ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1656/26 Справа № 175/7435/25 Суддя у 1-й інстанції - Васюченко О. Г. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 лютого 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Агєєва О.В.,

суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №175/7435/25 за позовом ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, Головного управління державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, про відшкодування шкоди, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Антонова Євгена Малековича на рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025 року, ухвалене у складі судді Васюченка О.Г., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 вернувся до Дніпровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до відповідачів Дніпропетровської обласної прокуратури, ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди.

В обґрунтування позову зазначає, що 03 вересня 2024 року ним була подана заява до прокуратури Дніпропетровської області, яка зареєстрована 04 вересня 2024 року за №60 625-24 про вчинення кримінального правопорушення за ст.367 КК України.

Вказує, що слідчим третього слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві Єрмаковим Ю.І., який грубо порушував КПК України в кримінальному провадженні №0000034, а саме не виконував письмові вказівки прокурора.

Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Цховребова А. від 05 вересня 2024 року №20-1401ВИХ-24, №20-3516-22 позивачу було відмовлено у його заяві про внесення до ЄРД кримінального правопорушення за ст.367 КК України.

Зауважує, що 06 вересня 2024 року позивач отримав відповідь від прокуратури Дніпропетровської області про відмову у внесенні до ЄРДР його повідомлення. Таким чином, зазначена бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області не може бути підставою для відмови у внесенні уповноваженою особою даного органу прокуратури після отриманні заяви від про вчинене кримінальне правопорушення відповідних відомостей до ЄРДР, оскільки такий обов`язок прямо передбачений ст.214 КПК України і не може тлумачитися службовими особами прокуратури на свій власний розсуд.

Вищевказане змусило позивача звернутися до слідчого судді за захистом своїх прав відповідно до ст.247 КПК України.

06 вересня 2024 року позивачем була подана скарга до суду на бездіяльність прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальної дії, невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до системи ЄДР, згідно ст.214 КПК України.

11 вересня 2024 року була винесена ухвала Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у справі №201/10941/24, якою скаргу позивача задоволено та зобов`язано прокуратуру внести до ЄРДР відомості за його заявою.

23 вересня 2024 року позивач отримав відповідь прокуратури з витягом з ЄРДР кримінального провадження №0000423 від 18 вересня 2024 року відносно слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) Територіального управління Державного Бюро Розслідування розташованого у м.Полтаві Єрмакова Ю.І., за ч.1 ст.367 КК України.

ТУ ДБР почалося досудове розслідування кримінального провадження №0000423 за ч.1 ст.367 КК України внесено до системи ЄРДР 18 вересня 2024 року відносно протиправних дій слідчого ДБР Єрмакова Ю.I. за заявою ОСОБА_1 .

З 18 вересня 2024 року у кримінальному провадженні №0000423 жодної слідчої (розшукової) дії проведене не було, навіть не допитали позивача, що змусило останнього подати заяву до процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О., відповідно до вимог ст.55 КПК України, про визнання потерпілим в кримінальному провадженні №0000423 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.367 КК України.

Зазначає, що 04 грудня 2024 року позивач отримав постанову процесуального керівника - прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О. від 02 грудня 2024 року про відмову в заяві про визнання потерпілим в кримінальному провадженні №0000423, що змусило позивача звернутися зі скаргою до слідчого судді на зазначену постанову.

09 грудня 2024 року слідчим суддею Кіровського районного суду м.Дніпропетровська Ханієвою Ф.М. постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О. було скасовано та зобов`язано повторно розглянути заяву від 29 листопада 2024 року про визнання потерпілим в кримінальному провадженні №0000423.

Також 20 грудня 2024 року позивач знову отримав постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О., про відмову в його заяві про визнання потерпілим в кримінальному провадженні №0000423, рішення у виді постанови було винесено незаконно, безпідставно, що знову змусило позивача звернутися зі скаргою до слідчого судді на зазначену постанову.

27 грудня 2024 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі: слідчого судді Іваницької I.В. у справі №203/7643/24 виніс ухвалу, якою скасував постанову прокурора Сакоренко I.О. про відмову у визнанні потерпілим від 18 грудня 2024 року у кримінальному провадженні №0000423, зобов`язав уповноваженого прокурора у вказаному кримінальному провадженні повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його потерпілим.

Тобто слідчі судді два рази скасовували незаконні постанови прокурора Сакоренко І.О. про відмову в визнанні потерпілим але він проігнорував вищезазначені ухвали суду де було все чітко йому роз`яснено.

Звертає увагу, що останню ухвалу суду від 27 грудня 2024 року про зобов`язання уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні №0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 листопада 2024 року, про визнання позивача потерпілим, прокурор Сакоренко І.О. так і не виконав фактично вчинив злочин невиконання ухвали суду ст.382 КК України.

Зазначає, що 07 січня 2025 року позивач подав скаргу до прокуратури Дніпропетровської області на бездіяльність прокурора Сакоренко I.О. Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 15 січня 2025 року №31/2-47 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було запропоновано звернутися з дисциплінарною скаргою.

Вважає, що відповідь була необґрунтована та неповна, фактично прокурор Павло Геня приховав протиправні дії свого підлеглого прокурора Сакоренко І.О. який не виконав ухвалу суду до теперішнього часу.

Позивачем 03 лютого 2025 року подана заява до прокуратури Дніпропетровської області про вчинення кримінального правопорушення прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О. за ст.382 КК України. Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 05 лютого 2025 року №31/2-164 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було відмовлено у заяві про внесення до ЄРДР кримінального правопорушення за ст.382 КК України.

04 березня 2025 року на електронну пошту позивача надійшли копії відповіді в вигляді листа за підписом начальника управління Дніпропетровської обласної прокуратури Володимира Тимошенко від 13 лютого 2025 року № 31/2-215 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було повідомлено, що за результатами особистого прийому було змінено прокурора в кримінальному провадженні №0000423 та призначено прокурора Коваля І.Ю., крім того повідомили, що на виконання ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська у справі №203/7643/24 прокурором повторно розглянуто його заяву, також долучено копію постанови прокурора Коваль І.Ю. про відмову в визнанні потерпілим від 12 лютого 2025 року.

Позивач звернувся зі скаргою до слідчого судді на постанову прокурора Коваль .Ю. про відмову в визнанні позивача потерпілим від 12 лютого 2025 року.

У судове засідання призначене слідчим суддею, прокурор Коваль І.Ю. не з`явився, подав заяву про відкладення, а секретар суді повідомив що до суду на електронну пошту надійшла копія постанови від 13 березня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000423.

Копія постанови старшого слідчого Мішуровського В.В. від 13 березня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000423, отримана Мостовим Л.І. з електронного суду, справа №203/1443/25.

У зв`язку з чим позивачем була подана скарга до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на постанову старшого слідчого ДБР Мішуровського В.В. від 13 березня 2025 року про закриття вказаного кримінального провадження.

Зазначає, що судове засідання з розгляду скарги про закриття кримінального провадження №0000423 у справі №203/1827/25 було призначено на 14 травня 2025 року, та постанову слідчого ДБР Мішуровського В.В. про закриття кримінального провадження була скасовано.

Позивачем 15 травня 2025 року подана заява до прокуратури Дніпропетровської області про виконання ухвали слідчого судці Центрального районного суду м.Дніпра Єдаменка С.В. від 14 травня 2025 року у справі №203/1827/25. Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 19 травня 2025 року №31/2-691ВИХ-25, 31/2-5121-24 на виконання ухвали слідчого судді Дніпропетровською обласною прокуратурою відновлено проведення досудового розслідування кримінального провадження про що внесено відомості до ЄРДР.

20 травня 2025 року позивачем була подана скарга до слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпро на постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим від 12 лютого 2025 року у вказаному кримінальному провадженні. 27 травня 2025 року слідчим суддею Центрального районного суду м.Дніпро Колесніченко О.В. була винесена ухвала якою скаргу задоволено та скасовано постанову прокурора Коваль ІЮ. про відмову у визнанні потерпілим, зобов`язано уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 листопада 2024 року про визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні.

Прокурор Коваль І.Ю. свідомо проігнорував ухвалу Кіровського районного суду міста Дніпропетровська від 27 грудня 2024 року та ухвалу Центрального районного суду м.Дніпро у складі від 27 травня 2025 року, якими були скасовані попередні постанови.

На думку позивача прокуратура свідомо знущалася над ним і він вимушений був четвертий раз оскаржувати безглузду постанову про відмову визнання його потерпілим.

05 червня 2025 року позивачем була подана скарга до слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпро на постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні.

Зауважує, що встановлено факт надмірно тривалого досудового розслідування кримінального провадження №0000423 - дев?ять місяців. За цей тривалий час, як вважає позивач, прокурори просто знущалися і він змушений був шість разів звертатися зі скаргами до суду, про що є відповідні ухвали суду а це його час, кошти, нерви бо прокурори свідомо не хотіли розслідувати просту справу відносно слідчого ДБР ОСОБА_2 .

Також зазначає, що саме надмірна тривала бездіяльність прокуратури з 18 вересня 2024 року, більше дев?яти місяців, змусило позивача, пенсіонера, звернутися з позовом про відшкодування шкоди.

Звертає увагу, що саме систематичне прийняття незаконних відповідних рішень, без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви ОСОБА_1 про злочин, свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб прокуратури, надмірну тривалість досудового розслідування.

В зв`язку з неефективністю і невиправданою тривалістю кримінального провадження, що потягло не розкриття злочину, та уникненням конкретних, відомих слідчим і прокурорам особам, у ОСОБА_1 погіршився емоційний стан, з?явилась надмірна дратівливість, погіршився сон, що негативно впливає на його життя, набутої внаслідок вчиненого відносно нього злочину.

Тривале розслідування кримінального провадження, невиконання прокурорами вимог кримінального процесуального закону, бездіяльність негативно впливають на моральний стан, завдаючи ОСОБА_1 моральної шкоди.

У зв`язку з чим просив стягнути з відповідачів на відшкодування такої шкоди 100 000 гривень, що відповідає принципу розумності, виваженості і справедливості, задовольнивши позов в повному обсязі.

Рішенням Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Дніпропетровської обласної прокуратури, ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області про відшкодування шкоди - відмовлено.

Не погодившись із зазначеними рішеннями, представник ОСОБА_1 - адвокат Антонов Є.М. подав апеляційну скаргу, в якій вважає зазначене рішення незаконним та необґрунтованим.

Зазначає, що суд першої інстанції неправильно кваліфікував спірні правовідносини, що зумовило безпідставну відмову у захисті порушеного права. Предмет спору відшкодування моральної шкоди, завданої протиправною бездіяльністю органів досудового розслідування та прокуратури, яка полягала, зокрема, у невнесенні відомостей до ЄРДР всупереч приписам статті 214 КПК України, а також у неправомірних відмовах та затягуванні із визнанням потерпілим та інших процесуальних порушеннях. За своєю природою така бездіяльність утворює позадоговірне (деліктне) зобов`язання держави у розумінні статей 1173, 1174 ЦК України, що виникає незалежно від вини конкретної посадової особи, та кореспондується з правом особи на компенсацію моральної (немайнової) шкоди відповідно до статті 23 ЦК України.

Зазначає, що суд першої інстанції фактично зводить оцінку до формули «не доведено шкоду та причинний зв`язок», тоді як у деліктних правовідносинах за статтями 11731174 ЦК України, визначальним етапом є встановлення протиправної поведінки органу державної влади, після чого підлягають оцінці наслідки для особистих немайнових прав позивача та визначається розмір грошової сатисфакції за статтею 23 ЦК України.

Вказує, що у цій справі протиправність підтверджена сукупністю семи процесуальних актів слідчих суддів, що набрали законної сили, а саме: однією ухвалою про визнання протиправної бездіяльності щодо невнесення відомостей до ЄРДР; п`ятьма ухвалами щодо неправомірної відмови або несвоєчасного вчинення дій з визнання потерпілим; однією ухвалою про скасування постанови про закриття кримінального провадження. Кожна з цих ухвал фіксує окремий епізод порушення процесуальних обов`язків і в сукупності відображає тривалу та повторювану бездіяльність державних органів.

Вважає, що суд мав не відмовляти з мотиву «недоведеності», а співвіднести встановлені порушення з доведеними моральними наслідками для позивача та визначити справедливий і розумний розмір грошового відшкодування.

Також зазначає, що суд першої інстанції помилково використовує аргументацію, характерну для реабілітаційних вимог, що випливають зі статті 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», оскільки позивач не перебував у статусі підозрюваного чи обвинуваченого, щодо нього не застосовувалися запобіжні заходи, і вимога не пов`язана з незаконним кримінальним переслідуванням. Цей спір не про спеціальну реабілітаційну компенсацію, а про загальноделіктну відповідальність держави за протиправну бездіяльність органів досудового розслідування чи прокуратури (статті 1173, 1174 ЦК України) і немайнові наслідки для позивача (стаття 23 ЦК України).

Вважає, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки немайнових наслідків, звівши її до загальної фрази «не доведено», чим проігнорував релевантні правові стандарти Верховного Суду і ЄСПЛ.

Також зазначає, що у цій справі причинно-наслідковий зв`язок між тривалою та повторюваною протиправною бездіяльністю органів (невнесення відомостей до ЄРДР, безпідставні відмови або затягування у вирішенні питання про визнання потерпілим, скасування постанови про закриття кримінального провадження, невиконання ухвал слідчих суддів) та немайновими наслідками (постійна невизначеність, психологічна напруга, порушення сну, вимушені звернення, витрачання значних зусиль на захист) є очевидним та достатньо підтвердженим у сукупності доказів. Саме цю сукупність суд мав оцінити з позицій статті 23 ЦК України та висновків Верховного Суду і ЄСПЛ, а не відмовляти лише з мотивом «недоведено» без аналізу причинно-наслідкового зв`язку між установленими порушеннями та заявленими немайновими втратами.

Зауважує, що суд першої інстанції послався на постанову Верховного Суду у справі №335/6977/22 як на підставу для відмови. Зазначена постанова стосується визначення належного способу захисту у спорах, пов`язаних із діями патрульної поліції, та необхідності кваліфікації таких вимог як деліктних до органу державної влади. У цій справі позов від початку заявлено як деліктний на підставі статей 1173, 1174 ЦК України, а протиправність дій (бездіяльності) відповідних органів підтверджена ухвалами слідчих суддів щодо невнесення відомостей до ЄРДР. Крім того, релевантним орієнтиром є постанова Верховного Суду від 21 лютого 2018 року у справі №522/22008/15-ц, у якій прямо визнано можливість відшкодування моральної шкоди за невнесення відомостей до ЄРДР за рахунок Державного бюджету України. За таких обставин посилання на справу №335/6977/22 є нерелевантним до фактичної і правової конфігурації спору та не може слугувати підставою для відмови у позові.

Окрім цього рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, визначеним статтею 263 ЦПК України, оскільки ухвалене з істотним порушенням процесуальних норм, які регламентують: (i) предмет і межі доказування, розподіл та реалізацію тягаря доказування (стаття 81 ЦПК України); (ii) належність, допустимість, достатність доказів і порядок їх оцінки (статті 76, 89 ЦПК України); (iii) обов`язок суду надати вичерпне мотивування висновків та застосованих норм права (стаття 263 ЦПК України). Зазначені порушення у своїй сукупності вплинули на результат розгляду справи та зумовлюють скасування оскаржуваного рішення з ухваленням нового рішення по суті.

Вказує, що суд першої інстанції порушив вимогу статті 89 ЦПК України оцінити кожний доказ і докази в сукупності, та обов`язок за статтею 263 ЦПК України надати розгорнуте мотивування щодо прийняття або відхилення доказів і підстав правового висновку.

Суд першої інстанції проігнорував правову позицію Верховного Суду та фактично переклав повний і надмірний тягар доказування на позивача, що суперечить статті 81 ЦПК України в її системному тлумаченні з урахуванням наведеного висновку Верховного Суду.

Суд першої інстанції не врахував зазначені критерії у мотивуванні рішення: (i) не співвідніс конкретні епізоди бездіяльності з конкретними немайновими наслідками; (ii) не пояснив, чому відхилив судові рішення (ухвали слідчих суддів), які встановлюють противоправну бездіяльність; (iii) не перевірив, чи надала держава достатні контрдокази для спростування презумпції шкоди; (iv) не визначив розумний і справедливий розмір грошової сатисфакції, обмежившись повною відмовою у позові. Це є істотним порушенням статті 263 ЦПК України.

Резолютивний висновок суду про відсутність підстав для відшкодування моральної шкоди ґрунтується не на всебічному встановленні та оцінці фактичних обставин справи, а на узагальненому посиланні «не доведено шкоду та причинний зв`язок». Такий підхід ігнорує вимоги ст. 263 ЦПК України (законність і обґрунтованість рішення) у поєднанні зі ст. 89 ЦПК України (вимога оцінювати кожен доказ і докази в сукупності) та призводить до відриву правового висновку від фактичного підґрунтя. Належний стандарт мотивування це не констатація загальних формул, а послідовне співвіднесення (i) конкретних епізодів протиправної бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, (ii) їх тривалості та повторюваності та (iii) немайнових наслідків для позивача, з подальшим визначенням співмірної грошової сатисфакції (ст. 23 ЦК України). Суд першої інстанції цього не зробив.

У зв`язку з чим просить рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025 року - скасувати та постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу, понесені у зв`язку з розглядом справи у апеляційній інстанції у розмірі 69 000 грн.

Представник Дніпропетровської обласної прокуратури - Сидорова О.Р. скориставшись своїм правом подала відзив на апеляційну скаргу, в якому апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнає, вважає її необґрунтованою і такою, що задоволенню не підлягає.

Зазначає, що позиція апелянта щодо незаконності та необґрунтованості рішення суду першої інстанції є хибною, оскільки суд повно і всебічно дослідив матеріали справи та правильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Вказує, що судом першої інстанції правильно встановлено, що звернення позивача із позовом про відшкодування шкоди є передчасним, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні, з яким позивач пов`язує завдання йому шкоди, триває. Відповідно до Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду», право на відшкодування шкоди у порядку цього Закону виникає лише у випадку виправдання, закриття кримінального провадження за відсутністю події, складу кримінального правопорушення або встановленням відсутності провини особи. Такої реабілітуючої підстави для відшкодування шкоди у цій справі на час розгляду не встановлено.

Зауважує, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто з огляду на загальні правила про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Отже, в даному випадку не застосовується норма ст.1176 ЦК України, а підлягають застосуванню положення ст.ст.1173, 1174 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування або посадової або службової особи таких органів незалежно від вини цієї особи.

