Справа №442/7489/20
Провадження №2/442/16/2026
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючої - судді Грицай М.М.,

секретар судового засідання Антоненко В.О.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

представника відповідача адвоката Копанського М.Л.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дрогобичі в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку, -

в с т а н о в и в :

У провадженні Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку. Позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю сторін житловий будинок з господарськими спорудами АДРЕСА_1 та визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими спорудами за вказаною адресою.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, покликається на те, що уклав шлюб з ОСОБА_2 , від якого у них народилися діти: син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та дочка ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Рішенням суду від 13.01.2020 шлюб між ними розірвано. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.09.2007, його колишня дружина набула право приватної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Із вказаного свідоцтва про право на спадщину вбачається, що вартість будинку складає 128232 грн. На час набуття вказаного будинку у спадок ОСОБА_2 після смерті батька це була фактично тільки накрита «коробка» будинку без будь-яких комунікацій. Щоб можливо було проживати у будинку, за зароблені ним кошти, при його особистій трудовій участі завершено фактично будівництво. За час спільного проживання з ОСОБА_2 протягом вісімнадцяти років та, враховуючи ту обставину, що остання лише періодично працювала в бібліотеці і відповідного заробітку не мала, він постійно перебував на роботі за кордоном і саме за ці гроші розробив проектну документацію та провів у будинок світло, газ, воду, влаштував опалення цілого будинку, зроблено євроремонт у всіх кімнатах та приміщеннях будинку, замінено всі двері, в тому числі вхідні, встановлено металопластикові вікна по всіх кімнатах та приміщеннях, повністю облаштовано одну ванну кімнату на першому поверсі та частково ванну кімнату на другому поверсі, побудовано господарську будівлю та цегляну огорожу з металопрофілем та освітленням. За зароблені ним кошти (за які придбано матеріал, частково оплачувалася робота підсобних робочих, всі будівельні роботи здійснював він особисто) та за його трудової участі здійснено покращення у житловому будинку. Крім того, за час спільного подружнього життя з відповідачем за його кошти та за його особистої трудової участі побудовано господарські споруди: сарай, літня кухня, ангар (в ангарі залита стяжка з армованою сіткою, підведено електропостачання три фази, встановлено електрощиток з автоматами). Також повністю ним обставлено будинок меблями, придбано всю побутову техніку. У вказаний період часу він продав власну квартиру, отримані грошові кошти були витрачені ним на облаштування житлового будинку АДРЕСА_1 . З викладених вище обставин вбачається, що за період перебування у шлюбі з відповідачем саме за рахунок особисто зароблених та отриманих від продажу нерухомості грошей та особистої праці значно збільшена вартість житлового будинку, за рахунок значних покращень, реконструкції в будинку (зокрема, збільшилася житлова площа), побудови господарських будівель, облаштування паркану та прибудинкової території. На його думку, вказаний спірний об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з господарськими спорудами по АДРЕСА_1 за час спільного подружнього життя сторін набув статусу спільного майна подружжя, оскільки за рахунок значних покращень, реконструкції, будівництва господарських будівель його вартість збільшилася у двадцять разів, порівняно з тією вартістю, яку він мав на час набуття колишньою дружиною права власності у порядку спадкування за законом після смерті її батька. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Зважаючи на вказане, просить суд задоволити позовні вимоги.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву, де вказав, що відповідач заперечує щодо задоволення позовних вимог. Зазначив, що з 18.10.2001 відповідач перебувала у зареєстрованому шлюбі з позивачем, розірваному за рішенням суду від 13.01.2020. Сторони до 2017 року постійно, а протягом 2017 - 2019 років періодично проживали у будинку по АДРЕСА_1 разом з дітьми. 11.09.2007 вона успадкувала вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та з цього часу вона єдиний його власник. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом загальна площа житлового будинку становить 233,6 кв.м., згідно довідки КП «Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 11.11.2020, загальна площа житлового будинку також становить 233,6 кв.м. До позовної заяви позивач не долучив жодного документа, який би підтверджував збільшення загальної площі житлового будинку з господарськими будівлями, а тому твердження позивача про збільшення загальної та житлової площі нерухомого майна є безпідставними та не підтверджені жодними доказами. Взагалі є голослівними і надуманими твердження позивача про те, що успадкуваний відповідачем житловий будинок був лише накритою «коробкою» без будь-яких комунікацій, а тому, щоб можна було проживати у цьому будинку, позивач за свої зароблені кошти, при його особистій трудовій участі завершив будівництво цього будинку. Відповідач заперечує такі неправдиві твердження, оскільки на час прийняття нею у спадщину житлового будинку з господарськими будівлями дане нерухоме майно перебувало у належному стані, так як будівництво будинку з господарськими будівлями було завершено батьком ОСОБА_2 . На момент вселення у 2006 році власника будинку ОСОБА_6 , а також позивача, відповідача з двома їх неповнолітніми дітьми у житловий будинок такий та господарські будівлі були у придатному для використання за цільовим призначенням стані. Відповідач стверджує, що