КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження №22-ц/824/5290/2026 Головуючий у 2 інстанції Таргоній Д.О.
ПОСТАНОВА

Іменем України

12 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: Таргоній Д.О., Борисової О.В., Голуб С.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - Романенка Михайла Едуардовича на заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 02 жовтня 2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 7, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит у розмірі 6000,00 грн.

ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» свої зобов`язання виконало у повному обсязі, перерахувало на картковий рахунок ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6000,00 грн, однак відповідач взяті на себе грошові зобов`язання за договором не виконала.

05 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 556/ФК-22, предметом якого є відступлення права вимоги до боржників за кредитними договорами, зазначеними у відповідних реєстрах.

Тобто, позивач набув право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №7від 02 жовтня 2021 року в розмірі 29 085,20 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом - 6000,00 грн, заборгованість за відсотками - 23 085,20 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №7 від 02 жовтня 2021 року в розмірі 29085,20 грнта судові витрати.

Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні позову, мотивувавши свої висновки тим, що позивачем не було надано доказів укладення кредитного договору, оскільки 02 жовтня 2021 року ОСОБА_1 уклала з позивачем кредитний договір № 7 про надання споживчого кредиту.

Укладення Кредитного договору здійснювалось сторонами за допомогою Інформаційно-телекомунікаційної системи первісного кредитора ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС», доступ до якої забезпечувався відповідачу через Веб-сайт. Електронна ідентифікація відповідача здійснювалася при вході відповідача в Особистий кабінет, шляхом перевірки позивачем правильності введення одноразового ідентифікатора 11885, направленого позивачем на номер мобільного телефону відповідача НОМЕР_1 , вказаний при вході, та/або шляхом перевірки правильності введення пароля входу до особистого кабінету.

Даний Договір також знаходиться у власному кабінеті відповідача на офіційному веб-сайті товариства за адресою: https://cashberry.com.ua/, а зазначені позичальником дані особистого кабінету відображено у доданій до позову заяві позичальника № 7 від 02 жовтня 2021 року, що включає в себе і номер банківської картки, визначеної для зарахування кредитних коштів.

Позивач звертає увагу на те, що без проходження реєстрації та отримання одноразового ідентифікатора без здійснення входу відповідача на веб-сайт за допомогою логіна і пароля особистого кабінету укладання договору між сторонами є технічно неможливим.

В апеляційній скарзі представник ТОВ «Діджи Фінанс» - Романенко М.Е. вказує на те, що позивачем було надано суду всі наявні документи по кредитній справі відповідача, які були передані від первісного кредитора ТОВ «ФК «Інвест Фінанс».

Вказує, що судом не враховано, що відповідачем не надано жодних доказів на спростування факту укладення кредитного договору, або спростування факту перерахування та отримання ним кредитних коштів.

Крім того, позивач вважає безпідставним висновок суду першої інстанції про відсутність доказів перерахунку кредитних коштів первісним кредитором позичальнику, оскільки при зверненні до суду даним позовом товариством було подано клопотання про витребування необхідних доказів, а не долучення до матеріалів електронної судової справи відповіді АТ «Перший Український Міжнародний Банк» призвело до порушення прав позивача заявити клопотання про витребування відповідних доказів.

Факт перерахунку кредитних коштів на картковий рахунок позичальника, підтверджується доданою до позовної заяви копією листа від АТ «ПУМБ» за № КНО-/55 від 02 серпня 2024 року та витягом з додатку до нього, що є надавачем таких платіжних послуг.

Також в апеляційній скарзі представник позивача зазначає, що позивачем до позовної заяви було додано докази, якими доведено відступлення права вимоги ТОВ «ФК «ІНВЕСТ ФІНАНС» на користь ТОВ «ДІДЖИ ФІНАНС» до відповідача за договором про надання споживчого кредиту № 7 від 02 жовтня 2021 року, а саме: копія договору факторингу № 556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року разом із затвердженими шаблонами передачі інформації по кредитному портфелю; витяг із додатку № 1 до договору факторингу № 556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року (реєстр прав вимоги) в якому міститься інформація виключно щодо заборгованості відповідача; копії платіжних інструкцій за договором факторингу № 556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року з призначенням платежу «ДОГОВІР ФАКТОРИНГУ № 556/ФК-22 від «05» вересня 2022 року Без ПДВ».

Також, в апеляційній скарзі звернуто увагу на те, що договір відступлення прав вимоги №556/ФК-22 від 05 вересня 2022 року не визнані недійсними у встановленому порядку, тобто презумпція правомірності правочину, передбачена ст. 204 ЦК України, не спростована.

Відзив від відповідача на апеляційну скаргу у визначений судом апеляційної інстанції строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК Українивідсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч.1ст.369 ЦПК Україниапеляційні скарги на рішення суду розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч. 13 ст. 7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ТОВ «Діджи Фінанс» не надало суду належних і допустимих доказів на підтвердження надання ОСОБА_1 кредиту, в тому числі і шляхом перерахування відповідної суми коштів на картковий її картковий рахунок, зокрема, платіжного доручення, меморіального ордер, а наданий позивачем розрахунок заборгованості не є належним та допустимим доказом надання відповідачу кредиту та наявності заборгованості за цим договором.

Однак, з такими висновками суду першої інстанції апеляційний суд погодитися не може, оскільки вони не ґрунтуються на матеріалах справи та вимогах закону, з огляду на наступне.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 03 серпня 2021 року між ОСОБА_1 та ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС» було укладено договір кредитної лінії № 80911, за умовами якого ОСОБА_1 було надано кредит в розмірі 1000,00 грн строком на 14 календарних днів із процентною ставкою 1,14 % в день.

Надалі, між ОСОБА_1 та ТОВ «ІНВЕСТ ФІНАНС» було підписано спеціальні умови № 7 від 02 жовтня 2021 року до договору кредитної лінії № 80911 від 03 серпня 2021 року, в якій зазначила свої особисті дані, а саме: прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника, номер паспорту, електронну пошту, домашню адресу.

Відповідач підтвердила, що ознайомилась з правилами оферти, правилами надання коштів у позику та істотними умовами правочину, погодилась та прийняла оферту ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» щодо укладення спеціальних умов № 7 від 02 жовтня 2021 року до договору кредитної лінії № 80911 від 03 серпня 2021 року, шляхом використання одноразового ідентифікатора в якості особистого 11885.

Згідно умов п. 1.1 договору кредитної лінії № 80911 від 03 серпня 2021 року, кредитор зобов`язався надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, цього договору, а позичальник зобов`язався одержати та повернути кредит та сплатити проценти за користування ним та виконати інші обов`язки, передбачені договором. Кредит надавався на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Для отримання кредиту позичальник подає заяву про надання кредиту (п. 1.3)

Пунктом 1.7 Договору встановлено, що Кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Пунктом 1.5 Договору визначено, що сума кредиту, первини строк на який він надається, а також розмір процентної ставки визначаються у відповідних спеціальних умовах.

Відповідно до вимог пункту 2.1 Договору кредитної лінії кошти кредиту надаються кредитодавцем у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної карти, реквізити якої надані позичальником кредитодавцю з метою отримання кредиту.

Пунктом 2.4 Договору встановлено, що кредит вважається наданим в день перерахування кредитодавцем суми кредиту.

Розділом 1 Спеціальних умов № 7визначено: сума кредиту: 6000 грн первинний строк, кредиту: 30 днів. Процентна ставка - 1.99% в день та Базова процентна ставка - 2.99 % в день.

У п. 2.1. спеціальних умов погоджено графік розрахунків, за яким термін платежу визначено 01 листопада 2021 року, сума кредиту - 6000 грн, проценти за користування кредитом - 3582,00 грн, разом до сплати - 9582,00 грн.

Реальна річна процентна ставка складає 30824,11 % річних (п. 2.2 спеціальних умов).

Пунктом 2.3 спеціальних умов визначено, що у випадку користування кредитом понад строк, встановлений спеціальними умовами (за умовами відсутності чинних угод про продовження) або угодами про продовження (у разі укладання), особливі умови, встановлені для позичальника програмою лояльності , втрачають силу, застосовується базова процентна ставка, а нараховані проценти за весь строк користування кредитом підлягають перерахуванню за базовою процентною ставкою.

05 вересня 2022 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «Діджи Фінанс» укладено договір факторингу № 556/ФК-22, за умовами якого право грошової вимоги за кредитним договором № 7 від 02 жовтня 2021 року, укладеним між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 , перейшло до ТОВ «Діджи Фінанс».

Так, сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України).

У п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК Українипередбачено можливість заміни кредитора у зобов`язанні внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), що являє собою договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредиторові.

Згідно з вимогами чинного законодавства заміна осіб в окремих зобов`язаннях через волевиявлення сторін (відступлення права вимоги) є різновидом правонаступництва та можливе на будь-якій стадії процесу.

Відповідно до ст. 514 ЦК Українидо нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст. 512, 513 ЦК Українизаміна кредитора у зобов`язанні здійснюється шляхом оформлення між первісним кредитором та новим кредитором відповідного договору в тій же самій формі, що і угода, за якою права відступаються. При цьому боржник не бере ніякої участі в підписанні договору про відступлення та не є його стороною.

Відповідно до ч. 1ст. 516 ЦК Українизаміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, оскільки права вимоги відносяться до майна та є об`єктом права власності кредитора згідно з ст. 190 ЦК Українивони можуть вільно відчужуватися кредитором, а виходячи з аналізу ст.512,513, 514, 516 та 517 ЦК Українизаміна кредитора в зобов`язанні, у тому числі і шляхом відступлення права вимоги, є особливим способом зміни зобов`язання на боці кредитора.

Ст. 516 та 517 ЦК Українивстановлено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні.

Аналіз означених норм дає підстави для висновку про наявність у нового кредитора підстав для виникнення обов`язку письмового повідомлення боржника про заміну кредитора та наданні останньому належних доказів.

Однак боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору, неповідомлення боржника про зміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.

Матеріали справи містять належні, допустимі та достатні докази про передачу позивачу права вимоги за договором кредиту по позичальнику ОСОБА_1 , додатки до договору про відступлення прав вимоги міститься інформації про кредитний договір, за яким передається право вимоги, дані про особу-боржника, суму заборгованості та інші необхідні відомостей для такого виду договорів, а є належними та допустимим доказами по справі на підтвердження права звернення ТОВ «ФК «Діджи Фінанс» із позовними вимогами до ОСОБА_1 щодо заборгованості за кредитним договором від 02 жовтня 2021 року №7 на суму заборгованості у загальному розмірі 29085,20грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно диспозиції ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Із положень ч. 1 ст. 634 ЦК України слідує, що договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 1, 3, 4, 7 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» пропозиції укласти електронний договір (оферта) має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору, і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі прийняття. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або іншому порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами Законодавства.

Відповідно до ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовий формі.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Отже із аналізу означених норм матеріального права слід дійти висновку, що договір, який укладається його сторонами в електронній формі, безумовно повинен містити електронний цифровий підпис, зокрема, у конкретному випадку позичальника (відповідача). або електронний підпис одноразовим ідентифікатором сторони, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надісланий іншій стороні цього договору (позикодавцю).

Із укладеного 02 жовтня 2021 року між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту № 7 вбачається, що він укладений між сторонами у електронній формі на умовах строковості, зворотності, платності, зобов`язання позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним.

Вказаний кредитний договір (оферту) укладено ОСОБА_1 в електронній формі в особистому кабінеті позичальникана офіційному веб - сайті ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» з використанням сервісу online-кредитування https://cashberry.com.ua/. У ньому ОСОБА_1 зазначила свої особисті дані, а саме прізвище, ім`я, по батькові, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер та серію паспорта громадянина України, електронну пошту та адресу місця проживання, номер мобільного телефону. Позичальник підтвердив, що ознайомився з Правилами оферти, Правилами надання коштів у позику та істотними умовами правочину, погодився та прийняв Оферту ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» щодо укладення спеціальних умов №7 від 02 жовтня 2021 року до договору кредитної лінії №80911 від 03 серпня 2021 року, підписала цей договір електронним підписом ОСОБА_1 із використанням одноразового ідентифікатора 11885.

Факт укладення між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 вказаного кредитного договору не оспорюється позичальником.

Матерали спраив не містять доказів звернення ОСОБА_1 до суду із вимогами щодо розірвання кредитного договору, визнання кредитного договору недійсним чи неукладеним.

При цьому наявні у матеріалах справи докази доводять факт укладення 02 жовтня 2021 між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ОСОБА_1 договору про надання споживчого кредиту № 7.

Кредитні кошти у сумі 6000,00 грн були перераховані ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» на реквізити платіжної карти ОСОБА_1 , що передбачено п. 2.1. Договору №80911 від 03 серпня 2021 року, та підтверджується листом АТ «ПУМБ» №КНО-/55 від 02.08.2024 та витягом з додатку до листа від 26.11.2024 (ІД транзакція 47, № картки/рахунку клієнта, куди видано кредит НОМЕР_2 , дата транзакції 02.10.2021, час транзакції 13:06:15, сума транзакції 6000, успішність транзакції А).

Оскільки перерахунок кредитних коштів ТОВ «ФК Інвест Фінанс» здійснювало через платіжні сервіси АТ «ПУМБ» без відкриття рахунків та емітування у цьому банку платіжної картки позичальника, у листі №КНО-/55 від 02.08.2024 та витягу з додатку до нього відображена інформація щодо реквізитів карткового рахунку відповідача, на який було здійснено перерахунок кредитних коштів на виконання умов кредитного договору.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку відмовляючи у задоволенні позовних вимог, оскільки з кредитного договору, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що вказаний договір містить підписи сторін, зокрема, і позичальника за формою, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію», а саме електронного підпису одноразовим ідентифікатором ОСОБА_1 , яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надісланий іншій стороні цього договору - позикодавцю.

Позивачем надано докази на підтвердження перерахування позичальнику первісним кредитором кредитних коштів у сумі 6000,00 грн згідно умов укладеного між сторонами договору.

Зазначене свідчить про наявність у матеріалах справи належних і допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач виявив волю на укладення кредитного договору, заборгованість за яким є предметом розгляду судом цієї цивільної справи.

Ст. 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Ч. 1 ст. 1049 ЦК Українивстановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, яка залишилася, та сплати процентів, належних йому.

У постанові Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі №753/23979/15-ц (провадження №61-32621св18) суд касаційної інстанції зазначив, що банк, звертаючись до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості, надав розрахунок розміру цієї заборгованості. Суд касаційної інстанції дійшов до висновку, що апеляційним судом належним чином не було досліджено наявні в справі докази, не було надано їм належної оцінки, не вирішено питання про наявність чи відсутність підстав для часткового задоволення позову, виходячи з встановлених судом обставин. Посилання суду апеляційної інстанції на те, що він не має повноважень визначати розмір заборгованості, є безпідставним, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону. Те ж саме стосується висновку суду про неможливість здійснення ним перевірки розрахунку заборгованості через ненадання позивачем виписки з особового рахунку відповідача. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором, як позивача, так і відповідача), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на їх спростування і навести у рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову з тих підстав, що розмір заборгованості за кредитним договором є недоведеним, апеляційний суд не врахував наведені вище обставини та вимоги процесуального законодавства і фактично не вирішив спір по суті. Оскільки суд апеляційної інстанції порушив вищенаведені норми процесуального права та не дослідив належним чином зібрані у справі докази, зокрема розрахунки заборгованості позивача та відповідача за кредитним договором у сукупності та взаємозв`язку з умовами вказаного договору, що призвело до неможливості встановити фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, а саме - факти наявності чи відсутності заборгованості позичальника перед банком та дійсний розмір такої заборгованості, ухвалене в справі рішення апеляційного суду слід скасувати з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

У постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2019 року у справі №357/2127/18 (провадження №61-10574св19) суд касаційної інстанції зазначив, що суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що виписки з особового рахунка клієнта банку можуть слугувати як документи, що підтверджують фінансові операції.

У постанові Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі №712/4821/16 (провадження №61-16421св20) суд касаційної інстанції зазначив, що задовольняючи позов, суди попередніх інстанцій обґрунтовано врахували виписку по особовому рахунку позичальника, яка є належним доказом наявності заборгованості боржника, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 12 червня 2020 року у справі №169/506/17 та від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18. Із наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості за кредитним договором вбачається, що позичальник вносив неодноразові щомісячні платежі на погашення заборгованості, починаючи з 01 вересня 2008 року по 22 грудня 2011 року, 02 жовтня 2014 року сплатив 1171,85 доларів США та 3328,15 доларів США, а останній платіж внесено 20 жовтня 2014 року. Оскільки судами встановлено та було підтверджено наявними матеріалами справи, що відповідач дійсно отримав грошові кошти та неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання щодо їх своєчасного повернення, що призвело до виникнення простроченої заборгованості за кредитом, то суд касаційної інстанції погоджується з висновками судів попередніх інстанцій щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог банку про стягнення заборгованості за кредитним договором. При цьому суди обґрунтовано відхилили доводи відповідача про неврахування висновку експерта за результатами проведення у справі судово-економічної експертизи, оскільки вказані посилання спростовуються зібраними по справі доказами.

У постанові Верховного Суду від 30 листопада 2022 року у справі № 334/3056/15 зазначено, що у справах про стягнення кредитної заборгованості кредитор повинен довести виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник - повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором.

У постанові від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором Верховний Суд зазначив, що банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ст. 78 ЦПК Українивизначено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Ст. 80 ЦПК України визначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Ч. 1, 2 ст. 83 ЦПК Українипередбачено подання доказів сторонами та іншими учасниками справи безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатись до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Як передбачено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Ч. 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Так, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржника покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення.

Згідно умов вказаного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 6000,00 грн. зі сплатою процентів - процентна ставка 1,99 % в день, базова процентна ставка - 2,99 в день, строком кредитування 30 календарних днів.

Свої зобов`язання за кредитним договором первісний кредитор виконав належним чином, надавши відповідачу кредит в розмірі 6 000,00 грн.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача по кредитному договору, ОСОБА_1 отримавши кредитні кошти свого зобов`язання щодо їх повернення та сплати відсотків за користування кредитними коштами не виконала, у зв`язку із чим утворилась заборгованість у загальному розмірі в розмірі 29085,20 грн, з яких прострочена заборгованість за кредитом - 6000,00 грн, заборгованість за відсотками - 23085,20 грн.

Ураховуючи умови п. 2.3 ,2.4,2.5 Договору від 02 жовтня 2021 року та умови п. 3 та п. 4 Договору від 03 серпня 2021 року, положення цивільного законодавства, приймаючи до уваги невиконання відповідачем кредитних зобов`язань, суд апеляційної інстанції дійшов висновку щодо законності нарахування позивачем відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 23085,20 грн.

Жодних доказів на спростування вказаного розміру заборгованості, як і доказів сплати такого боргу, відповідачем до суду не надано.

Контррозрахунку щодо позовних вимог відповідач до суду також не надала.

Таким чином, доведено вказаний розмір заборгованості, допущений відповідачем за договором про споживчий кредит №7 від 02 жовтня 2021 року.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №2-1383/2010 зазначено, що ст. 204 ЦК Українизакріплює презумпцію правомірності правочину: вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

З урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У даній справі позичальником не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаним договором, як і презумпція правомірності його не спростована.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції невірно зазначив, що позивачем не доведено належного надання первісним кредитором позичальнику кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених кредитним договором.

З огляду на те, що відповідач не виконує взяті на себе грошові зобов`язання, внаслідок чого утворилася заборгованість за кредитним договором в розмірі 29085,20 грн, яка нічим не спростована та право вимоги якої перейшло до позивача, колегія суддів доходитьвисновку про задоволення позовних вимог ТОВ «Діджі Фінанс».

Ч. 1, 3 ст. 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Дослідження нових доказів провадиться, зокрема, у таких випадках: якщо докази існували на час розгляду справи судом першої інстанції, але особа, яка їх подає до апеляційного суду, з поважних причин не знала й не могла знати про їх існування; докази існували на час розгляду справи в суді першої інстанції і учасник процесу знав про них, однак з об`єктивних причин не міг подати їх до суду; додаткові докази, які витребовувалися раніше, з`явилися після ухвалення рішення судом першої інстанції; суд першої інстанції неправомірно виключив із судового розгляду подані учасником процесу докази, що могли мати значення для вирішення справи; суд першої інстанції необґрунтовано відмовив учаснику процесу в дослідженні доказів, що могли мати значення для вирішення справи (необґрунтовано відмовив у призначенні експертизи, витребуванні доказів, якщо їх подання до суду для нього становило певні труднощі тощо); наявні інші поважні причини для їх неподання до суду першої інстанції у випадку відсутності умислу чи недбалості особи, яка їх подає, або вони не досліджені судом унаслідок інших процесуальних порушень (пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку»).

