Дата документу 10.02.2026 Справа № 333/3227/25
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/3227/25
Провадження №22-ц/807/376/26
Головуючий в 1-й інстанції Ходько В.М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.,
суддів:Подліянової Г.С., Трофимової Д.А.,
секретарОстащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гешевої Юлії Леонідівни на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складено 21 листопада 2025 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Районна адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні нерухомими майном шляхом виселення з квартири та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом, в якому (з урахуванням уточненої заяви від 30.04.2025) просила усунути перешкоди у користуванні належній їй на праві власності 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , шляхом виселення з даної квартири ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . Також позивач просила зобов`язати ОСОБА_2 передати їй ключі від вхідних дверей вказаної квартири та стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на її користь компенсацію моральної шкоди у розмірі 50000 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач, будучи співвласником вказаної квартири, не має до неї доступу, оскільки ОСОБА_2 замінив замки, не надавши їй ключі, та без згоди позивача вселив до квартири свою дружину ОСОБА_3 та дітей ОСОБА_4 і ОСОБА_5 . Зазначає про відсутність укладеного співвласниками порядку користування спірною квартирою, відповідачі користуються всією квартирою, а не лише тією частиною, яка належить ОСОБА_2 . Внаслідок цього позивачу завдано моральної шкоди, яка полягає у неможливості користуватися житлом, необхідністю винаймати житло для себе та членів своєї родини та необхідністю звертатися за консультацією до адвокатів і до суду за захистом своїх порушених прав, витрачати час для виконання відповідачами вимог закону, яку просить компенсувати.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року, в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, про усунення перешкод у користуванні нерухомим майном шляхом виселення з квартири та стягнення моральної шкоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гешевої Юлії Леонідівни подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_2 ніколи не був одноосібним власником спірної квартири, оскільки квартира була придбана в період шлюбу, тому висновки суду, щодо вселення відповідачів у квартиру та набуття ними права користування житлом як членами сім`ї одноосібного власника є помилковими. Позивачем обрано спосіб захисту порушеного права, який полягає саме в усуненні перешкод у користуванні житлом шляхом виселення осіб, яки вселилися до житла без згоди співвласника. Вказаний спосіб захисту не суперечить нормам права та є ефективним, тому доводи суду щодо іншого способу захисту є необґрунтованими. Факт звернення до органів поліції та несплата комунальних послуг, є доказами неможливості користування власністю. Відповідачі чинять перешкоди у користуванні позивачем своєю власністю, що є підставою для стягнення моральної шкоди.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на такі обставини.

Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Комунарського районного суду міста Запоріжжя від 03.08.2021 по справі № 333/1050/20 визнано право власності за ОСОБА_6 та ОСОБА_2 по 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 за кожним. У вказаній частині рішення суду в апеляційному порядку не переглядалося та набрало законної сили 09.11.2021 (а.с.6-14).

На замовлення ОСОБА_1 відповідним суб`єктом господарювання 18.01.2022 був виготовлений технічний паспорт на квартиру за адресою АДРЕСА_1 , який містить план, характеристику та експлікацію приміщень вказаної квартири (а.с.15-16).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 11.02.2022 зареєструвала право власності на належну їй 1/2 частини квартири за адресою АДРЕСА_1 , попереднім власником 1/1 частки вказаної квартири з 05.06.2007 був зазначений ОСОБА_2 , форма власності сторін на квартиру приватна спільна часткова (а.с.17).

Згідно довідки ОСББ "Фаворит" від 12.03.2024 вих. 6 ОСОБА_2 є власником квартири АДРЕСА_2 , проживає за вказаною адресою разом з дружиною ОСОБА_3 , сином ОСОБА_4 та пасинком ОСОБА_5 (а.с.18).

Позивачем надані копії її листування з ОСОБА_2 щодо узгодження порядку спільного користування квартирою за адресою АДРЕСА_1 (а.с.19-21).

Згідно свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , крім того, ОСОБА_7 є матір`ю ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с.62).

В довідці ОСББ "Фаворит" від 19.05.2025 вих. б/н зазначено, що ОСОБА_2 сплатив членські внески на користь вказаного ОСББ за адресою АДРЕСА_1 , у розмірі 24 160,68 грн. за період з 01.08.2021 по 19.05.2025 (а.с.63).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_3 є власником земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0792 га в селищі Сонячне, Запорізького району, Запорізької області, а ОСОБА_2 є співвласником квартири за адресою АДРЕСА_3 , на праві спільної сумісної власності з двома іншими співвласниками (а.с.85-87).

ОСОБА_1 зверталась до відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області з повідомленням, яке було зареєстровано за № ЄО 11830 від 06.06.2024, про те, що в квартирі АДРЕСА_2 , мешкають невідомі особи. За наслідками проведеної органом поліції перевірки, ознак кримінального чи адміністративного правопорушення не виявлено, але вбачаються ознаки цивільно-правових відносин, про що було повідомлено заявника листом № 8908/45/01/04-24 від 24.06.2024 (а.с.110).

