ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 454/3800/20

провадження № 61-17641св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Луспеника Д. Д.

суддів: Гулейкова І. Ю., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Матвійчук Галиною Михайлівною, на постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року у складі колегії суддів: Приколоти Т. І., Мікуш Ю. Р., Савуляка Р. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У листопаді 2020 року ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності.

Позовна заява мотивована тим, що у 2002 році вони з ОСОБА_2 познайомилися, протягом тривалого часу підтримували дружні відносини, які у подальшому переросли у взаємні симпатії та вони почали зустрічатися, а з 2003 року вирішили проживати разом однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу.

Позивач зазначав, що з 12 липня 2000 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , проте у 2002 році шлюбні відносини між ними припинилися, вони почали проживати окремо один від одного, не підтримували шлюбних відносин та не вели спільного господарства, а шлюб існував формально. Шлюб між ним та ОСОБА_5 було розірвано рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 22 грудня 2006 року (справа № 454/1509/06).

Після офіційного розірвання шлюбу між ним та ОСОБА_5 , вони з відповідачкою не реєстрували шлюб та продовжували проживати у фактичних шлюбних відносинах.

Вказував, що з 2005 року до 2007 року вони із ОСОБА_2 разом проживали та працювали в російській федерації, а з 2007 року до часу припинення спільного проживання (жовтень 2020 року) проживали однією сім`єю, як чоловік та жінка, без реєстрації шлюбу в квартирі АДРЕСА_1 , яка належить матері відповідачки. При цьому він був зареєстрований в квартирі АДРЕСА_2 , яка належить його матері.

Посилався на те, що з 2003 року до жовтня 2020 року він та ОСОБА_2 були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, набували майно, разом працювали, надавали один одному матеріальну та моральну підтримку, піклувалися один про одного, проводили разом дозвілля, святкували родинні свята та відвідували родичів, спільних знайомих та друзів, двічі їздили на відпочинок до Держави Ізраїль.

Зазначав, що за час їх спільного проживання із ОСОБА_2 за їхні спільні кошти вони придбали таке майно: 21 жовтня 2015 року - однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 48,7 кв. м; 17 серпня 2018 року за ціною 10 800 доларів США - транспортний засіб Volkswagen Passat B7, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , синього кольору, VIN код НОМЕР_2 ; 14 лютого 2020 року - однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 26,5 кв. м. Право власності на вказане нерухоме майно та автомобіль було зареєстровано за відповідачкою.

Вказував, що джерелом для існування їхньої сім`ї та придбання спільного майна були заощаджені ними кошті та кошти, які їхні батьки відправляли їм із за кордону. За час спільного проживання із ОСОБА_2 виїжджав на заробітки за межі України, займався вантажними перевезеннями до Голландії, Польщі та Німеччини. Відповідачка залишалася в Україні та підробляла, займаючись випічкою на замовлення, та домашнім побутом.

У 2012 році йому було встановлено ІІІ групу інвалідності за загальним захворюванням, у зв`язку із чим він перестав їздити на роботу за кордон, а основними коштами для існування родини були раніше заощаджені кошти та кошти їхніх батьків.

Вважав, що оскільки він проживав із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, спірні нерухоме майно та транспортний засіб, набуті ними за час спільного проживання за рахунок спільної праці та спільних коштів, належить їм на праві спільної сумісної власності та підлягають поділу.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_4 просив суд:

- встановити факт його проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 у період з 2003 року до жовтня 2020 року;

- визнати спільною сумісною власністю майно, набуте ОСОБА_4 та ОСОБА_2 за час проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, а саме: квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 48,7 кв. м; квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 26,5 кв. м; транспортний засіб Volkswagen Passat B7, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , синього кольору, VIN код НОМЕР_2 ;

- визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 48,7 кв. м; 1/2 частину квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 26,5 кв. м; 1/2 частину транспортного засобу Volkswagen Passat B7, 2011 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , синього кольору, VIN код НОМЕР_2 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2023 року у складі судді Веремчука О. А. позов ОСОБА_4 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 2003 року до жовтня 2020 року.

Визнано спільною сумісною власністю майно, набуте сторонами за час проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 2004 року до жовтня 2020 року, а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 48,7 кв. м; транспортний засіб Volkswagen Passat В7, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, VIN код: НОМЕР_2 ; однокімнатну квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 26,5 кв. м.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на: 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 48,7 кв. м; 1/2 частину транспортного засобу Volkswagen Passat В7, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, VIN код: НОМЕР_2 ; 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_4 , загальною площею 26,5 кв. м.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що позивачем доведено належними та допустимими доказами факт спільного проживання разом із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 2003 року до жовтня 2020 року.

Районний суд надав відповідну правову оцінку поданим сторонами доказам, показанням свідків, які між собою узгоджуються, у їх сукупності та вважав доведеним факт спільного проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний ОСОБА_1 період часу.

Установивши, що у період проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 набули спірні квартири та транспортний засіб за спільні кошти та внаслідок спільної праці, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що таке майно є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі, тобто на нього поширюється режим спільного майна подружжя, а тому позивач має право на 1/2 частину такого майна.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Скасовуючи рішення районного суду та ухвалюючи нове судове рішення, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні статей 77, 78 ЦПК України на підтвердження факту спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу разом із ОСОБА_2 у визначений ним період часу, наявності спільного бюджету, ведення спільного господарства та побуту.

Суд апеляційної інстанції зазначив, що показання свідків про проживання позивача разом із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, пояснення сторін та їхні спільні фотографії, на яких районний суд ґрунтував свої висновки, не можна вважати повним, всебічним та об`єктивним встановленням цих обставин, оскільки сам факт спільного проживання без установлення обставин ведення спільного господарства, спільного побуту та спільного бюджету, не є достатньою підставою для встановлення судом факту спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання у зв`язку із цим майна, придбаного в цей період часу, об`єктами права спільної сумісної власності сторін та поділ між ними цього майна.

Посилаючись на проживання з відповідачкою однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, позивач не надав доказів про спільне придбання предметів побуту, щоденного вжитку, створення та використання спільного бюджету, здійснення спільних витрат, придбання за власні кошти чи спільні кошти іншого майна в інтересах сім`ї, що, на думку апеляційного суду, свідчить про недоведеність факту проживання разом із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу.

Суд апеляційної інстанції вважав, що лише факт дружби або спільного проживання, отримання відповідачкою коштів від матері ОСОБА_1 на його лікування, проживання, забезпечення сина позивача від першого шлюбу, та показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами ОСОБА_1 у придбанні спірних квартир та автомобіля або створення спільного бюджету сторін, за рахунок якого було придбано спірне майно. Крім того, при придбанні об`єктів нерухомості, позивач не був позбавлений можливості оформити і своє право на такі об`єкти, якщо вони були придбані сторонами спільно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі представник ОСОБА_3 - адвокат Матвійчук Г. М., посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року скасувати та залишити в силі рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2023 року.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

У грудні 2024 року касаційна скарга надійшла до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.

Ухвалою судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2025 року заявнику поновлено строк на касаційне оскарження судового рішення, а касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Матвійчук Г. М., залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. Зазначено строк виконання ухвали, а також попереджено про наслідки її невиконання.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2025 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі, витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції та роз`яснено учасникам справи право подати відзив на касаційну скаргу.

У березні 2025 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Матвійчук Г. М., мотивована тим, що оскаржувана постанова апеляційного суду не відповідає положенням статей 263-265 ЦПК України та підлягає скасуванню. Вважає, що суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків про відмову у задоволенні його позову.

Посилається на те, що апеляційний суд не забезпечив повного та всебічного розгляду справи, не дослідив надані ним докази проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 2003 року до жовтня 2020 року, які у своїй сукупності підтверджують факт ведення ними спільного побуту, наявність особистих відносин, проведення разом дозвілля, відвідування родичів.

