ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/830/26 Справа № 195/654/25 Суддя у 1-й інстанції - Омеко М. В. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2026 року Дніпровський апеляційний суд у складі: головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Свистунової О.В., Пищиди М.М.,

за участю секретаря Триполець В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна що є спільною сумісною власністю подружжя

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2025 року, -

В С Т А Н О В И В:

28 квітня 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна що є спільною сумісною власністю подружжя, який був уточнений 26.05.2025 року, мотивуючи наступним: 25.04.2014 року між сторонами по справі, ОСОБА_1 і відповідачем, ОСОБА_3 , був укладений шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Михайлівської сільської ради Томаківського району Дніпропетровської області, актовий запис № 1. Від шлюбу мають неповнолітніх дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Діти проживають з відповідачкою ОСОБА_2 10 липня 2023 року рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області у справі №195/710/23 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 повернуто дошлюбне прізвище " ОСОБА_7 ". В період перебування у шлюбі, за спільні кошти, сторонами було придбано: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, загальною площею 51.8 кв.м., житловою площею: 30 кв.м, матеріал стін: цегла, на плані позначений літ. "А", складові частини об`єкта нерухомого майна: літня кухня, літ. Б, гараж, літ. В, сарай, літ. Г, погріб, літ. Д, уборна, літ. Е, споруди та замощення, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 254, на підставі Договору купівлі - продажу житлового будинку від 15.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудий М.Є., реєстр. № 831; земельну ділянку площею 0,25 гектарів, кадастровий номер :02:001:0242, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 254, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 15.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудим М.Є., реєстр. № 832; земельну ділянку площею 0,1625 гектарів, кадастровий номер :02:001:0241, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 254, на підставі Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 15.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудим М.Є., реєстр. № 833. Власником зазначеного майна вказана ОСОБА_8 , розмір частки 1/1. При цьому, шлюбного договору або домовленості щодо нерухомого майна, придбаного сторонами під час перебування в шлюбі, визначення обсягу майнових прав та /або обов`язків подружжя у шлюбі, а також правовий режим майна, обсягу майнових прав та/або обов`язків подружжя у випадку розірвання шлюбу між ними не укладалося. В добровільному порядку відповідач ОСОБА_2 відмовляється поділити спільне майно, зареєструвати за позивачем право на частку в зазначеному житловому будинку з господарсько-побутовими будівлями та земельних ділянок за адресою: АДРЕСА_1 . У зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з даними позовними вимогами (а.с. а.с. 1-4, 25-30).

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна що є спільною сумісною власністю подружжя - задоволено.

Визнано спільною сумісною власністю подружжя, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 254, земельну ділянку площею 0,25 гектарів, кадастровий номер :02:001:0242, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 254, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) та земельну ділянку площею 0,1625 гектарів, кадастровий номер :02:001:0241, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 254, для ведення особистого селянського господарства.

В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , право власності по 1/2 частці за кожним на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, загальною площею 51.8 кв.м., житловою площею: 30 кв.м, на плані позначений літ. "А", складові частини об`єкта нерухомого майна: літня кухня, літ. Б, гараж, літ. В, сарай, літ. Г, погріб, літ. Д, уборна, літ. Е, споруди та замощення, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 254, за адресою: АДРЕСА_1 ; на земельну ділянку площею 0,25 гектарів, кадастровий номер :02:001:0242, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 254, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 та на земельну ділянку площею 0,1625 гектарів, кадастровий номер :02:001:0241, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 254, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять гривень ) гривень 20 копійок (а.с.85-87).

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити (а.с. 89-91).

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду, в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі з 25.04.2014 року перебували в зареєстрованому шлюбі.

Рішенням Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 10.07.2023 року шлюб між сторонами розірвано.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_6 повернуто дошлюбне прізвище ОСОБА_7 .

В період перебування у шлюбі, за спільні кошти, ними було придбано:

- житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, загальною площею 51.8 кв.м., житловою площею: 30 кв.м, матеріал стін: цегла, на плані позначений літ. "А", складові частини об`єкта нерухомого майна: літня кухня, літ. Б, гараж, літ. В, сарай, літ. Г, погріб, літ. Д, уборна, літ. Е, споруди та замощення, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 254, на підставі Договору купівлі - продажу житлового будинку від 15.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудий М.Є., реєстр. № 831;

- земельну ділянку площею 0,25 гектарів, кадастровий номер :02:001:0242, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 254, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки від 15.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудим М.Є., реєстр. № 832;

- земельну ділянку площею 0,1625 гектарів, кадастровий номер :02:001:0241, для ведення особистого селянського господарства, за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 254, на підставі Договору купівлі - продажу земельної ділянки від 15.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудим М.Є., реєстр. № 833.

Зазначене підтверджується копіями Договорів купівлі - продажу від 15.10.2020 року, посвідчених приватним нотаріусом Томаківського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Рудим М.Є., де в п. 4 вказано покупцем ОСОБА_6 та зазначено, що покупець купує земельну ділянку за згодою чоловіка ОСОБА_1 , реєстр. № 831, 832, 833, Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.04.2025 року №№ 423178105, 423179776 та від 25.05.2025 року № 428439191.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що спірне нерухоме майно було придбано у шлюбі та є спільною сумісною власністю подружжя, тому підлягає поділу.

Із вказаним висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Речі для професійних занять (музичні інструменти, оргтехніка, лікарське обладнання тощо), придбані за час шлюбу для одного з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Перелік майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, визначений статтею 57 СК України, до якого, зокрема, входить: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести.

Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна, відтак, застосовуючи статтю 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Тобто критеріями, за якими спірному набутому майну можна надати режим спільного майна, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України).

Як вбачається із матеріалів справи, вищевказане майно, а саме, житловий будинок та земельні ділянки, набуті подружжям за час шлюбу та належать сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, а тому підлягають поділу.

Разом з тим апеляційний суд зазначає, що факт придбання оскаржуваного нерухомого майна під час шлюбу і реєстрація прав на таке майно лише на ім`я одного з подружжя, у даному випадку на ім`я відповідача ОСОБА_6 не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Показанням допитаного свідка ОСОБА_9 суд першої інстанції надав оцінку в межах своєї компетенції, вказавши, що з урахуванням встановлених у цій справі обставин, самі по собі показання свідка не можуть бути беззаперечними та достатніми доказами.

Крім того, доказів про те, що спірне нерухоме майно було придбано за кошти, які належали одному із подружжя особисто, суду не надано і в цьому контексті заперечень від відповідачки ОСОБА_2 не надходило, тому, визнаючи спірний будинок та земельні ділянки об`єктом права спільної сумісної власності сторін, як подружжя, суд першої інстанції правильно виходив із того, що право власності на них відповідачка набула під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачем, тому така належить їм на праві спільної сумісної власності.

Правильними є й висновки суду першої інстанції в частині поділу житлового будинку та земельних ділянок між сторонами у рівних частках, по 1/2 кожному, оскільки відповідачка не довела існування обставин, які наведені у частинах другій та/або третій статті 70 СК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

За вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів.

Отже, враховуючи вище викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог, оскільки наведений позивачем порядок поділу майна відповідає принципу рівності.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими доказами по справі.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про задоволення позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Томаківського районного суду Дніпропетровської області від 15 липня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Повний текст постанови складено 22 січня 2026 року.

Судді: