Справа № 521/721/26
Номер провадження № 2/521/2918/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 лютого 2026 року м. Одеса

Суддя Хаджибейського районного суду м. Одеси, Бобуйок І.А., розглянувши матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

21.01.2026 року представник позивача звернулася до Хаджибейського районного суду м. Одеси, з вказаною позовною заявою, у якій просила суд: визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/5 частину домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами по АДРЕСА_1 .

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 22.01.2026 року вищевказану позовну заяву залишено без руху та надано 10-ти денний строк для усунення недоліків.

26.01.2026 року позивачка подала уточнену позовну заяву, у якій усунула недоліки позовної заяви, які вказані в ухвалі суду від 22.01.2026 року. Разом із тим представник позивачки вказала, що позивачка не сплатила судовий збір за позовну заяву, оскільки вона є пенсіонеркою та отримує незначну пенсію. Представник позивачки вказала, що разом із уточненою позовною заявою подається клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 27.01.2026 року вищевказану позовну заяву знову залишено без руху та надано 10-ти денний строк для усунення недоліків.

04.02.2026 року представник позивача подала до суду клопотання про зменшення суми судового збору.

Ухвалою Хаджибейського районного суду м. Одеси від 05.02.2026 року у задоволенні клопотання представника ОСОБА_1 про зменшення суми судового збору відмовлено.

Вищевказана ухвала суду від 27.01.2026 року про залишення позову без руху була отримана позивачем 30.01.2026 року, про що свідчить довідка про доставку електронного листа.

Однак, станом на 13.02.2026 року недоліки позовної заяви не усунені, а саме: в матеріалах справи відсутні докази сплати судового збору за позовну заяву майнового характеру, у розмірі 1 відсоток від ціни позову, що складає 3858,49 грн.

Невиконання позивачкою ч. 4 ст. 177 ЦПК України, не може тлумачитися як надмірний формалізм, щодо обмеження доступу до суду відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, бо ці вимоги є обов`язковими вимогами до позовної заяви, та у разі усунення усіх недоліків позовна заява буде прийнята до розгляду судом.

Ст. 8, 9 Конституції України вказано, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України.

На підставі чого суд робить висновки, що норми ЦПК України, які прийняті на основі Конституції України, не суперечать Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, а враховуючи ст. 9 Конституції України при ратифікації вказаної Конвенції, зміни до Конституції не вносились, а тому не можуть безпідставно визнаватися деякі положення ЦПК України фіктивними, як надмірний формалізм посилаючись лише на Конвенцію ігноруючи при цьому не лише норми ЦПК, а і норми Конституції України.

Судом при винесенні ухвали враховується прецедентна практика Європейського суду з прав людини, яка виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини у справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28.10.1998 року та «Круз проти Польщі» від 19 червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

У зв`язку з наведеним, вказані вимоги суду не є порушенням права на справедливий судовий захист та не можуть вважатися обмеженням права на доступ до суду.

Згідно ч. 3 ст. 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Повернення позовної заяви, не є перешкодою для повторного звернення до суду після усунення усіх недоліків.

Керуючись ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст. 8, 9 Конституції України, ст.ст. 175-177, 185 ЦПК України, суддя,

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Одеської міської ради про визнання права власності вважати неподаною та повернути позивачці.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо повернення заяви позивачеві (заявникові). Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ: Бобуйок І.А.