ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Дряниці Ю. В., Обідіної О. І.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1

на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2025 року, ухваленого в місті Полтава під головуванням судді Михайлової І. М.,

та додаткове рішення цього суду від 21 серпня 2025 року, ухваленого в місті Полтава під головуванням судді Михайлової І. М., дата складення повного рішення суду 22 серпня 2025 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Перша Полтавська державна нотаріальна контора, Полтавський обласний державний нотаріальний архів, про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання права власності на частину житлового будинку з частиною надвірних будівель,

в с т а н о в и в:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Першої Полтавської державної нотаріальної контори, Полтавського обласного державного нотаріального архіву, в якому просила суд визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994, видане державним нотаріусом Ігнатенку С. В., та визнати за нею право власності на 4/9 частини спірного житлового будинку, як обов`язкову частку за непрацездатною дружиною померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 .

Позов мотивовано тим, що 19.05.1989 між нею та ОСОБА_3 було укладено шлюб.

Вони з чоловіком проживали разом та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

15.07.1994 вона уклала договір міни зі своєю дочкою ОСОБА_4 , за умовами якого обміняла 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 .

Після укладення вказаного договору міни вона була переконана, що має право на обов`язкову частку у спадщині за заповітом після смерті її чоловіка - на частину житлового будинку АДРЕСА_1 із частиною надвірних будівель та продовжувала проживати за вказаною адресою.

Вказувала, що після смерті чоловіка вона звернулася до Першої Полтавської державної нотаріальної контори з метою оформлення спадкових прав на майно, однак державний нотаріус повідомила їй, що не потрібно подавати заяву про прийняття спадщини, оскільки вона прийняла спадщину спільним проживанням за однією адресою із спадкодавцем та зможе у будь який час оформити обов`язкову частку у спадщині за заповітом після смерті її чоловіка - на 4/9 частини житлового будинку АДРЕСА_1 із надвірними будівлями.

У зв`язку з відсутністю коштів вона одразу не отримала свідоцтво про право на спадщину за законом.

Невдовзі вона дізналася, що частину від майна померлого ОСОБА_3 , а саме 2/3 частин вищевказаного будинку за заповітом успадкував ОСОБА_2 , при цьому вона була переконана, що інша частина будинку належить їй, а тому не могла раніше дізнатися про порушення свого права. Документів щодо успадкованого ним нерухомого майна ОСОБА_2 їй не показував.

У 2021 році вона звернулася до Першої Полтавської державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом та 02.12.2021 нотаріусом було відкрито спадкову справу № 153/2021, в якій єдиним спадкоємцем вказана дружина ОСОБА_3 - ОСОБА_1 .

Проте листом державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори Махринської О. В. від 23.11.2022 № 537/02-14 їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом та роз`яснено, що спадкова справа за її заявою була відкрита помилково, оскільки у Полтавському обласному державному нотаріальному архіві наявна спадкова справа № 115, відкрита 10.10.1994 за заявою іншого спадкоємця згідно заповіту.

Зазначала, що на підставі статті 535 ЦК УРСР, який діяв на дату смерті її чоловіка ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та згідно із довідкою Відділу обслуговування громадян Шевченківського району в м. Полтаві № 14 від 07.06.2021 року № 504 ОСОБА_1 як непрацездатна дружина спадкодавця ОСОБА_3 успадкувала 2/3 частки від майна, що належало спадкодавцю. Оскільки ОСОБА_3 належало 2/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 , то з урахуванням успадкованої за заповітом частки ОСОБА_2 вона успадкувала обов`язкову частку в розмірі 4/9 частини житлового будинку.

Вважає, що неотримання свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права власності на спадкове майно, оскільки вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, продовжувала проживати у будинку, користуватися ним та не відмовилася від спадщини.

Зауважувала, що у держнотконтори була інформація про те, що вона є непрацездатною дружиною спадкодавця ОСОБА_3 , спадщину прийняла та фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, проте її частку у спадщині не залишили відкритою, чим порушено її права на обов`язкову частку у спадщині.

Вважає, що ОСОБА_3 своє право власності на частину спірного житлового будинку не оформив, не зареєстрував в БТІ, хоча така реєстрація була обов`язкова, а тому видача ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом є незаконною. Крім того, посвідчення про реєстрацію частини спірного житлового будинку за ОСОБА_3 було видано після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 на підставі довіреності, виданої від імені ОСОБА_3 на ім`я батька відповідача ОСОБА_2 , яка в силу закону втратила чинність після смерті ОСОБА_3 .

