ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1164/26 Справа № 450/3472/21 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Пищида М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого Пищиди М.М.

суддів Ткаченко І.Ю., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання Волкової К.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 листопада 2018 року між ним і відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого він надав відповідачу у позику грошові кошти в сумі 15 000 доларів США, що станом на дату надання позики за офіційним курсом НБУ (28,39 грн. за один долар США) складало 425 850 гривень.

Відповідно до п. 1.3 договору позики поручителем за договором позики є компанія TARTAGAL s.r.., яка є іноземною юридичною особою та знаходиться в місті Прага Чеської Республіки.

Відповідно до п. 5.2 Договору позики передача грошових коштів в сумі 15000 доларів США була здійсненна під час укладення договору позики та в присутності свідка ОСОБА_3 .

За умовами договору позики позика в сумі 15000 доларів США повинна бути повернута позичальником не пізніше шести місяців з дня її отримання, а саме 30.05.2019 року.

На підставі усних домовленостей строк повернення всієї суми позики був продовжений.

21.07.2021 року на адресу позичальника була направлена письмова вимога про повернення позики в сумі 15000 доларів США, яка вручена особисто ОСОБА_1 03.08.2021 року.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд стягнути зі ОСОБА_1 на свою користь грошові кошти в сумі 425 850 (чотириста двадцять п?ять тисяч вісімсот п?ятдесят) гривень та понесені судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики задоволено.

Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 30 листопада 2018 року в розмірі 425 850 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 4 258 грн. 50 коп.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що судом першої інстанції було неповно та неправильно встановлено деякі обставини, що мають значення для справи, внаслідок неправильного дослідження і оцінки наданих суду доказів.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що 30 листопада 2018 року між ОСОБА_2 , з одного боку (позикодавець), і ОСОБА_1 , з іншого боку (позичальник), а також компанією TARTAGAL s.r.o. (поручитель) був укладений договір позики.

Відповідно п. 1.1. цього Договору кредитор зобов?язується надати позичальнику позику, а позичальник зобов?язується повернути позику у визначений цим договором строк.

Сума позики становить 15 000 (п?ятнадцять тисяч) доларів США (п. 1.2. Договору).

В розділі 2 «Порядок надання і повернення позики» сторони передбачити, що позика надається в готівковому або безготівковому порядку шляхом передачі або перерахування позичальнику грошових коштів в сумі, зазначеній в п. 1.2, цього Договору (одноразово однією сумою або частинами). Сума позики підлягає поверненню не пізніше шести місяців включно. Поверненню підлягає 15000 (п`ятнадцять тисяч) доларів США. Термін надання позики може бути продовжений за взаємною письмовою згодою сторін, оформленому додатковою угодою (п. 2.1 - 2.3 Договору позики).

Згідно з п 3.1 Договору цей договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами і діє до моменту належного виконання зобов?язань, прийнятих на себе сторонами, відповідно до цього договору.

В пункті 5.2 Договору позики зазначено, що передача грошових коштів відбувається в присутності свідка ОСОБА_3 .

Зазначений договір позики був підписаний сторонами, що ними не заперечується.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із наявності правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 425 850 грн. Суд зазначив, що сторони, укладаючи договір позики, в теперішньому часі, а не майбутньому, зазначили про передачу під час укладення цього договору суми позики, що засвідчили своїми підписами. Сторона відповідача, заперечуючи проти отримання грошових коштів за договором позики, не скористалась правом звернення з позовом про визнання договору позики недійсним, чи про розірвання цього договору, вказаний договір позики є чинним та недійсним не визнаний.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до положень статі 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України).

За своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)».

У постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015року у справі № 6-1967цс15 викладено правовий висновок, що на підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Установлено, що на підтвердження укладення договорів позики з ОСОБА_1 позивач подав договір позики від 30 листопада 2018 року.

З аналізу змісту вказаного договору встановлено, що ОСОБА_1 взяв у борг у ОСОБА_2 гроші в загальній сумі 15000 доларів США.

Водночас, ОСОБА_1 наголошує, що він договір позики підписував, але не приймав вказані кошти .

Убачається, що Договір позики був підписаний кредитором, поручителем та свідком, а також самим позичальником ОСОБА_1 , яким будь-яких зауважень чи застережень під час підписання цього договору не було зазначено.

Відповідач у своїх письмових пояснення, умови цього договору не оспорював, вимог про його розірвання внаслідок невиконання з боку кредитора, в тому числі фактичного ненадання суми позики, не заявляв.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про доведення факту існування між сторонами договірних правовідносин .

Доказів належного виконання зобов`язань відповідачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано, а також не доведено підтвердження обставин, на які він посилається в заявах по суті як на підставу своїх заперечень.

Враховуючи, що позичальник своїх зобов`язань із повернення суми позики не виконав, колегія суддів погоджується з висновками про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі статтею 141 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду міста Дніпра від 18 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Вступна та резолютивна частини постанови проголошені 21 січня 2026 року.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Головуючий:

Судді: