ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 766/1728/23

провадження № 61-14472св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

Черняк Ю. В. (суддя - доповідач), Коломієць Г. В., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ковальова Ірина Василівна, на постанову Херсонського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року, ухвалену в складі колегії суддів: Кутурланової О. В., Воронцової Л. П., Склярської І. В.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання майна спільною сумісною власністю та поділ майна.

Позов обґрунтовано тим, що з 1994 року вона і відповідач проживали однією сім`єю як дружина та чоловік без реєстрації шлюбу. Шлюб між ними зареєстровано 17 серпня 2007 року.

У 2001 році, тобто в період спільного з відповідачем проживання однією сім`єю, за рахунок спільної праці та за спільні кошти, вони придбали житловий будинок з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 578 кв. м.

Завдаток за придбання будинку в сумі 1 200,00 доларів США передавала продавцю вона, що підтверджується оригіналом розписки від 25 травня 2001 року.

Після передачі завдатку продавець передав їй ключі від будинку, і оскільки будинок був взагалі не придатний для проживання, а відповідач працював матросом та перебував у рейсі, вона почала проводити там капітальний ремонт.

Договір купівлі-продажу будинку було укладено та нотаріально посвідчено з оформленням права власності на відповідача після його повернення з рейсу в листопаді 2001 року. Вони здійснили ремонтні роботи і у 2002 році переїхали до будинку, після чого поступово, впродовж ще декількох років, купували меблі, побутову техніку, облаштовували подвір`я.

Упродовж більш, ніж двадцять років, між ними не було жодних непорозумінь з приводу того, що придбаний ними будинок є їх спільною сумісною власністю.

Проте, у квітні 2023 році відповідач подав на розлучення та почав вимагати від неї виселення з будинку, посилаючись на те, що будинок придбано до реєстрації шлюбу та він є його власністю.

Враховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд:

- встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 1994 року до 17 серпня 2007 року;

- визнати житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться на АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ;

- здійснити поділ житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , виділивши у власність ОСОБА_1 1/2 частину вказаного житлового будинку.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01 січня 2004 року до 16 серпня 2007 року. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що положення Кодексу про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України) не містили норми про спільне проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. Зазначене положення передбачено статтею 74 Сімейного кодексу України (далі - СК України), який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Тому встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період до 01 січня 2004 року законом не передбачено.

Отже, позовні вимоги про встановлення факту проживання сторін однією сім`єю з 1994 року до 31 грудня 2003 року не ґрутуються на нормах законодавства України та не підлягають задоволенню.

Водночас, дослідивши докази, надані сторонами, врахувавши показання свідків, пояснення сторін справи, зокрема, відповідача, який, незважаючи на невизнання позову, водночас не заперечував факт проживання з 1994 року з позивачкою як чоловік та жінка та виховання її сина, врахувавши дату реєстрації шлюбу між сторонами 17 серпня 2007 року, суд першої інстанції дійшов висновку про визнання факту проживання однією сім`єю позивача та відповідача в період з 01 січня 2004 року до 16 серпня 2007 року.

Відмовляючи у задоволенні позову в частині визнання будинку спільною сумісною власністю та здійснення його поділу між сторонами, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу набув юридичного значення після набрання чинності СК України та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) з 01 січня 2004 року, а КпШС України не передбачав юридичних наслідків для чоловіка та жінки, які проживала разом без реєстрації шлюбу, і позивачем не надано доказів на підтвердження того, що спірний будинок було придбано нею та відповідачем внаслідок їх спільної праці, тому правові підстави для задоволення позову в цій частині відсутні.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Херсонського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2025 року скасовано, ухвалено нове судове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано житловий будинок з надвірними будівлями під номером АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Здійснено поділ житлового будинку з надвірними будівлями на АДРЕСА_1 , виділивши у власність ОСОБА_1 1/2 частину вказаного житлового будинку. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Апеляційний суд зазначив, що задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про встановлення факту проживання з відповідачем у період з 01 січня 2004 року по 16 серпня 2007 року, враховуючи дату реєстрації шлюбу між сторонами 17 серпня 2007 року, не породжує для позивачки будь-яких юридичних наслідків, які б стали підставою для захисту її порушених прав у спосіб, у відповідності до якого вона звернулася до суду зі своїми позовними вимогами.

Заявляючи відповідну позовну вимогу про встановлення факту спільного проживання за вказаний період, у який було придбано спірний будинок, позивачка мала на меті вирішити майновий спір. Тому апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю у період з 01 січня 2004 року по 16 серпня 2007 року.

Задовольняючи позов в частині визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю сторін, суд апеляційної інстанції виходив з наявності у позивачки визначених законом підстав у судовому порядку заявляти права на майно, яке набуто до 2004 року, за рахунок спільної праці членів сім`ї, виходячи з визнання відповідачем факту проживання з позивачкою однією сім`єю без укладення шлюбу у період з 1994 року і до дня укладання між ними шлюбу 17 серпня 2007 року, придбання будинку для проживання сім`ї за рахунок спільного бюджету та спільної праці сторін.

Незважаючи на відсутність станом на 2001 рік на законодавчому рівні визначення рівності часток учасників у спільній сумісній власності, набутої за рахунок спільної праці членів сім`ї, за умови відсутності іншої домовленості між членами сім`ї та за відсутності беззаперечних доказів на підтвердження того, що участь одного із членів сім`ї у придбанні майна була більшою, за фактичних обставин справи суд виходив із засад рівності часток.

При застосуванні норм КпШС України, СК України, ЦК України і Закону України «Про власність» апеляційний суд керувався у тому числі постановами Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України», від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», а також постановами Верховного Суду.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

13 листопада 2025 року та 18 листопада 2025 року ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ковальова І. В., звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Херсонського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 21 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано з Херсонського міського суду Херсонської області цивільну справу № 766/1728/23.

23 січня 2026 року матеріали цивільної справи № 766/1728/23 надійшли до Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ковальова І. В., просить скасувати постанову Херсонського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року та залишити в силі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 23 червня 2025 року.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Підставами касаційного оскарження вказаної постанови апеляційного суду заявник зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, посилаючись на те, що апеляційний суд застосував норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №163/754/17, від 30 червня 2022 року у справі № 947/20335/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційну скаргу мотивовано тим, що розглядаючи позови, пов`язані зі спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (стаття 16 Закону України «Про власність», стаття 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї або спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, статті 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Cуд під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю без укладання шлюбу, повинен встановити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

Тільки в разі встановлення судом таких обставин та обставин придбання спірного майна внаслідок спільної праці положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» буде застосовано правильно.

Для цього мають бути надані докази спільного ведення господарства, існування взаємних прав та обов`язків, створення спільного бюджету, за рахунок якого придбано майно.

На підтвердження вимог про визнання права власності на 1/2 частину спірного житлового будинку позивачка не надала докази її участі у придбанні спірного житлового будинку. Сам лише факт проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу не створює рівності часток у праві спільної сумісної власності та не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Апеляційний суд безпідставно, без законодавчого визначення рівності часток у праві спільної сумісної власності станом на 2001 рік, визначив рівність часток сторін у праві на спірний житловий будинок.

Доводи інших учасників справи

У відзиві на касаційну скаргу, поданому до Верховного Суду 22 грудня 2025 року, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник - адвокат Вічна І. М., заперечує проти доводів ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ковальова І. В., просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову Херсонського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року - без змін.

Відзив мотивовано тим, що зазначаючи у касаційній скарзі про відсутність підстав для визнання спірного будинку спільною власністю та для його поділу, скаржник не звернув увагу, що апеляційний суд виходив не лише з доведеності факту спільного проживання сторін однією сім`єю без укладання шлюбу та придбання житлового будинку для спільного проживання, а й участі позивачки у придбанні спірного майна своєю працею.

З особистих пояснень ОСОБА_2 у суді першої інстанції та наявних у матеріалах справи доказів апеляційним судом встановлено факт його проживання з позивачкою однією сім`єю з 1994 року, спільне виховання її сина, ведення сторонами спільного бюджету та придбання житлового будинку з метою проживання в ньому разом з позивачкою та її сином.

Cуд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю сторін та його поділ.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстрували шлюб 17 серпня 2007 року, після одруження прізвище дружини « ОСОБА_1 », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

Відповідно до договору купівлі-продажу від 03 листопада 2001 року ОСОБА_2 купив, а ОСОБА_7 продав житловий будинок на АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 578 кв. м, за 20 470,00 грн.

Згідно з відміткою Херсонського БТІ на договорі купівлі-продажу право власності зареєстровано за ОСОБА_8 06 листопада 2001 року в книзі № 63, реєстраційний № 11109.

Відповідно до наявної в матеріалах справи розписки від 25 серпня 2001 року ОСОБА_1 передала ОСОБА_7 грошову суму в розмірі, еквівалентному 1 200,00 доларів США, як завдаток за купівлю будинку на АДРЕСА_1 , загальна вартість якого еквівалентна 3 400,00 доларів США.

