ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року

м. Київ

справа № 487/8948/24

провадження № 61-5798св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А.,Коломієць Г. В., Черняк Ю. В.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павловський Віталій Андрійович, на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2025 року у складі судді Лагоди А. А. та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року у складі колегії суддів: Лактіонової О. В.,

Крамаренко Т. В., Ямкової О. О.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про захист честі, гідності та ділової репутації.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» оприлюднив статтю із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_2», у якій принизив честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 як людини, посадової особи, державного службовця та керівника державного органу, чим створив негативне враження стосовно нього як нечесної людини, непрофесіонала, правопорушника, корупціонера тощо. У вказаній статті читачам нав`язується думка, що позивач причетний до подій, зазначених у статті, і вчиняв дії, у яких його звинувачує відповідач.

Інформація, поширена ОСОБА_2 , не стосується позивача, не підтверджена доказами та не відповідає дійсності, тобто є неправдивою, а тому має бути спростована як недостовірна.

Висловлювання, наведені у статті відповідача, стилістика інформації та застосовані мовні обороти, мали стверджувальну форму з посиланням на конкретні факти щодо позивача, при цьому відповідач не використовував мовні засоби, характерні для припущень, повідомлення суб`єктивних думок або власних поглядів, а тому, поширена інформація, враховуючи її зміст та загальний контекст, не може вважатися оціночним судженням, а є констатацією фактів з використанням різкої лексики, що є надмірним, з огляду на ситуацію та обставини, за яких відбулося поширення такої інформації, оскільки її зміст та характер свідчить про наявність фактів, які жодним чином не стосуються позивача, його приватного життя, службової діяльності та матеріального становища.

Поширена інформація висловлена в принизливій, зневажливій та зухвалій формі, ганьбить честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах невизначеного кола осіб; формує думку про те, що ОСОБА_1 тісно пов`язаний з корупційною діяльністю, зловживає посадовим становищем, більш того, особисто вчиняє кримінально карані діяння на займаній посаді.

На думку позивача, поширена відповідачем інформація є однозначно негативною, оскільки в ній стверджується про порушення позивачем принципів моралі, неетичної поведінки у особистому та суспільному житті, а отже, поширення такої інформації порушує право на повагу до гідності та честі позивача.

Через поширення відповідачем недостовірної інформації та допущення позивачем різних негативних висловлювань він зазнав моральної шкоди, яку оцінює у 100 000,00 грн, оскільки дії відповідача призвели до появи у нього негативних психосоматичних та психоемоційних змін: швидка втомлюваність, фіксованість на негативних переживаннях, тривога за майбутнє.

Посилаючись на наведене, позивач просив:

визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію ОСОБА_1 , інформацію, поширену ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» у статті із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_2», а саме: «Чиновника міграційної служби звинувачують в тому, що він не заробляє на оренду квартири, яку вказав в декларації. Місяць тому писав про ситуацію з начальником ДМС Києва та області ОСОБА_1 . Тоді журналісти - розслідувачі стверджували, що він не задекларував придбання його рідними двох квартир та трьох машин. Замість того, щоб пояснити, як його родичі так раптово розбагатіли, чиновник подав позов до суду на журналістів. Виявилося, що в деклараціях начальника ДМС Києва та області за різні роки є ще багато чого цікавого. Цього разу розслідування стосується квартири в елітному будинку в центрі Києва. ІНФОРМАЦІЯ_6 Як дізналися журналісти, у 2016 році голова міграційної служби міста Харкова та Харківської області ОСОБА_1 (таку посаду він тоді займав) продає квартиру у Харкові своїй племінниці ОСОБА_5 . Вона на той момент була студенткою Московського державного університету. Через рік дівчина інвестує в квартиру в елітному житловому комплексі на Печерську поряд з Бесарабкою «Джек-Хаус». Станом на 2017 рік вартість квартири такої ж квадратури та з ремонтом становила приблизно $389 000. Племінниця тоді навіть не почала працювати, але загадковим чином знайшла таку значну суму. Що цікаво, ОСОБА_1 вказав в декларації за 2023 рік, що він зараз цю квартиру орендує у своєї племінниці. Однак, якщо підрахувати, офіційних доходів чиновника не вистачає навіть на те, щоб щомісяця оплачувати оренду цієї квартири. За весь 2023 рік він заробив 741 тис. грн, щомісяця - 61,7 тис. грн. У цьому елітному будинку оренда квартири на 87 «квадратів» стартує від $ 2 тис. Що вже більше ніж щомісячний заробіток

ОСОБА_1 . А теоретично йому потрібно ще витрачати гроші хоча б на їжу. Ще журналісти стверджують, що проти головного редактора почалася кампанія «чорного» піару. Із невідомого номера головній редакторці прийшло смс, що її фото, взяті із соцмереж, хтось підробив за допомогою штучного інтелекту та розмістив на сайті інтимного характеру. Це трапилося під час підготовки чергового розслідування щодо квартири чиновника ОСОБА_1 . Співпадіння? Також журналісти декілька разів приходили до приймальні голови ДМС Києва та області, але знайти чиновника на робочому місці не змогли. Відповідно взяти коментар у самого ОСОБА_1 не вдалося. У відповідь на журналістський запит у НАЗК заявили, що вони проводять моніторинг способу життя ОСОБА_1 . Наведені у нашому зверненні факти про чиновника будуть враховані під час здійснення моніторингу його способу життя. З нетерпінням чекаємо на результат перевірки. Якщо факти, які вказали журналісти підтвердяться, то можна буде казати про незаконне збагачення чиновника. Вважаю, що невідворотність покарання має стати центральною ідеєю боротьби з корупцією. Якщо простими словами, то винні мають сидіти за гратами. І начальник ДМС Києва та області, якщо його вина буде підтверджена, може стати прикладом для інших чиновників, що за корупцію держава карає»;

зобов`язати ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили вилучити із загального доступу публікацію, опубліковану ІНФОРМАЦІЯ_1 на його сторінці у соціальній мережі «Facebook» у статті із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 »;

зобов`язати ОСОБА_2 протягом п`яти календарних днів з дня набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію шляхом розміщення на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» повідомлення про ухвалене у справі судове рішення з публікацією тексту вступної та резолютивної частини рішення у цій справі;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на відшкодування моральної шкоди 100 000,00 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2025 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Вирішуючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не довів факту належності вебсторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому спірного допису. Крім того, позивач є керівником державного органу, а отже, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж щодо пересічної особи.

Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2025 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 14 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання про відшкодування витрат, понесених відповідачем на професійну правничу допомогу, урахувавши особливості предмета спору, ціну позову, складність справи, критерії виправданості витрат на послуги адвоката, розумності їх розміру та співмірності з позовом та складністю справи, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідача 14 000,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Постановою Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2025 року змінено, викладено його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Додаткове рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 11 березня 2025 року залишено без змін.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , апеляційний суд не погодився з мотивами суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову, зокрема, що позивач не довів факту належності веб сторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому оспорюваного допису.

Надаючи оцінку зібраним у справі доказам, суд апеляційної інстанції вважав доведеним факт належності вебсторінки у соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_2 та поширення ним оспорюваного допису. Зокрема, вебсторінка містить інформацію про відповідача, оспорюваний допис, а також синю позначку-підтвердження, яка відповідно до інформації, розміщеної на сайті соціальної мережі «Fасеbоок», означає, що особу підтверджено.

Апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , однак з інших мотивів, а саме недоведеності.

Оспорювана позивачем інформація по суті є оціночними судженнями відповідача, оскільки не містить безспірних тверджень про достовірні факти та ґрунтується на інформації, що містить оціночні судження, припущення і стосується критики особи та дій позивача. Водночас не можуть бути спростовані думки, які виражені мовними засобами. Крім того, позивач є публічною особою, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою ніж окремої пересічної особи.

З огляду на наведене, суд апеляційної інстанції не погодився з висновком судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 25 жовтня 2024 року № 15236 про те, що частина допису, поширеного ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_2 на персональній сторінці у соціальній мережі «Fасеbоок», викладена у формі фактичних тверджень, що носять негативний характер, які підлягають спростуванню на підставі статті 277 ЦК України.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

У травні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павловський В. А., із застосуванням засобів поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду

від 23 квітня 2025 року, у якій, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, без урахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 07 липня 2021 року у справі № 537/3205/17, від 01 березня 2021 року у справі № 577/4402/19-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Посилається на те, що на порушення норм процесуального права суди попередніх інстанцій не дослідили зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга обґрунтована тим, що вирішуючи позовні вимоги, суди попередніх інстанцій не дослідили висновок судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 25 жовтня 2024 року № 15236, будь-яких мотивів неприйняття до уваги зазначеного доказу не зазначили.

Суди не врахували, що наявність у ОСОБА_1 статусу публічної особи не означає, що до нього можна застосовувати стверджувальні висновки, які вказують на вчинення протиправних дій та відповідно до чинного законодавства України кваліфікуються як злочин і дискредитують позивача в очах оточуючих, формуючи у них відповідну негативну оцінку його дій щодо дотримання закону.

У червні 2025 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Бойкініч Р. С., надійшов відзив на касаційну скаргу, у якому в просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Відзив мотивовано тим, що аналізуючи надані позивачем докази, зокрема, скріншоти та фотокопії зі сторінки ОСОБА_2 у соціальній мережі «Fасеbоок», суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що особа, яка здійснила публікацію цієї статті, жодним чином не порушувала права позивача, оскільки він є публічною особою, а тому межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою.

Крім того, опублікована у соціальній мережі «Fасеbоок» інформація є оціночним судженням, а отже, не підлягає спростуванню.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 01 квітня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павловський А. В., на рішення Заводського районного суду м. Миколаєва від 24 лютого 2025 року та постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2025 року (після усунення недоліків) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павловський А. В., з підстав, визначених

пунктами 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано із Заводського районного суду м. Миколаєва матеріали справи № 487/8948/24.

У червні 2025 року матеріали справи № 487/8948/24 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 27 січня 2026 року справу призначено до судового розгляду.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті,

є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою

статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню частково з огляду на таке.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що ІНФОРМАЦІЯ_1 на сторінці «ОСОБА_2» у соціальній мережі «Facebook» було опубліковано допис із заголовком «ІНФОРМАЦІЯ_2», такого змісту: «Чиновника міграційної служби звинувачують в тому, що він не заробляє на оренду квартири, яку вказав в декларації. Місяць тому писав про ситуацію з начальником ДМС Києва та області ОСОБА_1 . Тоді журналісти - розслідувачі стверджували, що він не задекларував придбання його рідними двох квартир та трьох машин. Замість того, щоб пояснити, як його родичі так раптово розбагатіли, чиновник подав позов до суду на журналістів. Виявилося, що в деклараціях начальника ДМС Києва та області за різні роки є ще багато чого цікавого. Цього разу розслідування стосується квартири в елітному будинку в центрі Києва. ІНФОРМАЦІЯ_6 Як дізналися журналісти, у 2016 році голова міграційної служби міста Харкова та Харківської області ОСОБА_1 (таку посаду він тоді займав) продає квартиру у Харкові своїй племінниці ОСОБА_5 . Вона на той момент була студенткою Московського державного університету. Через рік дівчина інвестує в квартиру в елітному житловому комплексі на Печерську поряд з Бесарабкою «Джек-Хаус». Станом на 2017 рік вартість квартири такої ж квадратури та з ремонтом становила приблизно $389 000. Племінниця тоді навіть не почала працювати, але загадковим чином знайшла таку значну суму. Що цікаво, ОСОБА_1 вказав в декларації за 2023 рік, що він зараз цю квартиру орендує у своєї племінниці. Однак, якщо підрахувати, офіційних доходів чиновника не вистачає навіть на те, щоб щомісяця оплачувати оренду цієї квартири. За весь 2023 рік він заробив 741 тис. грн, щомісяця - 61,7 тис. грн. У цьому елітному будинку оренда квартири на 87 «квадратів» стартує від $ 2 тис. Що вже більше ніж щомісячний заробіток ОСОБА_1 . А теоретично йому потрібно ще витрачати гроші хоча б на їжу. Ще журналісти стверджують, що проти головного редактора почалася кампанія «чорного» піару. Із невідомого номера головній редакторці прийшло смс, що її фото, взяті із соцмереж, хтось підробив за допомогою штучного інтелекту та розмістив на сайті інтимного характеру. Це трапилося під час підготовки чергового розслідування щодо квартири чиновника ОСОБА_1 . Співпадіння? Також журналісти декілька разів приходили до приймальні голови ДМС Києва та області, але знайти чиновника на робочому місці не змогли. Відповідно взяти коментар у самого ОСОБА_1 не вдалося. У відповідь на журналістський запит у НАЗК заявили, що вони проводять моніторинг способу життя ОСОБА_1 . Наведені у нашому зверненні факти про чиновника будуть враховані під час здійснення моніторингу його способу життя. З нетерпінням чекаємо на результат перевірки. Якщо факти, які вказали журналісти підтвердяться, то можна буде казати про незаконне збагачення чиновника. Вважаю, що невідворотність покарання має стати центральною ідеєю боротьби з корупцією. Якщо простими словами, то винні мають сидіти за гратами. І начальник ДМС Києва та області, якщо його вина буде підтверджена, може стати прикладом для інших чиновників, що за корупцію держава карає».