Крім того вказувала, що відповідач ОСОБА_2 не повідомляв її про наявність заповіту на нього, а у подальшому не повідомляв та приховав, що успадкував після померлого ОСОБА_3 2/3 частини спірного житлового будинку, а тому своїми діями сприяв, щоб ОСОБА_1 не знала яку саме частину житлового будинку він успадкував, приховував і від державного нотаріуса важливу інформацію про наявність спадкоємця на обов`язкову частку, не надав доступу до частини житлового будинку працівникам ПБТІ «Інвентаризатор». ОСОБА_2 був недобропорядним господарем майна, яке він успадкував, незаконно здійснював будівельні роботи у АДРЕСА_1 , на зауваження позивача не реагував, лише їй погрожував, подавав до суду підробні документи у справі № 2-1861/1994.

На даний час частини спірного житлового будинку не виділено в окремі одиниці, за 30 років не було визначено порядок користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 .

Постановою Полтавського апеляційного суду від 22.02.2024 у справі № 554/3467/20 було задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_4 та скасовано заочне рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 11.04.2023 року з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визначення порядку користування земельною ділянкою.

Вважала, що не пропустила строк позовної давності, оскільки він обчислюється з 23.11.2022, так як до цієї дати вона не знала, що відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на майно померлого ОСОБА_3 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням цього суду від 21 серпня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у сумі 22 000 грн.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями, ОСОБА_1 оскаржила їх в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі на рішення суду, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що судом зроблено помилковий висновок про пропуск нею строку позовної давності, оскільки лише після отримання нею листа державного нотаріуса Полтавської районної державної нотаріальної контори від 23.11.2022 № 537/02-14 вона дізналася про видачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все майно, що залишилося після померлого ОСОБА_3 , а саме 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , відтак, саме з 23.11.2022 вона дізналася про порушення її права на обов`язкову частку у спадщині після смерті чоловіка.

До цієї дати у неї була відсутня об`єктивна можливість дізнатися про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом ОСОБА_2 , зокрема, і на її частину спадкового майна, оскільки державний нотаріус Башинська Т. В. запевняла її, що вона фактично прийняла спадщину після свого померлого чоловіка ОСОБА_3 та що спадкові права вона може оформити будь-коли, оскільки отримання свідоцтва про право на спадщину не обмежене строком, а частка у спадщині залишилася відкритою, проте, з посиланням на нотаріальну таємницю відмовилася показувати їй документи спадкової справи № 115/1994.

Вказує, що їй було відомо лише про те, що ОСОБА_2 успадкував якусь частину від частини житлового будинку і від частини надвірних будівель і вона була переконана, що інша частина майна належить їй і свідоцтво про право на спадщину за заповітом на цю частину ОСОБА_2 не видано.

Звертає увагу на те, що їй не було відомо про існування заповіту на ім`я ОСОБА_2 , який після отримання свідоцтва про право на спадщину ввів її в оману, повідомивши їй про те, що він успадкував 2/3 від тієї частини будинку, що належала ОСОБА_3 , тобто 2/3 від 2/3.

Зазначає, що державний нотаріус Башинська Т. В. не дотрималася вимог чинного законодавства та не виконала свій обов`язок щодо з`ясування кола осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині.

Також вказує на помилковість висновку суду щодо її обізнаності про наявність заповіту та відкриття спадкової справи за заявою ОСОБА_2 , оскільки вона не отримувала відповідні листи завідуючої Першої держнотконтори ОСОБА_5 від 26.09.1994 та від 03.10.1994 і про їх наявність дізналася лише у 2023 році. Будь-які підтвердження, що ці листи відправлялися ОСОБА_1 , так само як і докази їх отримання або відмови від їх отримання відсутні.

Додатково зауважує, що на думку суду в рамках розгляду справи № 554/12995/24 надані ОСОБА_2 письмові докази у сукупності підтверджують факт реального поділу спірного житлового будинку позивачем та відповідачем у травні 1994 року, заселення відповідача до 2/3 успадкованих частин спірного житлового будинку та здійснення реконструкції в подальшому. Проте, такі обставини є недоведеними та суперечать тим доказам, які наявні в матеріалах даної справи, оскільки з метою приховати свої протиправні дії ОСОБА_2 подавав до суду підробні документи.

Крім того, до липня 2023 року їй не було відомо про те, що вона є відповідачем у справі, оскільки їй не повідомлялося про розгляд судом справи про поділ будинку і визначення порядку користування земельною ділянкою.

На думку апелянта, суд першої інстанції не дослідив докази, які знаходяться в матеріалах справи та не надав їм оцінку, а саме, що дії державного нотаріуса Башинської Т. В. та відповідача ОСОБА_2 , який проявляв недобросовісність, не допускав працівників ПП «ПБТІ «Інвентаризатор» до усіх приміщень, незаконно здійснював будівельні роботи у будинку та на її зауваження не реагував, а лише їй погрожував, призвели до того, що ОСОБА_1 було позбавлено права на обов`язкову частку у спадщині.

Зауважує, що незвернення спадкоємця ОСОБА_1 до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину не позбавляє її права на спадкове майно та не свідчить про її небажання чи відсутність наміру оформляти обов`язкову частку у спадщині, так як вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, а тому відповідно до абзацу 2 статті 553 Цивільного кодексу Української РСР не вважається такою, що відмовилася від спадщини.

При цьому ЦК Української РСР 1963 року також не було встановлено строку, протягом якого спадкоємець повинен отримати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право звернутися із заявою про одержання свідоцтва у будь-який час після прийняття спадщини.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення суду вказує на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати додаткове рішення, відмовивши у задоволенні клопотання адвоката Васильєвої Л. М. про стягнення судових витрат у повному обсязі.

Посилається на те, що ні у відзиві на позовну заяву, ні під час участі у судових засіданнях відповідач ОСОБА_2 та його представник - адвокат Васильєва Л. М. не подавали попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які сторона відповідача понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, а до закінчення судових дебатів не подали доказів, що підтверджують розмір пронесених відповідачем судових витрат та не зазначили поважних причин, через які ці докази не можуть бути подані до закінчення судових дебатів у справі № 554/12995/24. Відповідні докази було подано лише після ухвалення рішення суду, проте, не вказано поважні причини неможливості подання доказів, що підтверджують розмір понесених відповідачем судових витрат до ухвалення судового рішення по суті спору.

Вказує, що при вирішенні питання щодо стягнення з позивача судових витрат суд порушив принцип змагальності, визначений статтею 12 ЦПК України, згідно частини четвертої якої кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Зазначила, що складення процесуальних документів не відноситься до такого виду адвокатської діяльності як представництво, а відноситься до інших видів правничої допомоги відповідно до пункту 6 частини 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність».

Звертає увагу не те, що судом не було враховано те, що дата договору, яка була зазначена адвокатом Васильєвою Л. М. у заяві про вступ у справу як представника від 30.11.2024 не відповідає даті укладення Договору, що зазначена у поданій адвокатом Васильєвою Л. М. копії Договору про надання правової допомоги, укладеного між адвокатом Васильєвою Л. М. та клієнтом ОСОБА_2 , що може свідчити про несправжність такого договору.

Також адвокат Васильєва Л.М. при встановленні суми гонорару не врахувала складність справи, фінансовий стан клієнта та гонорар не є розумним.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Васильєва Л. М. просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги в частині визначення судом розміру відшкодування відповідачу ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката Васильєвої Л. М. В іншій частині підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції апеляційним судом не вбачається.

За правилами частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частинами першою, другою, четвертою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Повноваження суду апеляційної інстанції визначено статтею 374 ЦПК України, згідно пунктів 1, 2 частини першої якої за результатами розгляду апеляційної скарги апеляційний суд має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення згідно пунктів 3, 4 частини першої статті 376 ЦПК України є невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

По справі встановлено, що з 19.05.1989 позивач ОСОБА_6 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 65, т. 1).

Згідно копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 17.03.1994, ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 48, 166 зворот, т. 1).

За життя, 01.11.1993, ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т. В., зареєстрований в реєстрі за № 3-7268, за яким заповів усе належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, ОСОБА_2 (а. с. 167, т. 1).