Також у розписці зазначено, що ОСОБА_1 сплатить повну вартість будинку 01 вересня 2001 року. Сторони дійшли згоди про те, що в разі неукладення договору з вини покупця завдаток залишається у ОСОБА_7 , а в разі неукладення договору з вини ОСОБА_7 - ОСОБА_1 має право витребувати у продавця суму завдатку у подвійному розмірі.

Розписку складено в присутності свідків, підписано покупцем - ОСОБА_1 , та продавцем - ОСОБА_7 .

Згідно з відомостями трудової книжки серії НОМЕР_2 у період з 12 листопада 1990 року до 18 серпня 2003 року ОСОБА_1 працювала в АПК «Херсонзалізобетон».

Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу НОМЕР_3 ОСОБА_1 та ОСОБА_9 розірвали шлюб 31 серпня 1992 року.

Згідно зі свідоцтвом про розірвання шлюбу НОМЕР_4 ОСОБА_2 та ОСОБА_10 розірвали шлюб 10 травня 1994 року.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції були допитані свідки, які надавали свої показання щодо обставин справи.

Так, свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні зазначив, що він є двоюрідним братом відповідача, знає позивачку як жінку відповідача з того часу, як вони приїхали жити до матері на квартиру, приблизно в 1996 році, відповідач представив її як свою дружину. Спочатку вони (сторони) разом працювали, потім відповідач почав працювати матросом. Після придбання будинку позивачка зверталася до нього за допомогою в ремонтних роботах.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що знає позивачку приблизно з 1991 року, а відповідача - з 1992 року. Вказала, що спочатку вони зустрічалися, а потім почали жити разом, її (свідка ОСОБА_12 ) чоловік допомагав їм переїхати. Спочатку сторони жили в смт. Антонівка, а потім переїхали, спілкувались сім`ями, ходили в гості один до одного, разом відпочивали на морі. Сторони сприймались як сім`я, дочка відповідача також відвідувала батька в новій родині, син позивачки жив з ними і називав відповідача батьком. Зазначила, що коли працювали на ЖБІ (АПК «Херсонзалізобетон»), то у жінок була велика зарплата. Коли настали скрутні часи, то зарплату затримували, подекуди в рахунок зарплати видавали продукцію заводу, бетон і т.і., яку працівники самостійно реалізовували. Вона заходила в гості до позивачки, часто спілкувались, бачила, що позивачка тримала господарство. Позивачка її запрошувала на огляд будинку, який купили і в якому розпочала ремонтні роботи. Будинок був в поганому стані, там довго ніхто не жив.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що познайомилась зі сторонами, коли вони винаймали будинок на АДРЕСА_3 . Спочатку познайомилася з позивачкою, потім з відповідачем, коли він повернувся з рейсу. Вважала, що сторони одружені, оскільки вони жили разом, вели господарство. Коли відповідач був дома, син називав відповідача батьком. Казали, що хочуть своє житло, збирали гроші. Позивач знайшла варіант будинку, якісь роботи сама виконувала, на якісь майстрів запрошувала.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_2 визнав факт проживання з позивачкою однією сім`єю з 1994 року, спільного виховання її сина, а також те, що будинок придбано для їх сім"ї, з метою проживання в ньому разом з позивачкою та її сином.

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша статті 263 ЦПК України).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ковальова І. В., не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

За усталеною судовою практикою спори про поділ майна осіб, які проживали однією сім`єю, але не перебували у зареєстрованому шлюбі до 01 січня 2004 року, підлягають вирішенню із застосуванням положень Закону України «Про власність», відповідних норм Цивільного Кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК Української РСР 1963 року).

Частиною другою статті 112 ЦК Української РСР 1963 року (у редакції, чинній на момент придбання спірного житлового будинку) визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток.

Аналогічне положення містить і частина перша статті 368 чинного ЦК України.

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Станом на 2001 рік законодавство України не передбачало вичерпного переліку членів сім`ї, а визначало лише критерії, за наявності яких особи складають сім`ю, а саме: спільне проживання, спільний побут і взаємні права та обов`язки.

Отже, розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (статті 16 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (пункт 1 статті 17, стаття 18, пункт 2 статті 17 Закону України «Про власність»).

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

При цьому, станом на 2001 рік (час укладання договору купівлі-продажу житлового будинку), законодавство України не містило норм, які б визначали рівність часток співвласників у праві спільної сумісної власності.

Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. Розмір часток у спільній сумісній власності подружжя визначається за нормами КпШС України. За відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою, - частки визначаються рівними.

У зв`язку із цим судам під час вирішення спору щодо визнання нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності осіб, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, та поділу майна, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання цих осіб у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане ними внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін.

