Справа №521/1168/24
№6/521/75/26
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.02.2026 року м. Одеса

Хаджибейський районний суд м. Одеси у складі

головуючого судді Роїк Д.Я.

при секретарі Каліній П.О.

представника позивача адвоката Глазова О.О.

представника відповідача Миколюк А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1 про відстрочення виконання судового рішення по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, що є об`єктом спільної сумісної власності,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Миколюк А.П., який діє в інтересах ОСОБА_1 звернувся до Хаджибейського районного суду м. Одеси із заявою про відстрочення виконання рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 13.06.2025 р. на один рік.

В обґрунтування заяви зазначено, що ОСОБА_1 не має грошових коштів у розмірі 378 515,50 грн, отримуваних доходів вистачає лише на харчування та оплату комунальних послуг, сума стягнення є непомірною, а також просила врахувати запровадження та дію воєнного стану на території України.

Представник позивача подав заперечення проти задоволення заяви, зазначивши, що наведені заявницею доводи не підтверджують наявності виняткових обставин, які б унеможливлювали виконання судового рішення, та не є підставою для застосування статті 435 ЦПК України.

В судове засідання з`явились представники позивача та відповідача, які надали пояснення та обґрунтування раніше наданих письмових заяв та заперечень.

Дослідивши матеріали справи, докази, надані на обґрунтування заяви, суд дійшов висновку відмову у задоволені заяви з наступних підстав:

Рішенням Хаджибейського районного суду м. Одеси від 13.06.2025 року у справі № 521/1168/24 позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. За ОСОБА_1 визнано право особистої приватної власності на автомобіль KIA CERATO 2006 року випуску та однокімнатну квартиру загальною площею 30,3 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію за половину вартості автомобіля у сумі 92 975,50 грн, за половину вартості квартири у сумі 285 540,00 грн, а також судовий збір у розмірі 7 571,31 грн.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.11.2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вказане рішення повернуто апелянту. Станом на день розгляду заяви рішення суду боржником не виконано.

З аналізу доводів заяви та наданих матеріалів суд приходить до висновку, що обставини, на які посилається заявник, не свідчать про наявність виняткових підстав для відстрочення виконання судового рішення.

Відстрочення виконання судового рішення є винятковим процесуальним заходом, який застосовується судом лише за наявності обставин, що об`єктивно унеможливлюють його своєчасне виконання, що прямо випливає зі змісту статті 435 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 435 ЦПК України, заява про встановлення або зміну способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення розглядається у двадцятиденний строк з дня її надходження у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.

Заявник просить відстрочити виконання вищевказаного рішення суду строком на один рік, посилаючись на відсутність грошових коштів у розмірі 378 515,50 грн, недостатність отримуваних доходів для забезпечення мінімальних потреб, зокрема харчування та сплати житлово-комунальних послуг, значний розмір присудженого стягнення, а також на дію воєнного стану на території України.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини й громадянина захищаються судом. Право на судовий захист включає не лише постановлення та оголошення судом рішення, а й своєчасне його виконання. Усунення наслідків порушення суб`єктивних прав і охоронюваних законом інтересів та їх поновлення є одним із найважливіших завдань правосуддя. Своєчасне й повне виконання судових рішень гарантує здійснення суб`єктивних прав, визнаних судовим рішенням, і виконання юридичних обов`язків, що підтверджені ним. Завершення процесу судового захисту порушеного або оспорюваного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу відбувається лише у випадках їх реального поновлення шляхом примусового виконання судового рішення, що здійснюється у виконавчому провадженні.

Стаття 1291 Конституції України встановлює, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному судовому порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 129 Конституції України обов`язковість судового рішення є основною засадою судочинства.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 р. №1402?VIII, судове рішення, яким завершується розгляд справи в суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними та юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд у межах повноважень, наданих йому законом. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом.

Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян, і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, установлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Принцип обов`язковості судових рішень у цивільному судочинстві має застосовуватися з урахуванням ЄКПЛ і практики ЄСПЛ. Зокрема, ЄСПЛ наполягає на неабиякій важливості такої властивості судового рішення, що набрало законної сили (res judicata), як можливість і реальна забезпеченість з боку держави його фактичного виконання. Європейський суд і Комітет міністрів Ради Європи неодноразово стверджували, що ст. 6 Конвенції, зокрема, вимагає створення гарантій не лише самого судового розгляду, а й реального виконання судового рішення.

У Рекомендації № Rec (2003) 17 Комітету міністрів Ради Європи «Про примусове виконання» від 9 вересня 2003 р. зазначається, що примусове виконання судового рішення є невіддільною частиною фундаментального права людини на справедливий судовий розгляд у розумний строк, гарантованого ст. 6 ЄКПЛ, стверджуючи, що держави-члени зобов`язані забезпечити усім особам, які отримали остаточне й обов`язкове рішення суду, право на його примусове виконання. Невиконання судового рішення або набрання чинності із затримкою можуть зробити це право нечинним або уявним на шкоду одній стороні. Безкінечна можливість оскарження судового рішення (зокрема така, що не обмежена певними розумними строками) ставить під сумнів можливість виконання судового рішення, перетворюючи право на судовий захист у просту декларацію.

При характеристиці структури цивільного судочинства та системи його проваджень ЄСПЛ вважає, що в контексті ст. 6 ЄКПЛ виконання судового рішення має розглядатися як складова судового розгляду, оскільки невиконання рішення суду позбавляють положення п. 1 ст. 6 ЄКПЛ будь-якого сенсу.

У справі «Шмалько проти України», ЄСПЛ наголосив, що п. 1 ст. 6 гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов`язків. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби ст. 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме справедливий, публічний і швидкий розгляд, і водночас не передбачала виконання судових рішень.

Якщо тлумачити ст. 6 ЄКПЛ як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей ст. 6 ЄКПЛ виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду».

Відповідно до положень статті 435 Цивільного процесуального кодексу України підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує:

1) ступінь вини відповідача у виникненні спору;

2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан;

3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розстрочка та відстрочення виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, ухвали, постанови.

Доводи заявниці щодо складного матеріального становища, відсутності коштів, проживання з дитиною та впливу воєнного стану носять декларативний характер і не підтверджені належними доказами. Матеріали справи не містять довідок про доходи, документів органів соціального захисту, банківських виписок, відомостей про заборгованість чи інших доказів, які б свідчили про об`єктивну неможливість виконання рішення суду.

Подані платіжні інструкції не містять відомостей про отримувача та призначення платежів, що унеможливлює встановлення факту понесення витрат. Відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків не дають змоги об`єктивно оцінити фінансовий стан заявниці та не виключають наявності інших джерел доходу, майна чи заощаджень.

Долучена довідка щодо занять дитини у дитячо-юнацькій спортивній школі не підтверджує наявності надзвичайних витрат або обставин, які б унеможливлювали виконання рішення суду. Сам факт проживання з дитиною не звільняє від обов`язку виконувати судові рішення та не може бути підставою для відстрочення їх виконання.

Посилання заявниці на воєнний стан не є самостійною та автоматичною підставою для відстрочення виконання рішення суду, оскільки ця обставина є загальною для всіх громадян України і не свідчить про індивідуальну неспроможність конкретного боржника виконати судове рішення.

Крім того, рішенням суду за ОСОБА_1 залишено у власності значне майно квартиру та автомобіль, що свідчить про наявність у неї ліквідних активів і можливості виконати рішення шляхом розпорядження цим майном або отримання доходу від його використання. Відсутність грошових коштів за наявності майна не є доказом неможливості виконання рішення, а свідчить про небажання його виконувати.

Суд також враховує, що заява про відстрочення фактично зводиться до повторної оцінки законності та справедливості судового рішення, що виходить за межі предмета розгляду в межах статті 435 ЦПК України та суперечить принципу правової визначеності (res judicata).

Відповідно до ч. 7 ст. 435 ЦПК України, про відстрочення або розстрочення виконання судового рішення, встановлення чи зміну способу та порядку його виконання або відмову у вчиненні відповідних процесуальних дій постановляється ухвала, яка може бути оскаржена. У необхідних випадках ухвала надсилається установі банку за місцезнаходженням боржника або державному виконавцю, приватному виконавцю.

Керуючись статтями 18, 435 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення Хаджибейського районного суду м. Одеси від 13 червня 2025 року у справі № 521/1168/24 залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на ухвали суду якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала, якщо її не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д.Я. Роїк