 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

При вирішенні справи судом встановлено, що 10 лютого 2022 року, після заповнення заяви-анкети, з додатком заяви-приєднання до публічної пропозиції ТОВ «Слон Кредит» на укладення договору про використання аналогу власноручного підпису для вчинення правочинів, паспорту споживчого кредитування про отримання інформації щодо умов кредитування, між ТОВ «Слон Кредит» та ОСОБА_2 укладено договір №819030 про надання споживчого кредиту, за умовами якого позичальницею отримано кредитні кошти у розмірі 50 000 грн на споживчі цілі із нарахуванням процентів за користування кредитними коштами у розмірі 25% в день за перший день користування кредитними коштами та 85% річних на наступні дні користування кредитом, на строк 1096 днів з кінцевим терміном його повернення 10 лютого 2025 року включно. При цьому на початку кредитного договору зазначено, що він укладається в паперовій формі, та відповідно до пункту 9.3. з боку первісного кредитора договір підписано аналогом власноручного підпису уповноваженої особи товариства та відтиску печатки, що відтворені засобами копіювання, а з боку споживача договір підписано власноручним підписом (а.с.10-23).

Таким чином договір про надання споживчого кредиту укладено його сторонами у письмові формі, а не в електронній, оскільки договір особисто підписано позичальницею ОСОБА_2 власноруч без використання одноразового ідентифікатора (а.с.23).

Тобто усі доводи представниці відповідачки на недотримання кредитором процедури та порядку укладення електронних кредитних договорів, а також посилання на судову практику за цією категорією справ, не мають правового значення, оскільки відповідачкою ОСОБА_2 укладено договір шляхом його особистого підписання у відповідності до частини 2 статті 207 ЦК України.

Отже, сторонами правочину дотримана письмова форма укладення кредитного договору, а волевиявлення позичальниці та узгодження нею усіх суттєвих умов договору підтверджено його особистим підписанням.

За наведених обставин та відповідно до пункту 2.1 цього договору, кредитором ТОВ «Слон Кредит» взято на себе зобов`язання надити позичальниці кредитні кошти у розмірі 40 000 грн шляхом зарахування цієї суми на її поточний рахунок у Акціонерному товаристві (далі АТ) «Таскомбанк» за № НОМЕР_1 та за вказівкою позичальниці перерахувати 10 000 грн на користь товариство в рахунок виконання зобов`язань щодо сплати 25% в перший день користування кредитними коштами.

На підтвердження зазначених положень договору та виконання зобов`язань з надання кредитних коштів позивачем надано копію платіжного доручення №16015 від 10 лютого 2022 року, за яким ОСОБА_2 перераховано кошти в розмірі 40 000 грн за кредитним договором №819030 на розрахунковий рахунок НОМЕР_1 у АТ «Таскомбанк» (а.с.48).

Тому доводи відповідачки та її представниці стосовно не доведення кредитором обставин надання позичальниці кредитних коштів не заслуговують на увагу. Такими же є твердження про безпідставне нарахування заборгованості, яке спростовано, як наданим платіжним дорученням про перерахування кредитних коштів позичальниці та розрахунком заборгованості з урахуванням здійснених відповідачкою погашень, так і відсутністю розрахунку кредитного боргу, що повинен бути наданим відповідачкою та її представницею з визначенням тих сум, які на їх думку, не були враховані під час нарахування боргу.

За наведених обставин, станом на 31 січня 2025 року кредитором ТОВ «Слон Кредит» нараховано борг за кредитним договором, який складав загальну суму в розмірі 110 114 грн 18 коп. та утворився у ОСОБА_2 внаслідок не належного виконання нею зобов`язань з внесення платежів за процентами та повернення тіла кредиту.