На думку заявника, суд апеляційної інстанції проігнорував наявні у матеріалах справи спільні фотографії, показання численних свідків, якими підтверджується факт його проживання з відповідачкою однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Крім того, поза увагою апеляційного суду залишилося те, що його мати надсилала їм із ОСОБА_2 грошові кошти, які вони використали для ведення спільного господарства, були їх спільним бюджетом, а також були призначені та використані для придбання спірного майна. Під час спільного проживання з відповідачкою вони придбали дві спірні квартири, у яких за спільні кошти здійснювали ремонтні роботи, облаштовували їх меблями та побутовою технікою, що є беззаперечним доказом наявності між ними відносин, притаманних подружжю.

Підставою касаційного оскарження зазначеного судового рішення представник ОСОБА_3 - адвокат Матвійчук Г. М., вказує неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування судом апеляційної інстанції норм права без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 19 лютого 2024 року у справі № 201/6472/20 та від 13 березня 2024 року у справі № 161/13140/22, що передбачено пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.

Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу.

У березні 2025 року представник ОСОБА_2 - адвокат Герман М. Б. подав відзив на касаційну скаргу, в якому зазначив про необґрунтованість доводів касаційної скарги та відсутність підстав для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції, яка відповідає вимогам статей 263-265 ЦПК України.

Посилається на те, що висновки щодо застосування норм права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, стосуються правовідносин, які не є подібними до правовідносин у справі, що переглядається, а обставини, встановлені судом у цій справі, відрізняються від обставин, встановлених у зазначеній заявником справі.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_4 з 13 січня 1998 року був зареєстрований у квартирі АДРЕСА_5 . З 31 січня 2005 року він зареєстрований у квартирі АДРЕСА_2 . 12 липня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 було зареєстровано шлюб, що підтверджується паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим Сокальським РВ УМВС України у Львівській області 16 липня 2004 року (том 1, а. с. 18-19).

Заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28 грудня 2006 року у справі № 2-1509/2006 розірвано шлюб, укладений 12 липня 2000 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в Сокальському відділ РАЦС, актовий запис № 78 (том 1, а. с. 23).

Свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_4 , видане Сокальським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області ОСОБА_4 отримав 15 червня 2018 року (том 1, а. с. 24).

З 01 липня 2014 року ОСОБА_4 встановлено ІІІ групу інвалідності безтерміново у зв`язку із загальним захворюванням, що підтверджується посвідченням № НОМЕР_5 , виданим Управлінням соціального захисту населення Сокальської районної державної адміністрації Львівської області (том 1, а. с. 22).

ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 21 жовтня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Сироїд Г. І. за реєстровим № 2509, є власницею квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 48,7 кв. м, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 23 жовтня 2020 року № 229427498 (том 1, а. с. 25).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 26 жовтня 2020 року № 229616035 ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 14 лютого 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Сокальського районного нотаріального округу Львівської області Бойчук Н. І. за реєстровим № 258, належить квартира АДРЕСА_4 , загальною площею 26,5 кв. м (том 1, а. с. 26).

З огляду на перекладені українською мовою квитанцій про грошові перекази системи управління грошовими коштами ОСОБА_7 переказала ОСОБА_8 17 липня 2013 року 500 доларів США; 22 серпня 2013 року - 500 доларів США; 08 грудня 2013 року - 350 доларів США; 08 січня 2014 року - 250 доларів США; 16 лютого 2014 року - 150 Євро; 04 березня 2014 року - 400 доларів США; 18 березня 2014 року - 500 доларів США; 11 травня 2014 року - 300 Євро; 20 липня 2014 року - 300 Євро; 03 серпня 2014 року - 100 Євро; 10 серпня 2014 року - 200 доларів США; 24 серпня 2014 року - 500 доларів США; у вересні 2014 року - 100 Євро; 18 вересня 2014 року - 400 Євро; 22 жовтня 2014 року - 300 доларів США; у жовтні 2014 року - 500 Євро; 03 березня 2015 року - 100 доларів США, 29 червня 2015 року - 100 доларів США; 12 серпня 2015 року - 100 доларів США; 17 серпня 2015 року - 500 Євро та 300 доларів США, 26 листопада 2015 року - 700 доларів США; 15 травня 2016 року - 100 доларів США; 30 вересня 2016 року - 100 доларів США; 09 квітня 2018 року - 100 доларів США; 30 вересня 2018 року - 200 доларів США; 14 березня 2019 року - 100 Євро; 05 червня 2019 року - 200 доларів США; 20 червня 2019 року - 800 доларів США; 03 липня 2019 року - 200 доларів США; 08 липня 2019 року - 100 доларів США; 25 липня 2019 року - 200 доларів США; 27 жовтня 2019 року - 200 доларів США; 17 листопада 2019 року - 250 доларів США; 28 листопада 2019 року - 200 доларів США; 11 грудня 2019 року - 300 доларів США, 25 грудня 2019 року - 300 доларів США; 08 червня 2020 року - 100 доларів США; 14 червня 2020 року - 200 доларів США; 01 липня 2020 року - 150 доларів США; 28 липня 2020 року - 200 доларів США; 23 серпня 2020 року - 150 доларів США; 18 вересня 2020 року - 200 доларів США.

29 жовтня 2013 року ОСОБА_7 переказала Сукнацькій Н. 1 000 Євро; 07 вересня 2014 року - 700 Євро; 29 березня 2015 року - 500 Євро, 14 травня 2015 року - 100 доларів США; 21 січня 2016 року - 150 доларів США, 07 лютого 2016 року - 250 доларів США; 09 березня 2016 року - 500 доларів США; 14 червня 2016 року - 500 доларів США; 31 липня 2016 року - 300 доларів США; 29 серпня 2016 року - 300 доларів США; 14 вересня 2016 року - 300 доларів США; 30 вересня 2016 року - 150 доларів США; 27 жовтня 2016 року - 150 доларів США; 01 грудня 2016 року - 200 доларів США; 15 грудня 2016 року - 500 доларів США; 02 червня 2017 року - 300 доларів США; 03 липня 2017 року - 100 Євро; 01 вересня 2017 року - 2 000 доларів США; 13 вересня 2017 року - 1 000 та 300 доларів США; 10 жовтня 2017 року - 1 110 доларів США; 06 листопада 2017 року - 700 доларів США; 28 грудня 2017 року - 200 доларів США; 16 січня 2017 року - 200 доларів США; 26 березня 2017 року - 250 доларів США; 27 лютого 2017 року - 250 доларів США; 28 квітня 2017 року - 100 доларів США; 1 400 Євро, 100 Євро, 800 Євро; 12 січня 2018 року - 100 доларів США; 17 травня 2018 року - 600 доларів США; 22 липня 2018 року - 400 доларів США; 10 серпня 2018 року - 400 доларів США; 23 серпня 2018 року - 300 доларів США; 09 вересня 2018 року - 900 доларів США та 200 Євро, 17 грудня 2018 року - 200 доларів США; 31 грудня 2018 року - 400 доларів США; 07 січня 2019 року - 400 доларів США та 300 доларів США; 21 січня 2019 року - 200 доларів США; 11 лютого 2019 року - 250 доларів США; 21 лютого 2019 року - 200 доларів США; 25 березня 2019 року - 300 доларів США; 03 травня 2019 року - 400 доларів США; 15 травня 2019 року - 400 Євро, 27 травня 2019 року - 200 доларів США; 08 серпня 2019 року - 200 доларів США; 10 серпня 2018 року - 400 доларів США; 19 серпня 2019 року - 400 доларів США; 05 вересня 2019 року - 400 доларів США; 22 вересня 2019 року - 300 доларів США; 30 січня 2020 року - 100 доларів США; 19 лютого 2020 року - 850 доларів США; 26 травня 2020 року - 100 доларів США; 25 червня 2020 року - 200 доларів США (том 3, а. с.147-248, том 4, а. с. 1-246).

Відповідно до перекладених українською мовою довідок працедавця щодо оплати працівникові за роботу по дому ОСОБА_9 працевлаштована в Італійській Республіці, вона сплачує податки, їй нараховується пенсія (том 2, а. с.130, 132, 134, 136, 143, 195-241).

ОСОБА_2 на підтвердження отримання коштів від своєї матері - ОСОБА_9 надала квитанції банку про одержання нею 10 850 Євро у серпні 2014 року (том 1, а. с.197-202; том 2, а. с. 106); виписки із системи керування грошовими переказами з Італії (без перекладу українською мовою) (том 1, а. с. 203-211); відомості про рух коштів на рахунках ОСОБА_9 за 2009-2020 роки, з огляду на які здійснювалося постійне зняття готівкових коштів із цих рахунків в Україні (том 1, а. с. 212-251).

Відповідно до відомостей про проведення транзакцій з перекладом українською мовою від ОСОБА_9. ОСОБА_2 в якості допомоги родичу 20 травня 2014 року отримала 6 000 Євро (том 2, а. с. 143-148, 159, 181-194).

Згідно з виписками по вкладному депозитному рахунку Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» ОСОБА_9 мала на депозитному рахунку грошові кошти, які були зняті у 2007, 2012 та 2014 роках (том 2, а. с. 93-97). З рахунку ОСОБА_9 грошові кошти отримала ОСОБА_2 (том 2, а. с. 106-108).

До матеріалів справи додано фотографії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у різний час на підтвердження факту проживання однією сім`єю (том 2, а. с. 9-31).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках, зокрема, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Касаційна скарга ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Матвійчук Г. М., підлягає частковому задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої та другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Згідно із частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Частиною першою статті 2 ЦПК України визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Частиною другою статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Подібні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20).

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), від 03 січня 2025 року у справі № 567/93/23 (провадження № 61-13925св24) та інших.

У постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що у частині другій статті 328 ЦК України передбачено презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (див.: постанову Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) постанову Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами:

1) письмовими, речовими і електронними доказами;

2) висновками експертів;

3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70цс22) зазначено, що «у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України)».

Звертаючись до суду із позовом, на підтвердження факту спільного проживання з відповідачкою, ОСОБА_1 посилався на те, що у період з 2003 року до жовтня 2020 року проживав однією сім`єю із ОСОБА_2 , зокрема, вони вели спільне господарство, мали спільний сімейний бюджет та здійснювали всі обов`язки подружжя.

Колегія суддів вважає, що надані позивачем докази його спільного проживання із ОСОБА_2 , зокрема, світлини, на яких зображені сторони у справі з родичами та друзями, а також відображені різні факти, які свідчать про сімейні стосунки сторін протягом вказаних років, показання свідків: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , та інші наявні у матеріалах справи письмові докази у своїй сукупності підтверджують факт спільного проживання сторін та ведення спільного господарства.

Апеляційний суд належно не мотивував відхилення показань зазначених свідків, як доказів у справі у сукупності з іншими доказами, не зазначив, які порушення норм процесуального права допустив районний суд при оцінці цих доказів.

Ураховуючи викладене, позивач подав достатні й належні докази, які свідчать про спільне проживання сторін, зокрема, що підтверджують проведення вказаними особами дозвілля та відпочинку разом, показаннями свідків, а також іншим доказам, які у їх сукупності свідчать про проживання сторін однією сім`єю.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вказано, що при застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Відповідно до частини першої статті 25 СК України жінка та чоловік можуть одночасно перебувати лише в одному шлюбі.

У постановах Верховного Суду від 18 липня 2018 року у справі № 522/1252/14-ц (провадження № 61-11255св18), від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц (провадження № 61-23286св18), від 25 квітня 2019 року у справі № 759/4596/18 (провадження № 61-3852св19), від 13 травня 2024 року у справі № 727/8026/23 (провадження № 61-5139св24), від 12 грудня 2025 року у справі № 399/961/23 (провадження № 61-427св25) визначено, що для встановлення факту спільного проживання необхідною умовою є, зокрема, неперебування осіб у будь-якому іншому шлюбі.

Тлумачення наведених вище норм сімейного законодавства дає підстави стверджувати, що законодавець визначив пріоритетність зареєстрованого шлюбу, також визначений принцип одношлюбності і заборони на укладання шлюбу з особою, яка вже перебуває в іншому зареєстрованому шлюбі.

Встановлення судом факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є визнанням державою сімейних стосунків фізичних осіб і за своєю суттю є альтернативою зареєстрованого шлюбу, а отже такі відносини мають бути правомірними.