станом на 2006 рік було завершено будівництво будинку, зроблено необхідний ремонт, були наявні вікна, двері, проведено газ, електроенергію та воду, опалення. Про це також підтверджує, зокрема, будинкова книга для прописки громадян, що проживають по АДРЕСА_1 , в якій вказано, що у 2006 році вже було зареєстровано місце проживання ОСОБА_1 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 . Також до відзиву на позовну заяву долучено належним чином завірені копії технічних умов на ім`я ОСОБА_6 , акту приймання-передачі (внутрішнього управління по експлуатації газового господарства, переміщення) основних засобів від 25.05.2006, маршрутних листів від 03.01.2006, акту приймання виконаних робіт за січень 2006 року, які пітверджують проведення газу по будинку по АДРЕСА_1 у 2006 році. Також долучено документи з Дрогобицького РЕМ (основні дані за 2005 рік), які підтверджують проведення електроенергії по вказаній адресі, яка вже була на час успадкування. Також відповідач заперечує твердження позивача про те, що останній під час проживання у згаданому будинку розробив проектну документацію, провів у будинок світло, газ, воду, влаштував опалення цього будинку, зробив євроремонт у всіх кімнатах і приміщеннях будинку, замінив усі двері, встановив металопластикові вікна у всіх приміщеннях будинку, облаштував ванну кімнату на першому поверсі та частково на другому поверсі, побудував господарську будівлю та цегляну огорожу. З цього приводу звертає увагу, що жодного підтвердження таких аргументів позивачем не наведено. Більше цього, відповідач наголошує, що на час вселення позивача та інших осіб у 2006 році у житловий будинок, у ньому вже були проведені за кошти попереднього власника будинку - ОСОБА_6 світло, газ, вода, влаштовано опалення цього будинку, зроблено євроремонт в усіх кімнатах і приміщеннях будинку (крім двох кімнат і балкону на другому поверсі, в яких і на даний час немає ремонту), у будинку були усі двері та вікна. У той же час, уже після розлучення відповідач у лютому 2020 року змінив вхідні двері в будинку на нові, а також після того, як позивач припинив проживати у житловому будинку, за кошти відповідача, а також наданих коштів її матір`ю та братом, було здійснено ремонт в окремих приміщеннях будинку. Також ОСОБА_1 не долучив жодних доказів з приводу будівництва господарських споруд: сараю, літньої кухні, ангару. Крім того, є надуманим будівництво колодязя, оскільки колодязь станом на 2007 рік вже був прийнятий у спадщину відповідачем. Як вбачається з довідки КП «Львівської обласної ради «Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 11.11.2020, право власності на інші господарські споруди (крім тих, які успадковані ОСОБА_2 ) взагалі не зареєстровано. Крім того, оскільки позивач стверджує, що ним і за його кошти були виконані роботи по значному збільшенню, у порівнянні з 2006 роком, вартості та житлової площі будинку, то ОСОБА_1 повинен довести належними і допустимими доказами те, що цей будинок після 2007 року потребував капітального ремонту. Для встановлення такої фактичної обставини до позову не долучено належних, допустимих та достовірних доказів, якими можуть бути виключно дефектні акти, складені суб?єктом господарювання, що володіє відповідною ліцензією, а значить і спеціальними знаннями в даній галузі, кошторисна документація тощо. З часу успадкування у 2007 році будинок і господарські будівлі знаходилися у належному технічному стані та у подальшому відповідач, як власник будинку, систематично проводила поточні ремонти. Такі поточні ремонти здійснювалися за кошти відповідача, а також кошти, які надавала мати відповідача - ОСОБА_7 і рідний брат відповідача - ОСОБА_8 . Також на поточний ремонт надавав частково кошти позивач і ним частково виконувалися ремонтні роботи, але на час здійснення поточного ремонту (у період після 2007 року) зароблені кошти позивача і відповідача були спільними коштами подружжя і позивачем для виконання цих ремонтних робіт не залучалися жодні особисті кошти. При цьому, проведення такого поточного ремонту жодним чином не свідчить про істотне збільшення площі чи вартості житлового будинку. Долучені до позовної заяви копії квитанцій та чеків на придбання матеріалів (як вказано у додатку до позовної заяви) взагалі не свідчать про те, що матеріали, зазначені у копіях вказаних документів, були придбані позивачем, так як у більшості цих документів одержувачем товару не вказаний ОСОБА_9 . До товарних чеків переважно не долучено документів, які би підтверджували здійснену оплату за зазначений товар ОСОБА_1 . Деякі документи датовані взагалі ще 2006 роком, коли власником нерухомого майна був батько ОСОБА_2 . Деякі товарні чеки та видаткові накладні складені за період 2017 - 2018 років, у цей час, коли позивач вже фактично не проживав за вказаною адресою. Частина долучених документів взагалі нечитабельна та їх зміст незрозумілий. У долученій до позовної заяви видатковій накладній №KO905-00081 від 05.09.2014 вказаний покупець - ОСОБА_10 . У товарному чеку від 26.03.2020 виправлена дата на 26.03.2018. Також до позову долучена накладна від «Дах стиль Завод виробник» датована 2020 роком, коли позивач не мав уже жодного стосунку до відповідача та житлового будинку по АДРЕСА_1 . Отже, долучені позивачем до позовної заяви копії квитанцій, товарних чеків, частини аркушів паперу із записами незрозумілого змісту не є належними і допустимими доказами у справі, так як не підтверджують, що матеріальні цінності, вказані у копіях цих документів, придбані та оплачені саме колишнім чоловіком відповідача. Оскільки відсутні укладені договори на виконання робіт, відсутні дефектні акти, проектно-кошторисна документація, акти виконаних робіт тощо, то вказані копії квитанцій, чеків, накладних не є належними і допустимими доказами у справі та не підтверджують використання цих матеріальних цінностей для ремонтних чи будівельних робіт по цій адресі.

Взагалі є надуманими і не заслуговують на увагу твердження позивача про те, що протягом його спільного з відповідачем проживання у шлюбі ОСОБА_2 не мала значних заробітків, а він постійно перебував за кордоном і за зароблені таким чином гроші проводив ремонтні та будівельні роботи. Навпаки, долучені відповідачем докази підтверджують, що саме вона мала вищі доходи за позивача і такий факт позивач визнавав під час розгляду справи про стягнення з нього аліментів. З цього приводу наголошує, що під час спільного проживання сторін позивач з 2008 року по жовтень 2018 року був на обліку в Управлінні соціального захисту Дрогобицької РДА по догляду за непрацездатною бабусею відповідача - ОСОБА_11 . Позивач отримував лише допомогу в незначному розмірі (яка була у рази нижча навіть мінімального прожиткового мінімуму). Лише восени 2018 року ОСОБА_1 поїхав на роботу за межі України, звідки повернувся у березні 2019 року, грошей для сім`ї не привіз, пояснюючи відсутністю роботи за межами України. Позивач не долучив жодного доказу, який би підтверджував, що перебуваючи за межами України, він працював та отримував заробітну плату, не долучив доказів, що такі кошти він використовував для виконання ремонтних робіт у житловому будинку чи господарських будівлях. Інших доходів за цей період у позивача не було. Отже, твердження останнього про його нібито значні доходи є лише його вигадками. ОСОБА_1 останні роки спільного проживання з відповідачем взагалі не приділяв уваги забезпеченню та розвитку своїх неповнолітніх дітей, самоусунувся від їх розвитку та виховання і весь тягар по утриманню дітей та сім`ї лежав на відповідачці, позивач навіть не сплачував комунальні послуги за проживання у житловому будинку. Слід відмітити, що останніх орієнтовно два-три роки до розірвання шлюбу ОСОБА_1 вже не проживав з відповідачем у житловому будинку, оскільки з цього часу між ними вже фактично було припинено сімейні відносини, з цього часу позивач не давав грошей на утримання сім`ї, не проявляв почуттів любові та поваги як до відповідача, так і до дітей. Фактично з 2017 року ОСОБА_1 вже проживав окремо. Наведене було підставою звернення відповідача в суд з позовом про стягнення з позивача аліментів на утримання дітей, де у відзиві ОСОБА_1 повідомив суд інші обставини, ніж ті, що він вказав у позовній заяві про визнання за ним права власності. Зокрема, ОСОБА_1 у відзиві від 16.01.2020 стверджує, що ОСОБА_2 є матеріально-забезпечена особа, так як наголошує, що вона постійно працює та офіційно проживає за кордоном. У цьому відзиві ОСОБА_1 заперечив аргументи ОСОБА_2 про необхідність сплати аліментів на утримання дітей у більшому розміру та, зокрема, зазначив, що твердження ОСОБА_2 про те, що його матеріальний стан є значно кращим і місячний дохід є значно більшим, ніж у неї, є не що інше, як її помилкове оціночне судження, яке жодними доказами (документами) не підтверджене.

До позовної заяви позивач долучив копії свого закордонного паспорта з відмітками про перетин кордону за періоди 2017 - 2020 років, які свідчать лише про те, що він протягом нетривалих періодів часу перебував за межами України. Таке перебування за межами України було переважно у час, коли він вже не проживав у житловому будинку в селі Гаї Нижні Дрогобицького району, що спростовує його доводи, наведені у позовній заяві. У той же час до відзиву на позовну заяву долучає копії записів у її трудовій книжці, з яких встановлено, що після закінчення у 2001 році Дрогобицького державного педагогічного інституту відповідач з 2001 року постійно працювала. У період з 2006 - 2009 років відповідач працювала вчителем у Дрогобицькій СШ №l6 та з грудня 2009 року по липень 2020 року працювала бібліотекарем у Дрогобицькому державному педагогічному університеті та по сумісництву вчителем у Дрогобицькій СШ №16. Після її звільнення з роботи з цих установ відповідач з 19.10.2020 по 03.01.2021 перебувала на обліку в Дрогобицькому міськрайонному центрі зайнятості. У 2018 - 2019 роках вона періодично у вільний від роботи в Україні час, а також під час перебування у відпустці без збереження заробітної плати, була на заробітках за межами України, що підтверджується копіями записів у закордонному паспорті з відмітками про наявність візи з Республіки Польща про працевлаштування, а також відтисками печаток про перетин кордону. У цей час (на період відсутності відповідача в Україні) діти сторін проживали з її мамою ОСОБА_7 , яка ними опікувалася. Крім цього, вона, перебуваючи завжди у трудових відносинах (у тому числі по сумісництву) та отримуючи офіційно заробітну плату, постійно займалася вихованням трьох неповнолітніх дітей, утриманням житлового будинку, домашнім господарством. У період шлюбу позивач набув згідно договору дарування від 27.01.2010 квартиру АДРЕСА_2 . Долучені позивачем до позовної заяви копії квитанцій та чеків можуть свідчити про купівлю позивачем матеріальних цінностей для ремонту саме цієї квартири. До того ж, вартість транспортних засобів, що залишаються у власності позивача, становить 406810 грн, хоча таке майно набуте сторонами у шлюбі та підлягає поділу як спільне майно подружжя. Позивач останніх декілька років здійснює ремонтні і будівельні роботи у будинку АДРЕСА_3 (дана адреса вказана позивачем у позовній заяві), а тому, на переконання відповідача, переважна частина документів, долучених позивачем до позову, стосується придбання матеріальних цінностей саме для проведення ремонтних і будівельних робіт будинку АДРЕСА_3 . Власником вказаного будинку є мати позивача, яка фактично перебуває за кордоном, вказане нерухоме майно придбано сторонами частково за спільні кошти сторін у період шлюбу. За таких обставин доводи позивача, наведені у позовній заяві про наявність підстав для визнання за ним права власності на половину житлового будинку з господарськими спорудами є необгрунтованими, такими, що не відповідають обставинам справи.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав та просить такі задоволити. Додатково пояснив, що у спірному домогосподарстві ним добудовувалися господарські споруди. Квартири на АДРЕСА_4 уже давно немає у його власності. Ремонти та добудови у спірному домоволодінні він здійснював за особисті кошти, зароблені ним, а також ті, які давала йому його мати. Зазначив, що якби дружина відчужила 1/3 будинку їхній дочці, то він би жодних претензій та вимог до неї не мав.

Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та підтримала викладене у відзиві на позовну заяву. Додатково пояснила, що позивач ще за шлюбу готувався до того, щоб при розподілі майна подружжя неможливо було у нього відібрати якесь майно. За час шлюбу він придбав квартиру, проте, оформив таке придбання договором дарування. Придбаний автомобіль він зареєстрував на свою сестру. Будинок, в якому він зараз проживає, придбав за їхні спільні кошти. Вона, у свою чергу, постійно заробляла гроші і витрачала такі на потреби сім`ї, оскільки у них троє спільних дітей; оплачувала комунальні послуги. А позивач постійно стверджував, що у нього немає коштів; офіційно він ніде не працював. У спірний будинок він не бажав вкладати гроші, пояснюючи тим, що такий йому не належить. Переконана, що позивач був завчасно готовий до розлучення та поділу майна подружжя, так як ще під час шлюбу у нього були стосунки з іншою жінкою. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог та доповнив, що позивач з 2006 по 2018 рр. офіційно ніде не працював та перебував на обліку в управлінні соцзахисту і отримував компенсаційні виплати по догляду за престарілою особою. Будь-яких доказів щодо отримання ним інших доходів, зокрема, наявність особистих коштів, позивачем суду не надано. Вважає позов ОСОБА_1 безпідставним та просить відмовити у його задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги та їх заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд прийшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

З матеріалів справи судом встановлено, що відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.01.2020 у справі №442/8243/19 розірвано шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 18.10.2001 у с. Гаї Нижні Дорогобицького району Львівської області, актовий запис №2.

Відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 27.02.2020 у справі №442/8242/19, ухвалено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1200 грн на кожну дитину щомісячно, з врахуванням індексації відповідно до закону, починаючи з дати подання позову 29.11.2019, і до досягнення дітьми повноліття.

Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 11.09.2007 серії ВКА №030903, посвідченого державним нотаріусом Другої Дрогобицької державної нотаріальної контори Москалик Л.П., спадкоємцем всього майна ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 , є його дочка ОСОБА_2 , що проживає в АДРЕСА_1 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться в АДРЕСА_1 . Вартість спадкового майна на день смерті спадкодавця становить 128232 грн. Спадкова справа №231/07. Зареєстровано в реєстрі за р.№1609.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11.10.2007 серії ССГ №035382, власником будинку АДРЕСА_1 є ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 11.09.2007, р.№1609, виданого Другою Дрогобицькою державною нотаріальною конторою.

З довідки КП ЛОР "Дрогобицьке міжміське бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" від 11.11.2020 за №1807/1 вбачається, що будинок АДРЕСА_1 , зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 (1/1), інвентаризаційна вартість становить 141363 грн і записано в реєстрову книгу №2, реєстр №527.

Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 29.05.2020, власником квартири по АДРЕСА_5 є ОСОБА_1 , частка власності (1/1), підстава: договір дарування, р.№37, 27.01.2010, посвідчений приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Цимбалюк Г.В.

Згідно з довідкою КП "ЖЕО" ДМР від 31.05.2017, ОСОБА_1 проживає в АДРЕСА_5 , є власником квартири, в якій ніхто не зареєстрований.

З листа ГУ Держпродспоживслужби у Львівській області від 23.04.2021 за №13-13/2647 вбачається, що за ОСОБА_1 зарестровані наступні транспортні засоби: трактор колісний JINMA JM-354, 2011 року випуску, д.н. НОМЕР_1 , та трактор колісний ДТЗ-504, 2012 року випуску, д.н. НОМЕР_2 .