Цей борг в розмірі 110 114 грн 18 коп. передано первісним кредитором ТОВ «Слон Кредит» 31 січня 2025 року позивачу ТОВ «Факторинг Партнерс» на підставі договору з надання послуги з факторингу №31012025 , відповідно до якого ТОВ «Факторинг Партнерс» набуло право нового кредитора за кредитним договором укладеним з відповідачкою згідно витягу з акту приймання-передачі та реєстру прав вимоги (а.с.52-89).

За змістом вказаного договору у розділі 1 «Предмет договору» до фактора перейшли права клієнта як первісного кредитора щодо наявного на час укладення договору права вимоги та щодо права, що виникне у майбутньому, з правом фактора нараховувати проценти та інші платежі за кредитними договорами ( а.с.56).

Отже, отримавши право вимоги, строк виконання якої настав, на суму 110 114 грн 18 коп., позивачем додатково нараховано позичальниці проценти до дня настання виконання зобов`язань, до 10 лютого 2025 року, на суму 327 грн 25 коп., які пред`явлені до стягнення за загальною сумою боргу шляхом пред`явлення цього позову.

В той же час позичальниця зазначивши про свою незгоду із сумою нарахованих процентів за користування кредитом, вважала цю суму несправедливою, з огляду на перевищення їх розміру суми боргу за тілом кредиту, що є на її думку підставою для визнання їх недійсними відповідно до частин 5 і 7 статті 18 Закону України «Про захист прав споживачі» та відмови у її стягненні.

Між тим, за положеннями підписаного позичальницею договору та таблиці обчислення загальної вартості кредиту, сторонами договору узгоджено види процентної ставки та періоди її застосування (а.с.10-19).

Тобто умовами договору сторонами визначено право кредитора на одержання від позичальника процентів від суми кредиту у відповідності до статті 1048 ЦК України, а саму позичальницю ознайомлено з сумами коштів, які підлягають сплаті за користування кредитними коштами та узгоджено з нею процентні ставки, за якими вони будуть нараховуватись.

Статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на час укладення договору про надання кредиту) встановлено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у виді процентів, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

За пунктом 10 частини 1 статті 12 цього ж Закону визначено, що у кредитному договорі обов`язково визначається порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися).

Тому, попередньо ознайомившись з умовами кредитування та підписавши за наведеними умовами договір про надання кредиту, відповідачка, як позичальниця не лише погодила, а й прийняла до виконання, узгоджені нею з кредитодавцем умови зобов`язання, зокрема, щодо визначеного за умовами договору розміру процентної ставки, порядок її виплати, з урахуванням періоду кредитування та виконання позичальницею взятого на себе зобов`язання.

Отже, за встановленими судами обставинами відсутні підстави вважати, що договір містить несправедливі умови, які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача всупереч принципу добросовісності, в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, і з тим, що зміст цієї норми не пов`язаний із застосуванням процентної ставки, розмір якої визначається сторонами під час укладення кредитного договору.

За такого доводи відповідачки та її представниці за обставинами справи щодо справедливості наданого позивачем розрахунку боргу є надуманими та ґрунтуються виключно на припущеннях, так як не спростовують ґрунтовні висновки суду першої інстанції, яким ретельно досліджена уся сукупність доказів у справі та ним надана відповідна оцінка.

Безпідставним є посилання у змісті скарги на відсутність досудового врегулювання спору, оскільки кредитором вимога пред`явлена після закінчення строку кредитування та не пов`язана із достроковим виконанням зобов`язання за споживчим кредитом.

Таким чином рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим та таким, що постановлено у відповідності до вимог чинного законодавства. Таке рішення у відповідності до статті 375 ЦПК України не підлягає зміні чи скасуванню .

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення відповідачкою норм чинного законодавства та зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.

Підстави для перерозподілу судових витрату у відповідності до положень статті 141 ЦПК України відсутні, в тому числі за відсутністю у змісті апеляційної скарги заперечень відповідачки щодо розміру стягнутих витрат на правничу допомогу.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені представницею ОСОБА_3 , залишити без задоволення, а заочне рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 14 жовтня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова