ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Харків

справа № 619/2877/25

провадження № 22-ц/818/699/26

Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Тичкової О.Ю.,

суддів Маміної О.В., Мальований Ю.М.

сторони справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харків апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року у складі судді Бородіної Н.М.,-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2025 року ОСОБА_3 , яка діяла в інтересах ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 різниці між фактичним розміром матеріальних збитків (вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу) та виплаченою сумою страхового відшкодування у розмірі 322020,18 грн та моральну шкоду у розмірі 20000 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 09.03.2025 о 12:05 год. сталося ДТП за участю водіїв ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в ході якої ОСОБА_2 керуючи транспортним засобом Tayota Corolla, н.з. НОМЕР_1 під час перестроювання не надав дорогу транспортному засобу BMW, н.з. НОМЕР_2 , що рухався в попутному напрямку по тій смузі, на яку він мав намір перестроїтися, в результаті чого транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Постановою суду від 31.03.2025 винним у вказаному ДТП визнаний водій ОСОБА_2 .

Між позивачем та суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_4 був укладений договір про проведення незалежної оцінки транспортного засобу. Згідно звіту ФОП ОСОБА_4 вартість відновлюваного ремонту КТЗ (коефіцієнт фізичного зносу) складає 480420,18 грн, вартість матеріального збитку складає 202934,46 грн.

17.04.2025 страховою компанією виплачено позивачу страхове відшкодування у розмірі 158400 грн на підставі договору обов`язкового страхування № ЕР1642780 від 20.06.2024 Різниця матеріальних збитків в сумі 322020,18 грн. та моральна шкода в розмірі 20000 грн підлягає стягненню з відповідача.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження позовних вимог. Договір страхування №ЕР221642780 від 30.06.2024 суду не наданий, не зазначене найменування страхової компанії, внаслідок чого суд позбавлений можливості перевіри ліміт страхування та розмір франшизи, що унеможливлює визначення розміру збитків, що можуть бути стягнуті із винної особи. Позивачем не надано належних доказів належності йому на праві власності автомобіля BMW, н.з. НОМЕР_2 або законного володіння вказаним автомобілем, а саме свідоцтва про реєстрацію автомобіля чи дані з МВС. За відсутності доказів належності позивачу пошкодженого майна, підстави для стягнення моральної шкоди суд відсутні.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 , подала апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі, неналежно оцінив надані позивачем докази та зробив помилкові висновки про недоведеність позовних вимог. Постановою Київського районного суду м. Харкова від 31.03.2025 у справі №953/2418/25 визнано винним відповідача в ДТП, а тому факт керування позивачем автомобіля BMW є встановленим та доказуванню не підлягає. Також факт користування та володіння позивачем вказаним автомобілем встановлені в адміністративному протоколі складеним на момент ДТП та в звіті про оцінку вартості матеріального збитку від 18.03.2025 року. Судом без належного обґрунтування не було прийнято до уваги копію квитанції про здійснення страхового відшкодування за договором № ЕР221642780 від 30.06.2024, оскільки договір страхування та відомості про найменування страхової компанії не могли бути надані позивачем з огляду на те, що такі відомості у квитанції відсутні. Крім того, в ході судового розгляду справи відповідач не заявляв жодних заперечень щодо факту здійснення страхового відшкодування і наявності страхового договору, проте суд на зазначене не звернув і протиправно відмовив у задоволенні позову.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що постановою Київського районного суду м. Харкова від 31.03.2025 року (справа №953/2418/19) водія автомобіля Tayota Corolla, н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 визнано винним у вчинені вказаного ДТП та притягнуто до відповідальності за ст. 124 КУпАП (а.с.21).

Згідно звіту оцінювача ФОП ОСОБА_4 , проведеного на замовлення ОСОБА_1 від 18.03.2025р. матеріальний збиток, завданий власникові BMW, н.з. НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження на дату оцінки КТЗ складає 202934,46 грн. Вартість відновлюваного ремонту КТЗ BMW, н.з. НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження на дату оцінки КТЗ складає 480420,18 грн (а.с. 25-37).

Відповідно до квитанції до прибуткового ордера №72/71.03.25 від 18.03.2025 року вартість проведення оцінка майна становить 5 000,00 грн. (а.с.56).

Згідно акту огляду транспортного засобу №7271 та ремонтної калькуляції від 18.03.2025 вартість ремонту КТЗ BMW, н.з. НОМЕР_2 складає 480 420,18 грн (а.с. 38-58)

17.04.2025 на рахунок ОСОБА_1 зараховані кошти за договором страхування по договору № ЕР221642780 від 20.06.2024 у розмірі 158 400 грн (а.с. 57).

У силу положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі.

При розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, ця постанова обов`язкова для суду з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Згідно зі статтею 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 1166 ЦК України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Стаття 395 ЦК України визначає види речових прав на чуже майно до яких належить право володіння.