16.03.1994 ОСОБА_2 звернувся до Першої Полтавської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, за якою 16.03.1994 було відкрито спадкову справу № 115.

10.10.1994 ОСОБА_2 звернувся до Першої Полтавської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а. с. 164 - 166, т. 1).

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994, посвідченого державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Башинською Т. В., зареєстрованого в реєстрі за № 3-4904, спадкова справа № 115/1994, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_2 .

Спадкове майно складається з 2/3 частин жилого будинку з частиною надвірних будівель, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованого на земельній ділянці розміром 1856 кв. м, що належало померлому ОСОБА_3 на підставі дублікату свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою полтавською державною нотаріальною конторою 18.08.1992 за реєстром № 4-2810 (дублікат свідоцтва про право на спадщину, видано Першою держнотконторою 05.03.1994 за реєстром № 3-615), зареєстрованого в Полтавському Бюро технічної інвентаризації 16.03.1994 по реєстровій книзі № 6 під № 242 (а. с. 170 зворот - 171, т. 1).

Факт видачі ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994 на майно померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 підтверджено відповідним записом у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ Першої полтавської держнотконтори 1993,1994 р.р. т. № 1 (а. с. 162-163, т. 1).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.08.1992, виданого заст. старшого державного нотаріуса Першої полтавської державної нотаріальної контори Новіковою Н. І., ОСОБА_3 в порядку спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_7 належало 2/3 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель, ОСОБА_1 належала 1/3 частина житлового будинку з частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 (а. с. 232, т. 1).

15.07.1994 ОСОБА_1 обміняла належну їй 1/3 частину житлового будинку АДРЕСА_1 на квартиру АДРЕСА_2 , що підтверджується договором міни, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , посвідченим старшим державним нотаріусом Першої полтавської нотаріальної контори Полежаєвою Н. П. 15.07.1994, зареєстровано у реєстрі за № 2-2322 (а. с. 188, т. 1).

На час відкриття спадщини ОСОБА_3 . ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 досягла віку, що дає право на призначення пенсії на пільгових умовах, та відповідно до статті 535 ЦК Української РСР, як непрацездатна дружина, мала право на обов`язкову частку у спадщини незалежно від змісту заповіту, у розмірі не менше двох третин частки, яка належала б їй при спадкоємстві за законом.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що за 30 років позивач не спромоглась отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_3 , знаючи про наявність заповіту на користь відповідача ОСОБА_2 , та пропустила строк на оспорення свідоцтва про право на спадщину у судовому порядку.

При цьому суд вірно застосував норми матеріального права, зазначивши, що на спірні правовідносини поширюються положення спадкового права ЦК Української РСР 1963 року, оскільки спадщина після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 відкрилася та була прийнята його спадкоємцями до набрання чинності ЦК України 01.01.2004.

Відповідно до частин першої, другої статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям (частина перша статті 534 ЦК УРСР).

У разі спадкування за заповітом неповнолітні або непрацездатні діти спадкодавця (в тому числі усиновлені), а також непрацездатні дружина, батьки (усиновителі) і утриманці померлого успадковують, незалежно від змісту заповіту, не менше двох третин частки, яка належала б кожному з них при спадкоємстві за законом (обов`язкова частка). При визначенні розміру обов`язкової частки враховується і вартість спадкового майна, що складається з предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку (стаття 535 ЦК УРСР).

Спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 560 ЦК УРСР).

Відповідно до частин першої, другої статті 561 ЦК Української РСР свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає.

Свідоцтво про право на спадщину - це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав.

По справі встановлено та не спростовується доводами апеляційної скарги, що своє право на одержання свідоцтва про право на спадщину після померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловіка - ОСОБА_3 позивач ОСОБА_1 не реалізовувала, з відповідною заявою до державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після спливу шести місяців з дня відкриття спадщини вона не зверталась та про наявність у неї статусу непрацездатної дружини спадкодавця, який пов`язаний з правом на отримання пенсії на пільгових умовах до досягнення пенсійного віку, нотаріальну контору за місцем відкриття спадщини не повідомляла.

Твердження позивача, що вона помилялася стосовно успадкованої відповідачем частини житлового будинку з частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 та до 23.11.2022 не знала про видачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді.