Згідно з довідкою Дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» від 16 жовтня 2024 року № 202/2024-Д соціальна мережа «Fасеbоок» є багатокористувацькою платформою, власник якої забезпечує технологічну можливість для створення її користувачами власних вебсторінок та бізнес сторінок. Створюючи власні веб сторінки та бізнес - сторінки, користувачі добровільно та під власну відповідальність зазначають відомості, погоджуючись з політикою конфіденційності соціальної мережі «Fасеbоок».

Інформація користувачів (адреса електронної пошти, телефон тощо), що повідомляється під час реєстрації (з метою здійснення авторизації) на вебсайті https://www.facebook.com/, відомі виключно власнику такого вебсайту - компанії «Meta Platforms, Inc». Компанії також відомі ІР-адреси та інші ідентифікатори, з використанням яких здійснювався вхід зареєстрованими користувачами

(log-файли) до соціальної мережі «Fасеbоок», що може також слугувати додатковим доказом належності певної вебсторінки відповідному користувачу.

На вебсайті https://www.facebook.com/ створено сторінку користувача

з іменем «ОСОБА_2», що доступна за адресою у мережі

Інтернет: ІНФОРМАЦІЯ_5 (містить «синю позначку - підтвердження», яка означає, що цей акаунт пройшов перевірку справжності,

може належати підписникам «ОСОБА_6» та відомим особам або

брендам), на якій розміщені такі ідентифікатори: дата створення сторінки -

06 липня 2009 року; дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_3 ; вебсайти та

соціальні мережі: ІНФОРМАЦІЯ_4 ІНФОРМАЦІЯ_7; рідне місто - Миколаїв; місто проживання - Київ; освіта - Національний університет «Києво-Могилянська академія», фінанси і кредит (2001 рік випуску), Правознавство Юрист ОНЮА (2005 рік випуску), Lee Kuan Yew School of Public Policy (2021 рік випуску); робота - Керуючий партнер «Національної антикризової групи».

Відповідно до інформації, розміщеної на сайті соціальній мережі «Fасеbоок», деякі підтверджені облікові записи належать відомим людям, брендам або установам, водночас інші підписано на «ОСОБА_6». Значок підтвердження означає, що обліковий запис було підтверджено на основі його активності в продуктах «Meta Platforms, Inc» або інформації і документів, які надав його власник.

«ОСОБА_6» - це платна підписка, яка включає значок підтвердження, підтримку облікового запису, захист від видавання себе за іншу особу й багато інших функцій. Наявність значка підтвердження поряд зі сторінкою або профілем у соціальній мережі «Facebook» означає, що вони справді представляють відповідну особу чи бренд. Вимоги для подання заявки на значок підтвердження: 1) справжність (представляє реальну людину, зареєстровану компанію або юридичну особу); 2) унікальність (є єдиним представленням цієї особи або компанії. Лише одна сторінка чи один профіль може бути підтверджено для однієї фізичної або юридичної особи (винятком є сторінки та профілі для певних мов)); 3) повнота (має розділ «Про нас», світлину профілю чи сторінки й нещодавню активність, включно з принаймні одним дописом); 4) популярність (представляє відому людину, бренд або компанію, що часто шукають у мережі Інтернет).

Згідно з висновком судової лінгвістичної (семантико-текстуальної)

експертизи від 25 жовтня 2024 року № 15236, складеним судовим експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський експертно-дослідний центр» ОСОБА_7, у тексті допису, поширеному ІНФОРМАЦІЯ_1

ОСОБА_2 на персональній сторінці у соціальній мережі «Fасеbоок» ( ІНФОРМАЦІЯ_5 ), міститься інформація негативного характеру стосовно ОСОБА_1 , викладена у формі фактичних тверджень: «Чиновника міграційної служби звинувачують в тому, що він не заробляє на оренду квартири, яку вказав в декларації», «Тоді журналісти - розслідувачі стверджували, що він не задекларував придбання його рідними двох квартир та трьох машин», «Що цікаво, ОСОБА_1 вказав в декларації за 2023 рік, що він зараз цю квартиру орендує у своєї племінниці. Однак, якщо підрахувати, офіційних доходів чиновника не вистачає навіть на те, щоб щомісяця оплачувати оренду цієї квартири. За весь 2023 рік він заробив 741 тис. грн, щомісяця - 61,7 тис. грн. У цьому елітному будинку оренда квартири на 87 «квадратів» стартує

від $ 2 тис. Що вже більше ніж щомісячний заробіток ОСОБА_1 », «Ще журналісти стверджують, що проти головного редактора почалася кампанія «чорного» піару. Із невідомого номера головній редакторці прийшло смс, що її фото, взяті із соцмереж, хтось підробив за допомогою штучного інтелекту та розмістив на сайті інтимного характеру. Це трапилося під час підготовки чергового розслідування щодо квартири чиновника ОСОБА_1 . Співпадіння?» і оціночних суджень -

«І начальник ДМС Києва та області, якщо його вина буде підтверджена, може стати прикладом для інших чиновників, що за корупцію держава карає».

Згідно з відомостями Служби безпеки України, Офісу Генерального прокурора, Спеціалізованої антикорупційної прокуратури, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, Державної міграційної служби України від 15 жовтня 2024 року, 16 жовтня 2024 року, 05 листопада 2024 року та витягу з інформаційно-аналітичної системи «Облік відомостей про притягнення особи до кримінальної відповідальності та наявності судимості» станом

на 17 липня 2024 року кримінальних проваджень, в яких містяться відомості про притягнення ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, не встановлено, до дисциплінарної відповідальності він не притягався, незнятої чи непогашеної судимості не має.

Нормативно-правове обґрунтування та мотиви, з яких виходив Верховний Суд

Основним національним нормативно-правовим підґрунтям, яке регулює відносини щодо захисту гідності, честі та ділової репутації, є Конституція України та

книга 2 ЦК України, яка присвячена особистим немайновим правам фізичної особи: у статті 297 ЦК України вказано, що кожен має право на повагу до його гідності та честі; у статті 299 ЦК України зазначено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації.

Крім зазначених нормативно-правових актів, під час розгляду справ про захист гідності, честі та ділової репутації фізичної та юридичної особи суд також застосовує, зокрема, Закон України «Про інформацію», інші нормативно-правові акти.

Відповідно до частини четвертої статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

За змістом частин першої та другої статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (частина третя статті 34 Конституції України).

Згідно зі статтею 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших осіб.

Беручи до уваги зазначені конституційні положення, під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації суди повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У статті 201 ЦК України встановлено, що, зокрема, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, а статтями 297, 299 ЦК України передбачено право на повагу до гідності та честі, а також право на недоторканність ділової репутації.

Під гідністю необхідно розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. А під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей під час виконання нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків.

Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації (частина перша статті 277 ЦК України).

Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (абзац третій частини шостої статті 277 ЦК України).

Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19)).

Інформація - це будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 Закону України «Про інформацію»).

Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання її з використанням радіо, телебачення чи інших засобів масової інформації; поширення в мережі «Інтернет» чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі.

Поширенням інформації також є демонстрація у громадських місцях плакатів, гасел, інших творів, а також розповсюдження серед людей листівок, що за своїм змістом або формою порочать гідність, честь фізичної особи або ділову репутацію фізичної та юридичної особи.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Зазначене узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 грудня 2021 року у справі № 905/902/20 (пункт 6.18).