Відповідно до статті 396 ЦК України правила про захист права власності, які встановлені главою 29 ЦК України, поширюються на речові права власності на чуже майно.

Якщо порушення речового права на чуже майно, з вини третіх осіб, завдало певних майнових збитків особі, якій належить це право, то ця особа може звернутися за захистом належних їй прав на підставі статті 396 ЦК України.

Факт правомірності володіння майном є достатньою підставою для особи, яка володіє речовим правом на чуже майно, для звернення за захистом цього права.

Згідно з частиною другою статті 1187 ЦК України під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших правових підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Таким чином, спричинення шкоди користувачу майна випливає з факту його користування цим майном на достатній правовій підставі відповідно до пункту 2.2 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року № 1306, що узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 3 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14.

Відповідно до частин першої, другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно - правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.

Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою.

Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується у повному обсязі на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, яка її завдала і цивільно-правова відповідальність якої застрахована на підставі Закону № 1961-IV, можливе лише за умови, якщо згідно із цим законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частини четвертої статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17, провадження № 14-95цс20, зазначено, що враховуючи розподіл у деліктному зобов`язанні між винуватцем ДТП (страхувальником) і страховиком (МТСБУ) обов`язку з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації наземних транспортних засобів, а також те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем має визначені законом межі та порядок реалізації, Велика Палата Верховного Суду відступає від висновку Верховного Суду України про те, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним, і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована (постанови Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі №6-2808цс15, від 14 вересня 2016 року у справі №6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі №6-954цс16).

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика.

Відповідно до пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства ПДВ. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту.

Ставка ПДВ встановлюється від бази оподаткування у розмірі 20 відсотків (підпункт «а» пункту 193.1 статті 193 Податкового кодексу України).

Тобто вартість ремонту автомобіля з урахуванням ПДВ виплачується страховою компанією або стягується судом після надання документів про такі витрати. Судам у таких випадках слід з`ясовувати наявність двох обставин: 1) фактичне здійснення ремонту автомобіля; 2) чи є надавач послуг з ремонту автомобіля платником ПДВ, а також понесення позивачем витрат зі сплати ПДВ.

До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 22 грудня 2020 року у справі № 565/1210/19 (провадження № 61-9485св20) та у постанові від 21 грудня 2020 року у справі № 911/286/20.

Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

Системний аналіз зазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що у разі здійснення відновлювального ремонту пошкодженої речі розмір збитків визначається як реальна вартість матеріалів і робот, затверджених на її відновлення, а уразі не проведення ремонту-як вартість матеріалів і робіт, необхідних для її відновлення у майбутньому.

При цьому особою, яка має право на відшкодування збитків у разі проведення відновлювального ремонту, є саме та особа, що понесла відповідні витрат.

Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 30 жовтня 2019 року №753/19288/14-ц (провадження №61-9687св18)

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів визначено відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до частини другої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21) вказано, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Таким чином, розмір відшкодування моральної шкоди не є сталою величиною, а визначається судом в кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин справи й доведеності позову.

Відповідно до частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Наданими суду доказами доведено, що ОСОБА_2 правомірно здійснював експлуатацію транспортного засобу Toyota Corolla, державний номер НОМЕР_1 (мав підставі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційний документ ), тобто є особою, якій в результаті ДТП завдано матеріальну та моральну шкоду, тому висновок суду про відсутність у ОСОБА_1 підстав для звернення до суду з вимогами про відшкодування шкоди є необґрунтованим.

Судом встановлено та сторонами у справі не оспорюється факт ДТП, вина відповідача у виникненні зазначеної ДТП та отримання позивачем від страховика суми страхового відшкодування у розмірі 158 400 грн.

Предметом спору є сума відшкодування майнової шкоди, яка не покриває витрати для відновлення пошкодженого майна, з урахуванням виплаченого страхового відшкодування та заданої позивачу моральної шкоди.

У матеріалах справи відсутній договір страхування №?ЕР221642780 від 30.06.2024. Разом із тим, при перевірці чинності полісу судом встановлено, що транспортний засіб Toyota Corolla, державний номер НОМЕР_1 , станом на 30.06.2024 був застрахований за вказаним договором страхування.

На дату страхування транспортний засіб Toyota Corolla діяла постанова Правління Національного банку України №109 від 30.05.2022, якою затверджено розмір страхових сум за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів: 1) за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 160000 гривень на одного потерпілого; 2) за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю потерпілих, у розмірі 320000 гривень на одного потерпілого.

З урахуванням викладеного колегія суддів бере до уваги, що станом на дату ДТП 09 березня 2025 року цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу Toyota Corolla, державний номерний знак НОМЕР_1 , був застрахований з лімітом відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну потерпілих, у розмірі 160 000 грн.

