УХВАЛА

12 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 2-2335/10

провадження № 61-1737ск26

Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Литвиненко І. В., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 листопада 2025 року у справі за заявою акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про заміну сторони у виконавчому провадженні шляхом заміни боржника його правонаступником у справі за позовом прокурора Кіровського району м. Кіровограда в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає відкрите акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Кіровограді до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2025 року АТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулося до суду із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні шляхом заміни боржника його правонаступником у справі за позовом прокурора Кіровського району м. Кіровограда в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Кіровограді до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якій просила замінити сторону виконавчого провадження з виконання рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда у справі № 2-2335/10 за позовом прокурора Кіровського району м. Кіровограда в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Кіровограді до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з боржника - ОСОБА_3 на його правонаступника - ОСОБА_1 .

Фортечний районний суд міста Кропивницького ухвалою від 02 липня 2025 року у задоволенні заяви відмовив.

Суд першої інстанції послався на те, що неможливість спадкування обов`язків за договором поруки призводить до відсутності підстав для заміни ОСОБА_3 правонаступником як учасника справи, що в свою чергу зумовлює неможливість його заміни і як боржника у виконавчому провадженні.

Кропивницький апеляційний суд постановою від 26 листопада 2025 року апеляційну скаргу АТ «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнив.

Ухвалу Фортечного районного суду міста Кропивницького від 02 липня 2025 року скасував.

Заяву АТ «Державний експортно-імпортний банк України» про заміну сторони у виконавчому провадженні, шляхом заміни боржника його правонаступником - задовольнив.

Замінив сторону виконавчого провадження з виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 квітня 2010 року у справі № 2-2335/2010 за позовом прокурора Кіровського району м. Кіровограда в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Кіровограді до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором, з боржника ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_1 .

Апеляційний суд виходив з того, що обов'язок спадкодавця щодо сплати заборгованості за кредитним договором, стягнутої судовим рішенням за його життя не припинився внаслідок смерті боржника (спадкодавця) і перейшов до його спадкоємців.

11 лютого 2026 року ОСОБА_4 , яка діє від імені ОСОБА_1 , через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 листопада 2025 року у вказаній справі.

Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, з посиланням на те, що оскаржувану постанову заявник отримав 14 січня 2026 року. На підтвердження надано докази.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на касаційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині третій статті 394 цього Кодексу.

Відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру судових рішень постанову Кропивницького апеляційного суду прийнято 26 листопада 2025 року, надіслано судом 14 січня 2026 року та забезпечено надання загального доступу 15 січня 2026 року.

З урахуванням вказаних обставин заявник має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, як такого, що пропущений з поважних причин відповідно до статті 390 ЦПК України.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з урахуванням такого.

Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України передбачено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Суд установив, що 16 листопада 2007 року ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Кіровограді та ОСОБА_2 уклали кредитний договір.

3 метою забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов`язань за вказаним кредитним договором 16 листопада 2009 року ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Кіровограді та ОСОБА_3 уклали договір поруки.

Прокурор Кіровського району м. Кіровограда звернувся до суду з позовом в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Кіровограді до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 92 025,91 дол. США.

Кіровський районний суд міста Кіровограда рішенням від 28 квітня 2010 року у справі № 2-2335/10 стягнув солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Кіровограді заборгованість за кредитним договором в розмірі 92 025,91 дол. США.

Апеляційний суд Кіровоградської області рішенням від 12 січня 2011 року змінив рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 квітня 2010 року. Стягнув солідарно із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість в розмірі 85 497,79 дол. США та 51 813,69 грн пені.

На виконання рішення Кіровський районний суд міста Кіровограда видав виконавчі листи про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості за кредитним договором.

17 грудня 2015 року державний виконавець Кіровського ВДВС Кіровоградського МУЮ відкрив виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-2335 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованості.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.

16 лютого 2024 року державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження із примусового виконання вказаного виконавчого листа.

29 січня 2025 року постановою в.о. начальника Фортечного ВДВС у м. Кропивницькому постанова про закінчення виконавчого провадження скасована.

07 лютого 2025 року ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» звернулось до Кропивницької міської державної нотаріальної контори № 2 із претензією кредитора до спадкоємців померлого поручителя (солідарного боржника за рішенням суду) ОСОБА_3

20 лютого 2025 року Кропивницька міська державна нотаріальна контора № 2 повідомила ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про відсутність відомостей про спадкоємців боржника ОСОБА_3 .

У відповідь на лист ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» від 24 березня 2025 року державний виконавець встановив, що ОСОБА_3 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , який розірвано 22 лютого 2010 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у шлюбі у ОСОБА_3 та ОСОБА_5 народився син ОСОБА_1 .

Відповідно до відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно, у боржника ОСОБА_3 наявне єдине житло у праві спільної часткової власності із сином - ОСОБА_1 .

Звернувшись із заявою про заміну сторони у виконавчому провадженні, АТ «Державний експортно-імпортний банк України» просило замінити боржника ОСОБА_3 на його правонаступника (спадкоємця) ОСОБА_1 .

Відповідно до положень статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Заміна будь-якого учасника справи судом носить не виключно формальний характер, покликаний зафіксувати процесуальне правонаступництво на підставі матеріального правонаступництва, а здійснюється для реалізації завдань цивільного судочинства, передбачених частиною першою статті 2 ЦПК України, в межах стадій судового процесу.

Процесуальне правонаступництво - це перехід процесуальних прав та обов`язків від однієї особи до іншої. Виникнення процесуального правонаступництва безпосередньо пов`язане із переходом матеріальних прав між такими особами. Заміна сторони правонаступником відбувається, як правило, у випадках зміни суб`єкта права або обов`язку у правовідношенні, коли новий суб`єкт права (позивач, відповідач або третя особа) повністю або частково приймає на себе права чи обов`язки попередника.

Отже, процесуальне правонаступництво, передбачене статтею 55 ЦПК України, є переходом процесуальних прав та обов`язків сторони у справі до іншої особи у зв`язку з вибуттям особи у спірному матеріальному правовідношенні.

Водночас, відповідно до статті 55 ЦПК України заміна учасника справи його правонаступником допускається не будь-коли (не впродовж невизначеного терміну), а лише на стадіях судового процесу. Тобто таке право не є абсолютним та обмежено часовими рамками певних стадій судового процесу.

У той же час суд будь-якої інстанції незалежно від стадії судового процесу зобов`язаний залучити до участі у справі правонаступника сторони або третьої особи, якщо спірні правовідносини допускають правонаступництво прав та обов`язків відповідної особи, а правонаступник існує. Не є перешкодами для з`ясування підстав процесуального правонаступництва межі розгляду справи у суді відповідної інстанції, а також предмет доказування за відповідними позовними вимогами.

Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 264/5957/17 (провадження № 14-37цс20).

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 442 ЦПК України у разі вибуття однієї із сторін виконавчого провадження суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Положення цієї статті застосовуються також у випадку необхідності заміни боржника або стягувача у виконавчому листі до відкриття виконавчого провадження.

Згідно з частиною п`ятою статті 15 Закону України «Про виконавче провадження» в разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив.

Стадія виконавчого провадження як завершальна стадія судового процесу починається після видачі виконавчого документа стягувачу та закінчується фактичним виконанням судового рішення або зі спливом строку пред`явлення документа до виконання, оскільки у разі пропуску такого строку виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання. Отже, за межами цього процесуального строку виконавчі дії не вчиняються, а строк виконавчого провадження спливає одночасно зі строком пред`явлення виконавчого документа до виконання. Така правова позиція викладена в постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 910/10031/13 та від 11 березня 2021 року у справі № 910/2954/17.

У постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20) Велика Палата Верховного Суду, розглядаючи питання заміни сторони виконавчого провадження, дійшла висновку про те, що на стадії виконавчого провадження як на завершальній стадії судового провадження можлива заміна сторони виконавчого провадження правонаступником за наявності відкритого виконавчого провадження.

У постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 2-7763/10 (провадження № 14-197цс21) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що реалізація процесуального правонаступництва повинна мати процесуальну мету, яку суд також враховує разом із доказами матеріального правонаступництва, яке стало підставою процесуального правонаступництва. Заміна судом сторони справи на підставі матеріального правонаступництва здійснюється з процесуальною метою реалізації правонаступником прав щодо виконання судового рішення у виконавчому провадженні, відтак потребує розгляду підстав поновлення такого виконавчого провадження, якщо воно вважається закінченим. Враховуючи завдання виконавчого провадження як складової судового провадження, процесуальною метою заміни як сторони відкритого виконавчого провадження, так і сторони справи (стягувача у виконавчому документі) в цьому контексті є отримання виконання судового рішення в межах виконавчого провадження. За відсутності підстав відновлення виконавчого провадження, яке було закінчене, досягнення цієї процесуальної мети неможливе. Тому разом із заявою щодо правонаступництва, якщо виконавче провадження закінчене, заявник має здійснювати процесуальні дії (наприклад, оскаржити постанову про закінчення виконавчого провадження), спрямовані на відновлення виконавчого провадження, а суд має оцінювати ці питання в комплексі. За відсутності підстав для відновлення закінченого виконавчого провадження відсутні і підстави для процесуального правонаступництва. Якщо ж виконавче провадження не закінчене, але виконавчий документ був повернутий стягувачу без виконання, у його правонаступника є можливість отримати право на повторне звернення з виконавчим документом до виконання за умови дотримання строків звернення виконавчого документа до виконання. Якщо ці строки пропущені, то разом з питанням процесуального правонаступництва заявник повинен звернутися із заявою про поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання. За відсутності підстав для поновлення пропущеного строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання відсутні і підстави для процесуального правонаступництва.

Спадкування в Україні регулюється основним регулятором приватних відносин, яким є ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).

Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно з частиною першою статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного.

Такий правовий висновок щодо застосування частини третьої статті 1268 ЦК України викладений у постановах Верховного Суду: від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, провадження № 61-39308св18; від 18 листопада 2020 року у справі № 523/19010/15-ц, провадження № 61-5777св20; від 02 квітня 2021 року у справі № 191/1808/19, провадження № 61-6290св20; від 28 квітня 2021 року у справі № 204/2707/19, провадження № 61-15380св20; від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19, провадження № 61-3620св21; від 19 квітня 2023 року у справі № 2-516/2007, провадження № 61-11834св22.

У постанові Верховного Суду від 21 жовтня 2020 року у справі № 569/15147/17, вказано: «для вирішення питання щодо наявності підстав для застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 1268 ЦК України є необхідним встановлення місця проживання спадкодавця і спадкоємця. Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема у готелі чи у санаторії, тощо). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Зазначена норма відображає загальний принцип недискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання чи місця перебування особи. Частина третя статті 1268 ЦК України вимагає наявність фактичного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не лише реєстрацію місця проживання за адресою спадкодавця, що можуть бути відмінними один від одного».

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно.

Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України).

Отже, неотримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину саме по собі не може перешкоджати виконанню рішення суду, яке набрало законної сили (див. постанови Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 623/2000/15-к, від 19 лютого 2020 року у справі № 752/1334/14-ц, від 03 червня 2020 року у справі № 2-1799/11).

У справі, яка переглядається, апеляційний суд встановив, що ОСОБА_1 як син спадкодавця ОСОБА_3 не заявив про відмову від спадщини. Разом з цим, незважаючи на відсутність у Спадковому реєстрі інформації про спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України, оскільки фактичного проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.

У постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі № 6-2962цс16 зазначено, що чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України «Здійснення права на спадкування») та оформлення спадщини (глава 89 цього Кодексу «Оформлення права на спадщину»). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим об`єктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця такого свідоцтва не може бути підставою для відмови в задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов`язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Оскільки зі смертю боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї норми».

Вказані висновки викладені у постанові Верховного Суду від 23 липня 2025 року у справі № 2-5939/11 (провадження № 61-17318св24).

В постанові Верховного Суду від 07 липня 2023 року у справі № 2-2727/11 вказано, що при розгляді подібних справ необхідно враховувати, що однією з головних засад здійснення судочинства в Україні є обов`язковість судового рішення. Немає сенсу в правосудді, якщо рішення судів не виконуються, а невиконання судових рішень є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, а також з огляду на обставини, встановлені апеляційним судом в цій справі, Верховний Суд погоджується з висновками суду апеляційної інстанції про наявність підстав для заміни сторони виконавчого провадження, а саме боржника ОСОБА_3 на його правонаступника ОСОБА_1 .

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржуваного судового рішення апеляційного суду свідчить, що правильне застосовування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним, а касаційна скарга є необґрунтованою.

Європейський суд з прав людини зауважив, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (PERETYAKA AND SHEREMETYEV v. UKRAINE, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, від 21 грудня 2010 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення у справі «Дія 97» проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічний висновок міститься в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтею 390, пунктом 1 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.

Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Кропивницького апеляційного суду від 26 листопада 2025 року.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Кропивницького апеляційного суду від 26 листопада 2025 року у справі за заявою акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про заміну сторони у виконавчому провадженні шляхом заміни боржника його правонаступником у справі за позовом прокурора Кіровського району м. Кіровограда в інтересах держави, уповноваженим органом якої виступає відкрите акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» в м. Кіровограді до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко

Є. В. Петров