У справі, яка переглядається Верховним Судом, встановлено, що з 12 липня 2000 року ОСОБА_4 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який було розірвано заочним рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 28 грудня 2006 року у справі № 2-1509/2006 (том 1, а. с. 23).

У матеріалах справи відсутня інформація щодо оскарження заочного рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 грудня 2006 року у справі № 2-1509/2006.

Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України 2004 року (тут і далі, у редакції, чинній на момент ухвалення рішення суду) рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання заяви про апеляційне оскарження, якщо заяву про апеляційне оскарження не було подано. Якщо було подано заяву про апеляційне оскарження, але апеляційна скарга не була подана у строк, Встановлений статтею 294 цього Кодексу, рішення суду набирає законної сили після закінчення цього строку. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Згідно із частиною першою статті 233 ЦПК України 2004 року заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку, встановленого цим Кодексом.

Заяву про апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції може бути подано протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів після подання заяви про апеляційне оскарження (частина перша статті 294 ЦПК України 2004 року).

Ураховуючи викладене, заочне рішення Сокальського районного суду Львівської області від 28 грудня 2006 року набрало законної сили 07 січня 2007 року.

Суд касаційної інстанції зазначає, що перебування ОСОБА_1 з 12 липня 2000 року до 28 грудня 2006 року узареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 унеможливлює встановлення судом факту його спільного проживання із ОСОБА_2 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, починаючи з 2003 року, оскільки вказане не відповідає нормам сімейного права, суперечить моральним засадам суспільства та вимогам статті 25 СК України.

Отже, вирішуючи спір у цій справі та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами довів факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_2 , проте помилився щодо визначення початку періоду спільного проживання сторін.

Зазначене, з урахуванням вимог частини третьої статті 400 ЦПК України є підставою для часткового скасування рішення районного суду, яке позивач у цій частині просить залишити без змін.

Відповідно до частин першої - третьої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, Верховний Суд вважає, що рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу слід скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу сторін з 08 січня 2007 року до жовтня 2020 року.

Оскільки висновки суду апеляційної інстанції щодо відсутності правових підстав для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є помилковими, тому наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, свідчить і про наявність підстав, передбачених статтею 74 СК України вважати спірне майно таким, що належить на праві спільної сумісної власності сторонам, як жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою.

Отже, вирішуючи спір у цій справі та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що позивач належними та допустимими доказами довів факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачкою, а тому має право на половину спільного сумісного майна, набутого ними за цей час в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, а саме: на 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_3 ; 1/2 частину транспортного засобу Volkswagen Passat В7, 2011 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій, VIN код: НОМЕР_2 ; 1/2 частину однокімнатної квартири АДРЕСА_4 . Натомість відповідачка не довела, що спірні квартири та автомобіль є її приватною власністю, тобто ОСОБА_2 не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на ці об`єкти.

Відтак, доводи касаційної скарги ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Матвійчук Г. М., у цій частині є обґрунтованими.

Відповідно до частини першої статті 413 ЦПК України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено помилку у застосуванні норм процесуального права, постанова апеляційного суду відповідно до статті 413 ЦПК України підлягає скасуванню, а судове рішення суду першої інстанції у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності - залишенню в силі.

Щодо судових витрат

Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Статтею 416 ЦПК України визначено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі із розподілу судових витрат.

Згідно з підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки Верховний Суд частково задовольняє касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Матвійчук Г. М., тому сплачений судовий збір за подання касаційної скарги у розмірі 5 982,60 грн, слід стягнути із ОСОБА_2 на користь позивача.

Керуючись статтями 141, 400, 402, 409, 412, 413, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , яка подана його представником - адвокатом Матвійчук Галиною Михайлівною, задовольнити частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року скасувати.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Встановити факт проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 08 січня 2007 року до жовтня 2020 року.

Рішення Сокальського районного суду Львівської області від 27 грудня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) судовий збір, сплачений ним за подання касаційної скарги у розмірі 5 982 (п`ять тисяч дев`ятсот вісімдесят дві) гривні 60 копійок.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:Д. Д. Луспеник І. Ю. Гулейков Г. В. Коломієць Р. А. Лідовець Ю. В. Черняк