Під час розгляду справ про відшкодування моральної шкоди суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та на яких міркуваннях він у цьому базується, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Звертає увагу суду, що позивач, звертаючись з позовом, обґрунтовував завдання йому моральної шкоди тим, що він неодноразово звертався до органів прокуратури, а в подальшому і до слідчого судді зі скаргами щодо рішень та дій прокурора у вищевказаному кримінальному провадженні.

Зазначає, що саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода, повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди. Сам по собі факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності.

Зауважує, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою. Дніпровський районний суд Дніпропетровської області рішенням від 16 жовтня 2025 року дійшов до переконливого висновку, що зазначене є підставою для відмови у задоволенні позовної заяви про відшкодування моральної шкоди і витрат. Таким чином, викладені позивачем обставини не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Суд першої інстанції при винесенні рішення врахував висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12 березня 2019 року у справі №920/715/17 та постанові від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17, а також висновки Верховного Суду, викладені у постанові Верховного Суду від 17 лютого 2021 року у справі №468/477/18 постанові Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі №902/320/17.

Апеляційна скарга ОСОБА_1 не містить належних та допустимих доказів, які б спростовували висновок суду першої інстанції про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог.

Позивач та його представник - адвокат Антонов Є.М. у судовому засіданні апеляційного суду підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представник Дніпропетровської обласної прокуратури у судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила у її задоволенні відмовити.

Представник ГУ ДКСУ у судовому засіданні апеляційного суду також заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила у її задоволенні відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає вказаним вимогам закону.

Судом встановлено, що 03 вересня 2024 року ОСОБА_1 була подана заява до прокуратури Дніпропетровської області яка зареєстрована 04 вересня 2024 року за №60 625-24 про вчинення кримінального правопорушення за ст.367 КК України слідчим третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР розташованого у м. Полтаві Єрмаковим Ю.І., який грубо порушував КПК України в кримінальному провадженні №0000034, а саме не виконував письмові вказівки прокурора.

Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Цховребова А. Від 05 вересня 2024 року №20-1401ВИХ-24, №20-3516-22 позивачу було відмовлено у його заяві про внесення до ЄРД кримінального правопорушення за ст.367 КК України Слідчим третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР розташованого у м.Полтаві Єрмаковим Ю.І.

06 вересня 2024 року позивач отримав відповідь від прокуратури Дніпропетровської області про відмову в внесенні до ЄРДР.

06 вересня 2024 року позивачем була подана скарга до суду на бездіяльність прокурора, яка полягає у нездійсненні процесуальної дії невнесення відомостей про вчинення кримінального правопорушення до системи ЄДР, згідно ст. 214 КПК України.

11 вересня 2024 року була постановлена ухвала Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська у справі №201/10941/24, якою скаргу позивача на бездіяльність прокуратури Дніпропетровської області задоволено та зобов`язано прокуратуру внести до ЄРДР відомості за його заявою.

23 вересня 2024 року позивач отримав відповідь прокуратури з витягом з ЄРДР кримінального провадження №0000423 від 18 вересня 2024 року відносно слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР розташованого у м.Полтаві Єрмакова Ю.І., за ч.1 ст.367 КК України.

Державним Бюро Розслідувань почалось досудове розслідування кримінального провадження №0000423 за ч.1 ст.367 КК України, внесеного до системи ЄРДР 18 вересня 2024 року, відносно протиправних дій слідчого ДБР Єрмакова Ю.I. за заявою ОСОБА_1 .

З 18 вересня 2024 року у кримінальному провадженні №0000423 жодної слідчої (розшукової) дії проведене не було, що змусило ОСОБА_1 29 листопада 2024 року подати заяву до процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О., відповідно до вимог ст. 55 КПК України, про визнання його потерпілим в даному кримінальному провадженні.

04 грудня 2024 року позивач отримав постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О., від 02 грудня 2024 року про відмову в заяві про визнання потерпілим в кримінальному провадженні №0000423, що змусило позивача звернутися зі скаргою до суду на зазначену постанову.

09 грудня 2024 року слідчим суддею Кіровського районного суду м.Дніпропетровська Ханієвою Ф.М. справа №203/7055/24, постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О. від 02 грудня 2024 року було скасовано та зобов`язано повторно розглянути заяву від 29 листопада 2024 року про визнання скаржника потерпілим в кримінальному провадженні № 0000423.

20 грудня 2024 року позивач знову отримав постанову процесуального керівника прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О. від 18 грудня 2024 року про відмову в його заяві про визнання потерпілим в кримінальному провадженні 0000423, що знову змусило позивача звернутися зі скаргою до суду на зазначену постанову.

27 грудня 2024 року Кіровський районний суд міста Дніпропетровська у складі слідчого судді Іваницької I.В. у справі №203/7643/24 винесено ухвалу якою скасовано постанову прокурора Сакоренко I.О. про відмову у визнанні ОСОБА_1 потерпілим від 18 грудня 2024. Зобов`язано уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні №0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 листопада 2024 року про визнання його потерпілим.

Ухвала суду від 27 грудня 2024 року виконана не була.

07 січня 2025 року позивач подав скаргу до прокуратури Дніпропетровської області на бездіяльність прокурора Сакоренко I.О. у кримінальному провадженні №0000423.

Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Геня П. від 15 січня 2025 року №31/2-47 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було запропоновано звернутися з дисциплінарною скаргою.

Позивачем 03 лютого 2025 року подана заява до прокуратури Дніпропетровської області про вчинення кримінального правопорушення прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О. за ст.382 КК України.

Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 05 лютого 2025 року №31/2-164 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було відмовлено у заяві про внесення до ЄРДР кримінального правопорушення прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Сакоренко І.О. за ст.382 КК України.

Позивач не оскаржував у суді зазначену відмову прокуратури.

04 березня 2025 року на електронну пошту позивача надійшли копії відповіді у вигляді листа за підписом начальника управління Дніпропетровської обласної прокуратури Тимошенко В. від 13 лютого 2025 року за №31/2-215 ВИХ-25, 31/2-5121-24 позивачу було повідомлено, що було змінено прокурора в кримінальному провадженні №0000423 та призначено прокурора Коваля І.Ю., крім того повідомили, що на виконання ухвали Кіровського районного суду м.Дніпропетровська у справі №203/7643/24 прокурором повторно розглянуто його заяву, також долучено копію постанови прокурора Коваль І.Ю. від 12 лютого 2025 року про відмову в визнанні потерпілим.

05 березня 2025 року позивачем була подана скарга до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на вказану постанову прокурора Коваля І.Ю.

13 березня 2025 року на електронну пошту вх. ЕП-2095/25-Вx надійшла копія постанови від 13 березня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000423.

Копія постанови старшого слідчого Мішуровського В.В. від 13 березня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000423. отримана ОСОБА_1 14 березня 2025 року з електронної справи суду №203/1443/25.

18 березня 2025 року позивачем була подана скарга до Кіровського районного суду міста Дніпропетровська на постанову постанови старшого слідчого ДБР Мішуровського В.В. від 13 березня 2025 року про закриття кримінального провадження №0000423.

25 березня 2025 року слідчим суддею Кіровського районного суду м.Дніпропетровська Колесніченко О.В. справа №203/1443/25 у зв`язку закриттям зазначеного провадження була постановлена ухвала якою позивачу відмовлено та роз`яснено, що у разі скасування постанови про закриття кримінального провадження №0000423 заявник не позбавлений права оскаржити в передбаченому ст.303 КПК України порядку постанову з процесуального питання залучення потерпілим.

14 травня 2025 року постанову слідчого ДБР Мішуровського В.В. про закриття кримінального провадження №0000423 було скасовано.

Позивачем 15 травня 2025 року подана заява до прокуратури Дніпропетровської області про виконання ухвали слідчого судці Центрального районного суду м.Дніпра Єдаменка С.В. від 14 травня 2025 року у справі №203/1827/25.

Листом за підписом начальника відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Павло Геня від 19 травня 2025 року № 31/2-691ВИХ-25, 31/2-5121-24 на виконання ухвали слідчого судді Центрального районного суду м.Дніпра Єдаменка С.В. від 14 травня 2025 року у справі №203/1827/25, Дніпропетровською обласною прокуратурою відновлено проведення досудового розслідування кримінального провадження №0000423 про що внесено відомості до ЄРДР.

20 травня 2025 року позивачем була подана скарга до слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпро на постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим від 12 лютого 2025 року у кримінальному провадженні №0000423.

27 травня 2025 року слідчим суддею Центрального районного суду м.Дніпро Колесніченко О.В. справа №203/3330/25 була постановлена ухвала якою скасовано постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим від 12 лютого 2025 року у кримінальному провадженні №0000423.

Зобов`язано уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні №0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 листопада 2024 року про визнання позивача потерпілим у кримінальному провадженні №0000423.

04 червня 2025 року на електронну пошту позивача надійшла постанова прокурора Коваль І.Ю. від 03 червня 2025 року про відмову у визнанні позивача потерпілим у кримінальному провадженні №0000423.

05 червня 2025 року позивачем була подана скарга до слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпро на постанову прокурора Коваль І.Ю. про відмову у визнанні потерпілим від 03 червня 2025 року у кримінальному провадженні № 0000423.

Також у судовому засіданні встановлено, що ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпра від 17 червня 2025 року постанову прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Коваля І.Ю. від 03 червня 2025 року про відмову у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні №0000423 скасовано, зобов`язано прокурора відділу Дніпропетровської обласної прокуратури Коваля І.Ю. повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 листопада 2024 року про визнання потерпілим.

Крім того ухвалою слідчого судді Центрального районного суду міста Дніпра від 11 липня 2025 року скасовано постанову прокурора про відмову у визнанні потерпілим від 20 червня 2025 року у кримінальному провадженні №0000423, зобов`язано уповноваженого прокурора у кримінальному провадженні №0000423 повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 29 листопада 2024 року про визнання його потерпілим у кримінальному провадженні №0000423. У задоволенні іншої частини вимог скарги відмовлено.

Також встановлено, що постановою прокурора Коваль І.Ю. від 08 вересня 2025 року про відмову у визнанні потерпіли ОСОБА_1 відмовлено у визнанні потерпілим у кримінальному провадженні № 0000423.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з тих підстав, що у справах про відшкодування шкоди, доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою. Позивачем не доведено належними та допустимим доказами факту заподіяння йому моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою позивачем шкодою, а обставини позовних вимог, стосовно яких у позивача є спір, в такому вигляді не знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, а тому не підлягають задоволенню в межах заявлених і доведених вимог.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно з процесуальним законодавством сторони мають певні права та обов`язки, реалізація яких, як правило, залежить від самих учасників процесу.

Надання доказів на підтвердження доводів і обставини, на які позивач посилається як на підставу свої вимог, є обов`язком саме позивача, при цьому суд, за відповідним клопотанням сторони, може зобов`язати позивача надати певні докази, якщо це необхідно для забезпечення об`єктивного розгляду справи, і ненадання їх за вимогою суду або не реагування на вимогу суду є неналежним виконання процесуальних прав та свідчить про те, що позивач не вчиняє активних дій для доведення обґрунтованості своїх вимог перед судом.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач посилався на те, що процесуальними рішеннями та діями слідчого третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР розташованого у м.Полтаві Єрмаковим Ю.І., який порушував КПК України в кримінальному провадженні №0000034, а саме не виконував письмові вказівки прокурора, порушено його права людини в державі Україна, принижено честь і гідність, стрес, хвилювання, невизначеність та дискримінацію в кримінальному процесі, що суперечить вимогам Конституції України та Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до частин першої та другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості відповідальності за шкоду, завдану органами державної влади чи місцевого самоврядування та їх посадовими особами, які є відмінними від загальних підстав деліктної відповідальності.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (частина перша статті 1173 ЦК України).

Шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (частина перша статті 1174 ЦК України).

Наведеними правовими нормами передбачено, що для покладення відповідальності за дії посадових осіб та органів державної влади чи місцевого самоврядування наявність їх вини не є обов`язковою. Проте цими приписами встановлена обов`язковість інших трьох елементів складу цивільного правопорушення, встановлення яких є необхідним для покладення відповідальності за завдану шкоду на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування, про що Велика Палата Верховного Суду деталізує далі.

Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі

статей 1173, 1174 ЦК України (близькі за змістом висновки постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22 січня 2025 року у справі №335/6977/22 (провадження №14-87цс24) ).

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.

Також обов`язковим елементом для покладення на державу відповідальності за відшкодування особі шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, є причинно-наслідковий зв`язок між протиправними (неправомірними) діями (бездіяльністю) і заподіяною шкодою.

Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20 січня 2021 року в справі № 197/1330/14-ц).

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі №918/203/18 та від 28 жовтня 2020 року у справі №904/3667/19 зробив висновок про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідкового зв`язку такої поведінки із завданою шкодою.

Саме лише задоволення скарги щодо неправомірності дій працівників правоохоронного органу не є безумовною підставою для висновку про наявність причинного зв`язку між діями працівників (посадових осіб) такого органу та завданою шкодою. Причинний зв`язок, як обов`язковий елемент цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, між протиправною поведінкою та шкодою виражається у тому, що шкода повинна бути об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди.

Сам по собі факт винесення слідчим суддею процесуальних ухвал, якими за результатами розгляду скарг позивача зобов`язано відповідача вчинити певні процесуальні дії, не тягне наслідок цивільно-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідачів заподіяли позивачу моральної шкоди. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, внаслідок якого постановлені ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів і притягнення їх до відповідальності (постанова Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі №686/27967/19, провадження №61-14451св20).

Заявляючи до відповідача вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100000 грн., позивач до позовної заяви не додав доказів на підтвердження такого розміру шкоди.

Матеріали справи не містять доказів погіршення стану здоров`я позивача, приниження честі та гідності у зв`язку із розслідуванням у кримінальному провадженні №0000423 від 18 вересня 2024 року відносно слідчого Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі) ТУ ДБР розташованого у м.Полтаві Єрмакова Ю.І., за ч.1 ст.367 КК України.