Колегія суддів відмовила у задоволенні клопотання скаржника про витребування нових доказів, які не були подані ним до суду першої інстанції, оскільки матеріали справи містять достатні докази на підтвердження викладених у позові обставин справи, що не потребує додаткового витребування інших доказів.

Таким чином, суд першої інстанції не надав належну правову оцінку наявним у справі доказам, неправильно застосував норми матеріального права, допустив порушень норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору, та дійшов необґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ТОВ «Діжди Фінанс» про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за кредитним договором №7 від 02 жовтня 2021 року.

Отже, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду справи.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанцій не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права і не може бути залишене без змін, а підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів дійшла висновку про наявність передбачених законом підстав для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про задоволення позову ТОВ «Діджи Фінанс».

Щодо розподілу судових витрат.

Згідно з положеннямист.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову - на відповідача.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами апеляційного перегляду справи суд дійшов висновку про задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір за подання до суду позову в розмірі 2 422,40 грн (3 028 х 0.8) та апеляційної скарги в розмірі 3633,00 грн (2 422.40 х150%), що разом складає 6056,00 грн.

Крім того, у позовній заяву ТОВ «Діжди Фінанс» просило суд стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн.

Відповідно до ч. 1ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3ст. 133 ЦПК України).

Так, згідно положеньст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити із критерію реальності витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має врахувати: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (ч.3 ст. 141 ЦПК України).

Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом у постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19 і від 11 листопада 2020 року у справі №673/1123/15-ц, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

З наданого до суду першої інстанції детального опису робіт від 16 вересня 2024 року та акту про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 16вересня 2024 року вбачається, що адвокатом Білецьким Б.М. надано ТОВ «Діджи Фінанс» правничу допомогу, вартісь якої склала 6 000,00 грн.

В матеріалах справи відсутні заперечення відповідача з приводу заявленного позивачем розміру цих витрат.

Крім того, в апеляційній скарзі позивач також просив стягнути витрати на правову допомогу понесені останнім підчас розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 6000,00 грн.

З наданого до суду апеляційної інстанції детального опису робіт від 03 грудня 2025 року та акту про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом (виконання робіт, надання послуг) від 03 грудня 2025 року вбачається, що адвокатом Білецьким Б.М. надано ТОВ «Діджи Фінанс» правничу допомогу, вартісь якої в загальному розмірі склала 6 000,00 грн, з яких: 750 грн - аналіз чинного законодавства та судової практики на предмет виявлення змін і доповнень, аналіз наявних кредитних та платіжних документів, 2250 грн - правовий аналіз обставин спірних правовідносин та надання правових рекомендацій щодо захисту інтересів ТОВ «Діджи Фінанс», 3000 грн - складання апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року.

Однак, на думку апеляційного суду, 750,00 грн та 2250,00 грн за надані послуги згідно акту та детального опису робіт від 03 грудня 2025 року є необґрунтованими сумами, оскільки в суді першої інстанції адвокат Білецький Б.М. був представником позивача, зі справою ознайомлювався не один раз, тому суд критично ставиться до доводів заявника про необхідність додаткового вивчення джерел права, законодавства, тому на думку судової колегії 3000,00 грн за складання апеляційної скарги на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 року буде співмірною сумою для стягнення з відповідача.

Велика Палата Верховного Суду зауважила, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18.

З огляду на викладене, а також урахуванням конкретних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції в розмірі 3000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» - Романенка Михайла Едуардовича задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 30 жовтня 2025 рокускасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс»до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» заборгованість за кредитним договором №7 від 02 жовтня 2021 року в розмірі 29085 (двадцять дев`ять тисяч вісімдесят п`ять) гривень 20 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 6056 (шість тисяч п`ятдесят шість) гривень 00 копійок та витрати на правничу допомогу у розмірі 9000 (дев`ять тисяч) гривень 00 копійок.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДІДЖИ ФІНАНС», , адреса: Київська обл., м. Бровари, вул. С. Петлюри, 21/1.

ОСОБА_1 : РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Головуючий Д.О. Таргоній

Судді: О.В. Борисова

С.А. Голуб