Як вбачається з листа ТСЦ МВС №4642 від 18.02.2021 за №31/13-464289, у період з 2006 року за ОСОБА_12 20.11.2010 зареєстровано транспортний засіб марки ВАЗ 21120, державний номер якого НОМЕР_3 . З листа ТСЦ МВС №4642 від 24.04.2021 за №31/13-4642С-5/Аз слідує, що за ОСОБА_13 зареєстрований транспортний засіб ВАЗ 21120, 2002 року випуску, реєстраційних операцій з транспортними засобами у період з 2006 року по даний час не проводилося.

Згідно свідоцтва про переміну прізвища, імені, по батькові серії НОМЕР_4 від 01.06.2004, ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , змінив прізвище та ім`я на ОСОБА_1 , запис №25.

Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_14 про вартість майна від 11.05.2021 за №32, вартість автомобіля ВАЗ-21120 становить 64410 грн, вартість трактора колісного JINMA JM становить 134200 грн, вартість транспортна колісного ДТЗ-504 - 208200 грн.

Відповідно до листа Управління праці та соціального захисту населення Дрогобицької РДА від 08.02.2021 за №03-494 вбачається, що ОСОБА_1 отримував компенсаційну виплату по догляду за престарілою особою, що досягла 80-тирічного віку за період з 27.09.2006 по 30.11.2018. Допомогу припинено з 01.12.2018. За 2006 рік - 22,40 грн, за 2007 - 97,58 грн, за 2008 - 118,76 грн, за 2009 - 137,53 грн, за 2010 - 148,92 грн, за 2011 - 162,47 грн, за 2012 - 166,32 грн, за 2013 - 166,32 грн, за 2014 - 175,36 грн, за 2015 - 193,92 грн, за 2016 - 256,78 грн, за 2017 - 331,44 грн, за 2018 - 334,62 грн.

Як вбачається з актів про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 16.09.2019, 28.11.2019, 24.01.2020, 04.03.2020 по АДРЕСА_1 , ОСОБА_1 , 1981 року народження, зареєстрований 12.09.2006 у згаданому будинку і з серпня місяця 2019 року в даному будинку не проживає.

З технічних умов №1119-Т від 01.09.2005, виготовлених головним інженером Філії Дрогобицького управління по експлуатації газового господарства І.Е.Волкова від 01.09.2005 вбачається, що такі видані ОСОБА_6 для виготовлення проекту. 29.05.2006 складено Акт приймання-передачі (внутрішнього переміщення) основних засобів, відповідно до якого газопровід низького тиску з поліетиленових труб збудований за власні кошти ОСОБА_15 , ОСОБА_6 . Видані маршрутні листи. З Акту приймання виконаних підрядних робіт за січень 2006 року вбачається проведення робіт щодо газифікації житлового будинку (зовнішні роботи) у АДРЕСА_1 , замовник ОСОБА_6 . Проект щодо закладення заземлення біля фасаду будинку виконано Дрогобицьким РЕМ 19.07.2005.

Відповідно до зведеного акту про вартість буд. АДРЕСА_1 від 03.03.2006, дійсна вартість будинку станом на 03.03.2006 складає 102768 грн, станом на 29.06.2007 - 141363 грн.

Згідно з експлікацією буд. АДРЕСА_1 від 03.03.2006, перевіреної станом на 29.06.2007, площа будинку складає 233,60 кв.м., 96 кв.м. - житлова, 137,60 кв.м. - допоміжна. З робочого проекту газифікації житлового будинку АДРЕСА_1 вбачається, що такий погоджено 27.09.2005.

Відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають за адресою: АДРЕСА_1 , за вказаної адресою зареєстровані: ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (помер, знятий з реєстрації), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (знятий з реєстрації), ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

З інвентаризаційної справи по будинку АДРЕСА_1 вбачається, що згідно зведеного акту про вартість будівель та споруд (житловий будинок, колодязь, вбиральня) станом на 03.03.2006 відновна вартість - 103001 грн, дійсна вартість - 102768 грн, станом на 29.06.2007 відновна вартість - 141604 грн, дійсна - 141363 грн. Відповідно до експлікації станом на згадані дати площа будинку складає 233.6 кв.м., житлова - 96 кв.м., допоміжна - 137,6 кв.м.

З трудової книжки серії НОМЕР_5 ОСОБА_2 вбачається, що така, після закінчення у 2001 році Дрогобицького державного педагогічного інституту, у період з 2001 по 2009 р.р. працювала вчителем Нижньогаївської школи, вчителем у Дрогобицькій СШ №l6, у період з грудня 2009 року по липень 2020 року працювала бібліотекарем у Дрогобицькому державному педагогічному університеті та по сумісництву до травня 2019 року вчителем у Дрогобицькій СШ №16.

Позивачем на підтвердження витрат також долучено копії замовлень у різних магазинах, видаткові накладні, товарні чеки за період з 2006 по 2020 р.р.

Відповідно до паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_6 ОСОБА_16 вбачається, що останній перетинав кордон у 2017, 2018, 2019, 2020 роках та перебував за кордоном нетривалі проміжки часу, до двох місяців.

Відповідно до паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_7 ОСОБА_17 вбачається, що остання перетинала кордон у 2018, 2019, роках та перебувала за кордоном нетривалі проміжки часу, до двох місяців, з проставлено польською робочою візою.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Згідно з частиною першою статті 36 СК України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Подібні положення містить і стаття 368 ЦК України.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами частини першої статті 69, частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 57 СК України майно, набуте чоловіком, дружиною за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, є особистою приватною власністю чоловіка, дружини.

Тобто, статус спільної сумісної власності повинен визначатися такими чинниками, як час набуття майна, порядок його набуття і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).

Таким чином, у разі набуття майна хоча й у період шлюбу, але на підставі договору дарування чи в порядку спадкування, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, до якого це майно перейшло у визначеному законом приватному порядку.

Тому сам по собі факт набуття спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У той же час, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого із подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (частина 1 статті 62 СК України).

Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного СудуУкраїни №11 від 21 грудня 2007 «Про практику застосування судами законодавства прирозгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»майно, яке належало одному із подружжя, може бути …визнано спільною сумісною власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого із подружжя чи їх обох .

За таких обставин та у відповідності до норм сімейного законодавства умовою переходу майна з об`єктів належних одному із подружжя на праві особистої приватної власності до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є підтвердження істотного збільшення його цінності внаслідок трудових або грошових затрат другого із подружжя чи їх обох з відповідної зміною часток у набутті цього права спільної сумісної власності в залежності від обсягу трудової участі у створенні вартості цього майна.

Судом встановлено, що 18.01.2001 позивач зареєстрував шлюб з відповідачем, що згодом 13.01.2020 за рішенням суду розірваний.

11.09.2001 під час шлюбу з позивачем ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом набуто в особисту власність житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 її батька ОСОБА_6 .

Із наданих до суду документів слідує, що змін у складі приміщень житлового будинку та прилеглих до нього споруд з моменту прийняття ОСОБА_2 спадщини та до розірвання шлюбу між сторонами, не відбулося, зокрема, реєстрації права власності на це майно, що свідчить про те, що площа успадкованого нею майна не змінилась.

У матеріалах цивільної справи відсутні будь-які докази щодо періоду, вартості та переліку ремонтних робіт, що відбулися в успадкованому ОСОБА_2 будинку, зокрема, після смерті попереднього власника. Тому визначити обставини - за допомогою чиїх саме трудових зусиль та грошових коштів відбулися будь-які ремонті роботи у спірному майні - є неможливим. При цьому, у випадку їх наявності, правовими підставами для визначення частки однієї особи у майні іншої, є домовленість, зокрема усна, для відшкодування вартості ремонтних робіт. Однак, і на підтвердження таких домовленостей у справі відсутні будь-які докази.

Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, суд приходить висновку, що стороною відповідача доведено, що спірний будинок з господарськими будівлями є її особистою приватною власністю та не може бути об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Водночас, згідно ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову.

Таким чином, суд приходить висновку про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог.

Ухвалюючи рішення у даній справі, суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

Згідно з положеннями ст. 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову сплачена сума судових витрат, у тому числі судовий збір, не відшкодовується позивачеві.

Керуючись ст.ст. 258, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в :

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на частку.

Рішення суду може бути оскаржене до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 09.02.2026.

Суддя М.М. Грицай