Позивачем не доведено, що вона вживала заходів для встановлення частки ОСОБА_2 у спільному нерухомому майні. При тому, що діючи розумно, обачливо і добросовісно, вона мала можливість з`ясувати на якій правовій підставі відповідач вселився та користується частиною житлового будинку, що належала спадкодавцю ОСОБА_3 , та встановити частку володіння відповідача ОСОБА_2 з огляду на те, що обсяг спадкового майна був достеменно відомий ОСОБА_1 , яка, як співвласник житлового будинку та спадкоємець першої черги за законом після померлого ОСОБА_3 , не мала перешкод для встановлення таких обставин.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 (провадження № 61-9916сво21) звернув увагу, що «за своєю правовою природою вимога про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним є самостійним способом захисту прав та/інтересів, передбаченим статтею 1301 ЦК України.

Оспорювання свідоцтва відбувається за волею відповідної особи, законодавець не передбачив конструкцію нікчемності свідоцтва, а тому на таку вимогу має поширюватися позовна давність. Тобто правова природа вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину не виключає застосування до неї позовної давності.

Початок перебігу позовної давності за позовами про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину пов`язується з тим моментом, коли спадкоємець дізнався або за усіма об`єктивними обставинами повинен був дізнатися про порушення свого права. У визначенні початкового моменту позовної давності суд повинен виходити з таких критеріїв оцінки поведінки позивача, як добросовісність, розумність та справедливість, закріплених у статті 3 ЦК України, що відповідним чином висуває до кожного учасника цивільних відносин вимоги до обрання поведінки, яка має відповідати поведінці умовного доброго господаря та дбайливого власника. Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20). Добрий господар повинен піклуватися про своє майно, вживати дії з його збереження та своєчасного захисту його і прав на нього протягом розумного строку. Особа не може вважатися дбайливим власником, якщо тривалий період не цікавиться своїм майном, не вживає заходів, які б вчинив добрий господар невідкладно, якщо не існує перешкод, що об`єктивно перешкоджали йому у вчиненні таких дій».

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини інститут позовної давності є спільною рисою правових систем Держав - учасниць і має на меті гарантувати: юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, спростувати які може виявитися нелегким завданням, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що які відбули у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (STUBBINGS AND OTHERS v. THE UNITED KINGDOM, № 22083/93, № 22095/93, § 51, ЄСПЛ, від 22 жовтня 1996 року; ZOLOTAS v. GREECE (No. 2), № 66610/09, § 43, ЄСПЛ, від 29 січня 2013 року).

Статтею 71 ЦК Української РСР, що діяв на час видачі відповідачеві спірного свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлено в три роки.

Згідно статті 76 ЦК Української РСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін (стаття 75 ЦК УРСР).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності та причини пропуску встановленого законом строку відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України становить предмет доказування у справі та згідно вимог частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України покладає на позивача обов`язок довести суду, що про існування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.10.1994, яким порушуються її права, їй не було та не могло бути відомо до 23.11.2022. Проте належних та допустимих доказів для підтвердження своєї довготривалої необізнаності про порушення своїх прав позивач суду не надала та поважних причин не звернення до суду за захистом права на обов`язкову частку у спадщині протягом майже 30 років, суду не довела. Такий пропуск строку позовної давності позивачем не можна визнати розумним, тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову ОСОБА_1 й підстав для скасування рішення суду з наведених в апеляційній скарзі мотивів апеляційним судом не встановлено.

Невизначення законодавцем строку, протягом якого спадкоємець має оформити свої спадкові права, не впливає на перебіг позовної давності у разі видачі іншому спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину на майно, право на яке має позивач, та не звільняє останню від обов`язку діяти розумно, обачливо й добросовісно при здійсненні своїх цивільних прав.

Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом (стаття 20 ЦК України).

Проте, таке право, крім вимог, зазначених у статті 268 ЦК України, піддається впливу позовної давності та те, що особа протягом тривалого часу без поважних причин не звертається до суду за захистом свого порушеного права, позбавляє її права на судовий захист. Сплив позовної давності за наявності порушення права особи є законною підставою для відмови у позові, якщо суд не визнає поважними причини пропущення позовної давності.

Суд першої інстанції вірно вказав, що наведені позивачем причини звернення до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину від 10.10.1994 та визнання за нею права власності на 4/9 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 , як обов`язкову частку у спадщині ОСОБА_3 , після спливу трирічного строку позовної давності за обставин цієї справи не є поважними, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову з цих підстав.