ОСОБА_1 фактично обмежився констатацією фактів скасування слідчими суддями постанов слідчих у ході здійснення досудового розслідування у кримінальному проваджені. З копій наданих судових рішень не вбачається, що судом дії чи бездіяльність слідчих органів визнавались незаконними.

На час ухвалення оскаржуваного рішення ОСОБА_1 не був визнаний потерпілим у кримінальному провадженні №0000423 від 18 вересня 2024 року.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів заподіяння шкоди, так причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача і шкодою.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У разі ненадання запитуваної інформації суд має право розглянути справу за наявними у ній матеріалами.

Обов`язок доказування покладається на сторони. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

З урахуванням наведеного суд першої інстанції дійшов правильного висновку про недоведеність факту наявності шкоди та причинно-наслідкового зв`язку між діями та шкодою.

Колегія суддів, переглядаючи справу, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді, зазначає, що фактично доводи останнього зводяться до незгоди з процесуальними рішеннями та діями слідчого, здійсненими у кримінальному провадженні №0000423 від 18 вересня 2024 року. ОСОБА_1 скористався правом на оскарження цих рішень у порядку, передбаченого КПК України. Наявність моральної шкоди позивач не довів.

Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності.

Наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. При цьому не будь-яке рішення слідчого судді свідчить про протиправність дій державних органів, а мають значення конкретні обставини, встановлені таким рішенням. При встановленні в порядку судового контролю слідчим суддею протиправності дій чи бездіяльності слідчих органів для вирішення питання про відшкодування шкоди необхідним є доведення заподіяння такими діями (бездіяльністю) моральної шкоди та, відповідно, наявність причинно-наслідкового зв`язку між такими діями (бездіяльністю) та заподіяною шкодою.

До аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 січня 2021 року у справі №227/4410/19 (провадження №61-9407св20), від 25 березня 2021 року у справі №227/3052/19 (провадження №61-22337св19), від 19 грудня 2022 року у справі №466/5021/18 (провадження №61-21157св19), від 27 березня 2023 року у справі №757/221/21-ц (провадження №61-10631св22).

Для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Посилання заявника в апеляційній скарзі на різну судову практику Верховного Суду у цій категорії справ суд відхиляє, оскільки не підлягає сумніву, що для доведення позову про відшкодування шкоди позивач має довести наявність складових цивільно-правової відповідальності саме у конкретній справі і процес доказування, а отже, і правозастосування, буде різним. Про що свідчить наведена вище в даній постанові судова практика суду касаційної інстанції.

Доводи заявника про те, що рішення у справі ухвалено без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 17 вересня 2025 року у справі № 461/6351/23, колегія суддів відхиляє з огляду на наступне.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними, схожими) є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (постанови Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі №910/5394/15-г, від 19 червня 2018 року у справі №922/2383/16, від 12 грудня 2018 року у справі №2-3007/11, від 16 січня 2019 року у справі №757/31606/15-ц, від 19 травня 2020 року у справі №910/719/19, від 26 травня 2021 року у справі №910/8358/19).

Подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності визначається обставинами кожної конкретної справи (постанови Верховного суду від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16, від 25 квітня 2018 року у справі №910/24257/16).

У справі №461/6351/23 Верховним Судом розглядався позов ОСОБА_3 , якого за фактом ДТП було притягнуто як обвинуваченого за ч.1 ст.286 КК України, а кримінальне провадження щодо нього, яке внесено до ЄРДР, було згодом закрите у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.

Саме по собі посилання на постанову Верховного Суду із вказівкою про однакове застосування норм права у справах і у подібних правовідносинах, з різними встановленими обставинами, не має правового значення для справи, яка є предметом перегляду, та не свідчить про однакове застосування чи тлумачення норм права.

Саме лише цитування у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права, зокрема, має місце тоді, коли суд першої інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо) ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі.

З огляду на викладене суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини у справі, від яких залежить правильне вирішення спору, дійшов правильного висновку про те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено факту та розміру завданої йому моральної шкоди діями/бездіяльністю відповідача у зв`язку із розслідуванням у кримінальному провадженні №0000423 від 18 вересня 2024 року.

Наведені в апеляційній скарзі інші доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, зводяться до незгоди з судовим рішенням у справі та переоцінки доказів у справі, проте встановлення обставин справи і перевірка їх доказами не належить до компетенції суду апеляційної інстанції.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою суду першої інстанції. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд апеляційної інстанції, у разі відсутності процесуальних порушень, не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц, провадження №14-446цс18).

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судового рішення, колегія суддів залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025 року - без змін.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Антонова Євгена Малековича - залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду Дніпропетровської області від 16 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 11.02.2026р.

Головуючий суддя О.В. Агєєв