Тільки в разі встановлення цих фактів положення частини першої статті 17 Закону України «Про власність» вважається такими, що застосовані правильно.

Вказаний висновок узгоджуються з правовими висновками, викладеними в постановах Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року № 6-135цс13 та від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, а також постановах Верховного Суду, зокрема від 24 квітня 2019 року у справі № 163/754/17 (провадження № 61-14555св18), на які посилається відповідач у касаційній скарзі.

Відповідно до частини першої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Системний аналіз наведених процесуальних норм дозволяє дійти висновку, що кожна сторона зобов`язана вжити заходів та надати докази на підтвердження тієї обставини, на яку вона посилається як на підставу для задоволення вимоги чи навпаки на заперечення існування такі обставини, а суд, виходячи з наданих сторонами доказів, здійснює їх оцінку.

Встановлено, що з 1994 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а з 2007 року, як чоловік та дружина у зареєстрованому шлюбі.

Станом на 1994 рік ОСОБА_1 та ОСОБА_2 разом працювали на Херсонському заводі залізобетонних виробів, власного житла не мали, проживали у родичів та винаймали житло. У подальшому відповідач працював матросом, а позивачка продовжувала працювати на заводі, сторони мали спільний бюджет та намір придбати власне житло для їх родини.

З розписки про внесення авансового платежу за житловий будинок на АДРЕСА_1 суди встановили, що ці кошти внесені саме ОСОБА_1 , з договору купівлі-продажу вказаного житлового будинку встановлено, що залишок коштів за договором купівлі-продажу внесено ОСОБА_2 .

Сторони спільно займалися ремонтом будинку, спільними зусиллями та спільною працею облаштовували будинок, придбавали меблі.

Такі висновки суду апеляційної інстанції ґрунтуються на матеріалах справи, як на письмових доказах, так і на показаннях свідків.

Крім того, під час розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_2 пояснив суду, що за час спільного проживання з позивачкою, починаючи з 1994 року, вони не розмежовували сімейний бюджет, всі кошти, отримані сторонами, були спільними та витрачалися на потреби сім`ї. Відповідач зазначив, що у зв`язку з недосягненням з позивачкою згоди щодо поділу будинку та виникненням конфлікту, він зайняв позицію про належність будинку тільки йому.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції правильно встановив, що після початку спільного проживання з 1994 року однією сім`єю як чоловік і жінка ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, мали взаємні права та обов`язки, набували спільну сумісну власність, зокрема спірний житловий будинок.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд апеляційної інстанції встановив фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, врахував вказані норми матеріального права, зокрема статтей 16-18 Закону України «Про власність», статті 112 ЦК Української РСР 1963 року та обґрунтовано виходив із того, що позивачка довела належними, допустимими та достатніми доказами не лише факт спільного проживання з відповідачем однією сім`єю з 1994 року, а й набуття у 2001 році спірного житлового будинку за спільні кошти та спільною працею сторін.

Будь-яких доказів, які б указували на відсутність у позивачки прав на спірний будинок, як на майно, що набуте спільною працею, відповідач суду не надав.

За встановлених обставин щодо спільної участі сторін у набутті спірного будинку, введенні спільного господарства та бюджету, апеляційний суд, виходячи із засад рівності часток у спільній сумісній власності, правомірно констатував наявність правових підстав для задоволення позову в частині визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину житлового будинку на АДРЕСА_1 .

Доводи касаційної скарги не спростовують встановлені апеляційним судом обставини та переважно зводяться до необхідності переоцінки доказів, які були предметом дослідження судів попередніх інстанцій.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) вказано, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено як статтями 58, 59, 212 ЦПК України у попередній редакції 2004 року, так і статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Апеляційним судом правильно застосовано норми матеріального та не допущено порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, зроблені обґрунтовані висновки по суті спору з урахуванням доказів наданих сторонами.

Посилання у касаційній скарзі на те, що суди не взяли до уваги висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України та Верховного Суду, що зазначені у касаційній скарзі, колегія суддів відхиляє, оскільки висновки суду апеляційної інстанції, зроблені за наслідками розгляду справи по суті, узгоджуються з нормативно-правовим обґрунтуванням та правовими висновками, викладеними у наведених у касаційній скарзі постановах.

Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Оскільки колегія суддів встановила, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, то відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України його необхідно залишити без змін, а касаційну скаргу - без задоволення.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 , від імені якого діє адвокат Ковальова Ірина Василівна, залишити без задоволення.

Постанову Херсонського апеляційного суду від 30 вересня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді: Ю. В. Черняк

Г. В. Коломієць

Д. Д. Луспеник