Висновки суду про недоведеність факту порушення спадкових прав позивача є помилковими, оскільки сам факт видачі відповідачу ОСОБА_2 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 2/3 частини житлового будинку з частиною надвірних будівель по АДРЕСА_1 перешкоджає оформленню права позивача на обов`язкову частку у спадщині померлого чоловіка - ОСОБА_8 . Проте на вирішення справи такі висновки суду не впливають, оскільки за наявності порушеного права позивача сплив позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові.

В частині оскарження додаткового рішення суду першої інстанції про розподіл судових витрат відповідача на професійну правничу допомогу доводи апеляційної скарги позивача є слушними, оскільки присуджений відповідачеві розмір витрат на оплату послуг адвоката Васильєвої Л. М. у сумі 22 000 грн не відповідає критеріям розподілу витрат на професійну правничу допомогу.

Частиною першою статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини другої статті 137, пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами та у разі відмови в позові покладаються на позивача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

Суд має також виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19), від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16-ц, постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зазначено, що Закон № 5076-VI формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар та неврахування судом умов договору про надання правової допомоги щодо порядку обчислення гонорару не відповідає принципу свободи договору, закріпленому у статті 627 ЦК України.

Разом з тим, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

Матеріалами справи підтверджується факт надання адвокатом Васильєвою Л. М. правничої допомоги відповідачу ОСОБА_2 на підставі укладеного між ними Договору про надання правової допомоги від 02.12.2024, який в силу приписів статті 204 ЦК України є правомірним та створює права та обов`язки між адвокатом та клієнтом, визначені цим договором.

Водночас, заявлений до відшкодування розмір витрат відповідача на професійну правничу допомогу в сумі 22 000 грн є неспівмірним зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим часом на надання таких послуг, не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та становить надмірний тягар для позивача, що суперечить принципу розподілу таких витрат.

Присуджуючи до стягнення з позивача усі понесені відповідачем витрати на правничу допомогу адвоката Васильєвої Л. М., суд першої інстанції не взяв до уваги, що у справах даної категорії наявна усталена судова практика, а позиція відповідача по справі ґрунтувалась на пропуску позивачем строку позовної давності та тотожності позовних вимог ОСОБА_1 із вимогами, заявленими нею до ОСОБА_2 у справі № 554/6879/23, що не потребувало значного обсягу робіт (послуг) адвоката. Встановлення у Договорі про надання правової допомоги від 02.12.2024 гонорару адвоката у фіксованому розмірі за кожну послугу, зокрема, за написання відзиву на позовну заяву - 3 000 грн, складання інших процесуальних документів - 1 000 грн за кожен документ та по 2 000 грн за кожне судове засідання, навіть у разі коли судове засідання не відбулося, не є обов`язковим для суду, який має виходити з критеріїв реальності, співмірності, обґрунтованості та розумності при вирішенні питання розподілу судових витрат, що судом першої інстанції виконано не було, у зв`язку з чим додаткове рішення суду підлягає зміні зі зменшенням суми стягнення до 5 000 грн.

Доводи апеляційної скарги позивача щодо відсутності підстав для розподілу витрат на професійну правничу допомогу відповідача відхиляються апеляційним судом, оскільки докази на підтвердження витрат, які відповідач поніс у зв`язку із розглядом справи, були подані до суду у строки та в порядку, що встановлені частиною восьмою статті 141 ЦПК України, а неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат разом із першою заявою по суті спору не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

За змістом частини другої статті 134 ЦПК України, у разі неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні таких витрат сторони.

За таких обставин апеляційна скарга на додаткове рішення суду першої інстанції підлягає частковому задоволенню із зміною додаткового рішення в частині розміру стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну правничу допомогу. В іншій частині підстав для скасування додаткового рішення суду апеляційним судом не вбачається.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2025 року залишити без задоволення, а рішення суду Шевченківського районного суду м. Полтави від 18 серпня 2025 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2025 року задовольнити.

Зменшити суму судових витрат на правничу допомогу відповідача ОСОБА_2 до 5 000 грн.

В іншій частині додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Полтави від 21 серпня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Ю. В. Дряниця

О. І. Обідіна