Одним з основних питань, яке підлягає вирішенню у цій категорії справ, є визначення характеру поширеної інформації та з`ясування, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Врахуванню підлягає зміст поширеної інформації, її значення для суспільної дискусії, важливість посади, яку обіймає особа, щодо якої поширена інформація, достовірність інформації, наслідки її поширення.

Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду.

Таким чином, необхідно відрізняти деякі висловлювання, які хоч і мають характер образ, однак у цілому контексті є оцінюючими судженнями з урахуванням вживаних слів та виразів із використанням мовностилістичних засобів.

Судження -це те саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування.

Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). У будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб`єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи.

Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми.

Згідно зі статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і частинами другою та третьою статті 34 Конституції України кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними у демократичному суспільстві, зокрема, для захисту репутації чи прав інших осіб.

Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 826/4406/16, від 22 лютого 2023 року у справі № 757/39521/20.

Отже, за змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці ЄСПЛ при тлумаченні положень статті 10 Конвенції.

Суди під час вирішення справ про захист гідності, честі та ділової репутації повинні забезпечувати баланс між конституційним правом на свободу думки і слова, правом на вільне вираження своїх поглядів та переконань, з одного боку, та правом на повагу до людської гідності, конституційними гарантіями невтручання в особисте і сімейне життя, судовим захистом права на спростування недостовірної інформації про особу, з іншого боку.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі № 742/286/17 зазначено, що «відповідачами у справі про захист честі, гідності чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. При опублікуванні чи іншому поширенні оспорюваної інформації без зазначення автора (наприклад, у редакційній статті) відповідачем у справі має бути орган, що здійснив випуск засобу масової інформації. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Якщо недостовірна інформація, що принижує честь, гідність чи ділову репутацію, розміщена в мережі Інтернет на інформаційному ресурсі, зареєстрованому в установленому законом порядку як засіб масової інформації, то при розгляді відповідних позовів суди мають керуватися нормами, які регулюють діяльність засобів масової інформації».

Аналогічний висновок висловив Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року (справа № 439/1469/15-ц, провадження № 61-5189св18).

Відомості про власника вебсайту можуть бути витребувані відповідно до положень процесуального законодавства в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції, зокрема, виходив з того, що позивач не довів факту належності вебсторінки у соціальній мережі «Facebook» відповідачу як фізичній особі, а також приналежність йому спірного допису.

Апеляційний суд з таким висновком суду першої інстанції не погодився, визнавши доведеним факт належності вебсторінки у соціальній мережі «Facebook» ОСОБА_2 та поширення ним оспорюваного допису, оскільки вебсторінка містить інформацію про відповідача, оспорюваний допис, а також синю позначку -підтвердження, яка відповідно до інформації, розміщеної на сайті соціальної мережі «Fасеbоок», означає, що особу підтверджено.

Верховний Суд погоджується з таким висновком суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про авторське право і суміжні права» вебсайт - сукупність даних, електронної (цифрової) інформації, інших об`єктів авторського права і (або) суміжних прав тощо, пов`язаних між собою і структурованих у межах адреси вебсайту і (або) облікового запису власника цього вебсайту, доступ до яких здійснюється через адресу мережі Інтернет, що може складатися з доменного імені, записів про каталоги або виклики і (або) числової адреси за Інтернет-протоколом; вебсторінка - складова частина вебсайту, що може містити дані, електронну (цифрову) інформацію, інші об`єкти авторського права і (або) суміжних прав тощо; власник вебсайту - особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання вебсайту. За відсутності доказів іншого власником вебсайту вважається реєстрант відповідного доменного імені, за яким здійснюється доступ до вебсайту, і (або) отримувач послуг хостингу; власник вебсторінки - особа, яка є володільцем облікового запису, що використовується для розміщення вебсторінки на вебсайті, та яка управляє і (або) розміщує електронну (цифрову) інформацію в межах такої вебсторінки.

Власник вебсайту не є власником вебсторінки, якщо останній володіє обліковим записом, що дозволяє йому самостійно, незалежно від власника вебсайту, розміщувати інформацію на вебсторінці та управляти нею.