У своїй постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц Велика Палата Верховного суду підтверджує правові висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року по справі № 755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц та формулює наступні правові висновки: « У Законі «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» зазначено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП, та захисту майнових інтересів страхувальників. Вказаний Закон спрямований насамперед на захист прав осіб, потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоди не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески. Тобто положення цього Закону спрямовані як на захист прав потерпілої особи на відшкодування шкоди, так і на те, що винна особа має право розраховувати на відшкодування спричиненої нею шкоди страхувальником, у якого застрахована відповідальність винної особи. Велика Палата Верховного Суду наголошує, що основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик.

Матеріали справи не містять даних, що позивач узгоджував зі страховиком суму страхового відшкодування, яке би мало бути доплаченим.

Зазначене свідчить про те, що ОСОБА_1 погодився з розміром страхового відшкодування, отримав таке відшкодування, не звертався до страхувальника з вимогою про виплату недоотриманої суми страхового відшкодування.

Згідно звіту оцінювача ФОП ОСОБА_4 , проведеного на замовлення ОСОБА_1 від 18.03.2025 Вартість відновлюваного ремонту КТЗ BMW, н.з. НОМЕР_2 , в результаті його пошкодження на дату оцінки КТЗ складає 480420,18 грн, матеріальний збиток ( сума визначена шляхом застосування до вартості відновлювального ремонту коефіцієнту фізичного зносу автомобілю) складає 202934,46 грн, в тому числі ПДВ у розмірі 19711,20 грн.

В супереч вимог ст.12, 81 ЦПК України позивач не надав суду належних та допустимих доказів фактичних витрат на відновлення автомобіля після ДТП ( здійснення ремонту), а тому відсутні підстави для стягнення вартості відновлювального ремонту та врахування суми ПДВ до вартості матеріального збитку у розмірі 19 711,20 грн.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 повинен відшкодувати ОСОБА_1 різницю між визначеним Звітом розміром вартості матеріального збитку та сумою страхового відшкодування зі страховим лімітом 160 000 грн, який він мав право отримати від Страховика винної особи, з вирахуванням суми податку на додану вартість: 202934,46 - 160 000 - 19711,20 = 23 223,16 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що в результаті зазначеної дорожньо-транспортної пригоди він зазнав тривалі душевні страждання, істотні зміни у його життєвих та виробничих стосунках у зв`язку із протиправної поведінкою відповідача, які виявили в тому, що відповідач

Враховуючи, що у результаті дорожньо-транспортної пригоди, яка трапилася з вини відповідача, позивач втратив можливість експлуатувати, змушений був нести додаткові витрати на у зв`язку з ДТП, колегія суддів погоджується з доводами позивача про заподіяння йому душевних страждань, що негативно вплинуло на його моральний стан та потягло за собою зміну його життєвих планів, а тому наявні правові підстави для стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача моральної шкоди.

Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

В рішенні ЄСПЛ від 28 травня 1985 р. у справі "Абдулазіз, Кабалес і Балкандалі" зазначається, що "з огляду на її природу, стверджувана моральна шкода не завжди може бути предметом чіткого доведення. Проте розумно припустити, що особи, які зіткнулися з проблемами можуть зазнати страждань і тривоги". Звідси випливає, що фактичною основою для висновку про наявність негативних наслідків у немайновій сфері потерпілої особи у більшості ситуацій може бути як таке розумне припущення про природність їх виникнення за подібних обставин.

Враховуючи, що надані позивачем докази доводять факт завдання йому з боку відповідача моральної шкоди, що полягала у душевних стражданнях, які він зазнав у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього та у зв`язку із значним пошкодженням майна, що перебувало в його володінні, судова колегія прийшла до висновку, що заявлене позивачем відшкодування в розмірі 20 000, 00 грн, є обґрунтованим і не призводить до його безпідставного збагачення.

З огляду на зазначене судова колегія вважає, що наведені апелянтом доводи є частково обґрунтованими, тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п. 2 ч.1ст. 374 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має правоскасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК Українипідставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Згідно частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач поніс витрати на проведення звіту №?72/71.03.2025, а тому з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню вартість оцінки транспортного засобу в розмірі 5 000,00 грн.

Оскільки позовні вимоги та апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволені частково, тому стягнути необхідно з ОСОБА_2 на його користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 4583,48 грн.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381 384 ЦПК України,суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , яка діє в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 28 липня 2025 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 23 223 (двадцять три тисячі двісті двадцять три) грн 26 коп на відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 20 000 (двадцять тисяч) грн. 00 грн на відшкодування моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати 5000 (п`ять тисяч) грн по оплаті вартості оцінки транспортного засобу понесених позивачем.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судового збору сплаченого в суді першої та апеляційної інстанції в розмірі 4583 (чотири тисячі п`ятсот вісімдесят три) грн 48 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О.Ю.Тичкова

Судді О.В. Маміна

О.В. Мальований