Відмовляючи у задоволенні вимог позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 , який був одноосібним власником квартири АДРЕСА_2 до 11.02.2022, тобто до моменту реєстрації права власності на належну ОСОБА_1 1/2 частини вказаної квартири, користуючись наданим йому законом правами, використовував помешкання для проживання членів своєї сім`ї: дружини ОСОБА_3 , сина ОСОБА_4 та пасинка ОСОБА_5 . Виселення з житла ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 буде непропорційним втручанням з боку держави у права цих осіб на повагу до приватного життя та права на житло, визначені статтею 8 Конвенції, та фактично призведе до розриву сім`ї, що є неприпустимим у демократичному суспільстві. При цьому позивач має достатньо способів захисту своїх цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Зокрема, позивач має право вимагати надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а у разі неможливості цього він має право вимагати від іншого співвласника, який володіє і користується спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Не містять матеріали справи і належних й допустимих доказів відповідно до вимог 77, 78 ЦПК України на підтвердження того, що відповідачі чинять позивачці перешкоди в користуванні її часткою квартири (не впускають до квартири, змінили замки та ін.) та/або існує спір щодо порядку користування квартирою, оскільки ОСОБА_1 не проживає в спірній квартирі і нею не користується. Позивач хоча і зазначає, що вона намагалась у червні 2024 року потрапити в квартиру, проте не надає доказів на підтвердження вказаних обставин. В листі відділу поліції № 4 Запорізького РУП ГУНП в Запорізькій області № 8908/45/01/04-24 від 24.06.2024, на який посилається позивач, зазначено про її звернення до органу поліції з повідомленням про те, що в квартирі АДРЕСА_2 , мешкають невідомі особи, а за наслідками проведеної органом поліції перевірки, ознак кримінального чи адміністративного правопорушення не виявлено. Не підтверджено позивачем інших фактів порушення її прав, внаслідок чого вона не мала можливості скористатися належною їй часткою квартири і цьому завадили саме дії відповідачів, позивач не надає доказів сплати комунальних платежів за належне їй нерухоме майно, що також вказує на відсутність порушень її прав власності. Позивач, заявляючи вимогу про відшкодування моральної шкоди, обґрунтувала її неможливістю користуватися власним житлом, необхідністю винаймати житло для себе та членів своєї родини, звертатися за консультацією до адвокатів та до суду, витрачати час. Проте, позивачем не доведено спричинення їй моральної шкоди, вчинення відповідачами протиправних дій, які заподіяли їй моральну шкоду, не зазначено в чому виразилися її страждання, втрати та причинний зв`язок таких наслідків з діями відповідачів.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами, прийшов до правильного висновку щодо відмови у задоволені позовних вимог з огляду на наступне.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України).

Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

За змістом статті 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним житлове приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно.

Згідно з частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником.

Згідно з частинами першою, другою статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України).

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків» (див. постанову Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

При цьому, частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплено положення про те, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей.

За змістом зазначених норм право користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Право членів сім`ї власника будинку користуватися цим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування житловим приміщенням у членів його сім`ї.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

У рішенні від 02 рудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) ЄСПЛ зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції.

Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України) забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідача.

Зазначений правовий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 06 листопада 2018 року у справі № 1326/1314/2012 (провадження № 14-358звц18).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову з огляду на те, що спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності, правовий режим якої визначається з урахуванням інтересів всіх її учасників; співвласники мають рівні права у здійсненні права власності, відтак ОСОБА_3 , ОСОБА_4 і ОСОБА_5 як члени сім`ї (дружина, син та пасинок відповідно) власника, частки у квартирі ОСОБА_2 , за його згодою, мають право на проживання в ній.

Зазначене відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному в постанові від 26 листопада 2020 року у справі № 464/1129/18 (провадження № 61-9577св19).

При цьому позивачем не доведено, що відповідачі чинять їй перешкоди в користуванні її часткою у праві власності на квартиру.

Положення статей 358 та 383 ЦК України конкурують між собою. Так, стаття 383 ЦК України регламентує основні права власників житлового будинку або квартири. Одним з найважливіших з них є можливість власника використовувати квартиру або будинок для власного проживання або проживання членів його сім`ї, інших осіб. З цього права випливає обов`язок власника використовувати житло лише за цільовим призначенням, тобто законодавець передбачає неможливість використання житла для інших цілей, не сумісних з нормальними умовами життя людини. Разом з тим стаття 358 ЦК України регламентує порядок здійснення права спільної часткової власності. Так, співвласникам, як і кожному окремому власнику речі, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, що перебуває в їх спільній частковій власності. Зазначені правомочності співвласники об`єкта права спільної часткової власності відповідно до частини першої статті 358 ЦК України мають здійснювати за взаємною згодою. Форма її вираження цією нормою не встановлюється. Згода може бути виражена, наприклад, у формі письмового договору, наданого доручення одному із співвласників чи іншій особі на вчинення тієї чи іншої дії, у вигляді нотаріально оформленої довіреності тощо.

Як вірно вказав суд першої інстанції, позивач має право вимагати надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а у разі неможливості цього він має право вимагати від іншого співвласника, який володіє і користується спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Підстави для виселення відповідачів як таких, що не порушують право спільної часткової власності позивача, відсутні (див. постанову Верховного Суду від 26 листопада 2020 року у справі № 464/1129/18, провадження № 61-9577св19).

Спричинення позивачу моральної шкоди з боку відповідачів, що мало б наслідком її відшкодування під час судового розгляду не доведено.

Ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку, дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника адвоката Гешевої Юлії Леонідівни залишити без задоволення.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2025 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 12 лютого 2026 року.

Головуючий С.В. Кухар

Судді: Г.С. Подліянова

Д.А. Трофимова