Тобто, автором публікацій і дописів на персональній вебсторінці у соціальній мережі «Facebook» є власник вебсторінки, який незалежно від власника вебсайту розміщує інформацію на вебсторінці та управляє нею.

Власник соціальної мережі «Facebook» не бере безпосередньої участі у розміщенні інформації власником вебсайту, недостовірність якої доводить позивач (постанова Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 303/3794/18).

Таким чином, установивши, що веб сторінка, на якій розміщено оспорюваний допис, містить інформацію про ОСОБА_2 , а також синю позначку -підтвердження, яка відповідно до інформації, розміщеної на сайті соціальної мережі «Fасеbоок», означає, що особу підтверджено, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що саме він є належним відповідачем у справі.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 на своїй сторінці у соціальній мережі «Facebook» оприлюднив статтю із заголовком « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у якій, на думку позивача, відповідач принизив його честь, гідність та ділову репутацію як людини, посадової особи, державного службовця та керівника державного органу

На підтвердження зазначених обставин ОСОБА_1 надав суду висновок судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 25 жовтня 2024 року № 15236, складений судовим експертом Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський експертно-дослідний центр» ОСОБА_7, у якому зазначено, що оспорюваний допис містить негативні твердження та оціночні судження.

Вирішуючи спір по суті, суд апеляційної інстанції виходив з того, що позивач не довів, що опублікований ОСОБА_2 допис містить твердження про факти, а не оціночні судження.

Колегія суддів Верховного Суду вважає такий висновок апеляційного суду недостатньо мотивованим.

Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, змагальність сторін та диспозитивність (пункти 4 та 5 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У мотивувальній частині судового рішення зазначаються, зокрема, мотиви прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи, крім випадку, якщо аргумент очевидно не відноситься до предмета спору, є явно необґрунтованим або неприйнятним з огляду на законодавство чи усталену судову практику (пункт 3 частини четвертої статті 265 ЦПК України, пункт 3 частини першої статті 382 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування такому відхиленню чи спростуванню, а також доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази суд не взяв до уваги. Викладення у рішенні лише доводів, доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 18 жовтня 2022 року у справі № 916/2519/21).

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що у цій категорії справ повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями.

Узагальнено пославшись на те, що поширена ОСОБА_2 у дописі

від ІНФОРМАЦІЯ_1 на його сторінці у соціальній мережі «Fасеbоок» інформація стосовно ОСОБА_1 є оціночними судженнями, апеляційний суд фактично не визначив характер такої інформації, не здійснив її аналізу у контексті наявності чи відсутності юридичного складу правопорушення, мотивів відхилення аргументів ОСОБА_1 не навів.

Крім того, суд апеляційної інстанції лише констатував, що не погоджується з висновком судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи

від 25 жовтня 2024 року № 15236, однак у мотивувальній частині оскаржуваної постанови не навів правового обґрунтування такій незгоді, а також доведених фактичних обставин, з огляду на які зазначений доказ суд не взяв до уваги.

За відсутності належного обґрунтування відхилення аргументів позивача, а також незгоди із висновком судової лінгвістичної (семантико-текстуальної) експертизи від 25 жовтня 2024 року № 15236, висновок суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позову за недоведеністю є передчасним.

Узагальнюючи наведене, доводи касаційної скарги про порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права знайшли своє підтвердження, що є підставою для скасування постанови Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 року та направлення справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Згідно з частиною четвертою статті 411 ЦПК України справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом. У всіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 , суд апеляційної інстанції зібраних у справі доказів належно не дослідив, відповідної оцінки їм не надав, що відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України є підставною для скасування оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції та направлення справи на новий апеляційний розгляд.

Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки за результатами касаційного перегляду постанова суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, то розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює. Розподіл судових витрат, у тому числі за перегляд справи судом касаційної інстанції, підлягає вирішенню тим судом, який ухвалить остаточне судове рішення.

Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Павловський Віталій Андрійович, задовольнити частково.

Постанову Миколаївського апеляційного суду від 23 квітня 2025 рокускасувати, справу № 487/8948/24 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді:І. Ю. Гулейков
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець
Ю. В. Черняк