Справа № 946/565/26
Провадження № 2-о/946/91/26
У Х В А Л А

іменем України

03 лютого 2026 року суддя Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області Бальжик О.І. розглянувши цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту фактичного виховання дитини єдиним законним представником,

В С Т А Н О В И В:

29.01.2026 ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту та просить встановити факт, що він є єдиним фактичним вихователем та годувальником дитини, догляд та утримання якої він самостійно здійснює з 2014 року.

Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що є батьком дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та з 2014 року є фактичним вихователем дитини. Його дитина проживає з ним. Мати дитини ОСОБА_3 фактично не бере участі у вихованні та догляді за дитиною з 2014 року, матеріально не забезпечує та навіть не цікавиться дитиною, що підтверджує акт служби у справах дітей Ізмаїльської міської ради. Місцезнаходження її не відоме, зв`язку з нею немає багато років. Шлюб з матір`ю дитини був заочно розірвано у 2015 році. За проханням дитини позбавлення батьківських прав матері заявник не ініціював. 20.11.2025 ОСОБА_1 був мобілізований, а з 12.01.2026 проходить військову службу за межами міста Ізмаїл, за межами місця проживання його неповнолітньої дитини, що призвело до порушення прав дитини та її безпеки, призвело до того, що його неповнолітня дитина залишилася на самоті, без його належного піклування та догляду законного представника дитини, а також без нагляду жодного дорослого. Інших родичів, які могли б надати дитині належне піклування, або опікунів, у дитини немає. Це створило загрозу порушення прав дитини, її найкращих інтересів та безпеки. Хоча батько фізично на даний момент не перебуває поруч із дитиною через виконання службових обов`язків, намагається забезпечувати її виховання, приймає необхідні рішення щодо освіти, забезпечує матеріально, координує навчальний процес і контроль за станом здоров`я дитини дистанційно. Але, наразі дитина залишилася без присутності законних представників та нагляду дорослих, це створило загрозу безпеки та її інтересам, так як формально нікого поруч з дитиною немає, що створює негайність розгляду даної справи. Існує ймовірність, що служба у справах дітей може забрати його дитину до закладу інституційного догляду та виховання дітей (до інтернату) через відсутність законних представників та нагляду за дитиною.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями від 29.01.2026 року, справа № 946/565/26 передана на розгляд судді Смокіній Г.І.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги заявника, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суддя дійшла такого висновку.

Відповідно до частини першої, пункту 5 частини другої статті 293 ЦПК України, окреме провадження це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік справ про встановлення факту, які підлягають розгляду судом, передбачено нормами ст. 315 ЦПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо за законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Правовідносини щодо «утримання дітей» є предметом регулювання Сімейного кодексу України (далі - СК України).

Відповідно до ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я утворюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 14 та ч. 1 ст. 15 СК України, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст. 150-151 СК України.

За приписами ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. ч. 2, 5 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Статтею 51 Конституції України гарантовано, а статтею 180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тобто, Закон покладає на батьків обов`язок щодо надання утримання своїм неповнолітнім дітям, тобто дітям, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

Обов`язок по утриманню зберігається також і у випадку позбавлення батьківських прав батьків (ч. 2ст. 166 СК).

У випадку невиконання батьками обов`язку утримувати неповнолітню дитину добровільно, аліменти можуть стягуватися за рішенням суду. При злісному ухиленні батьків від сплати аліментів вони підлягають притягненню до кримінальної відповідальності, відповідно до ст. 164 КК України.

Визнання батьків або одного із них недієздатними не припиняє їх обов`язку утримувати свою неповнолітню дитину. Водночас, смерть матері або батька чи оголошення їх померлими припиняє їх обов`язок по утриманню дитини. До спадкоємців померлих батьків обов`язок по утриманню дитини не переходить.

Аналізуючи викладене, суд доходить висновку, що у батьків дитини зберігається обов`язок утримання своєї дитини з моменту її народження до досягнення нею повноліття, при чому такий обов`язок не залежить від наявності зареєстрованого шлюбу між батьками, факту позбавлення батьківських прав, визнання батьків недієздатними, тощо, а припиняється лише фактом смерті батьків.

У разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, такий спір вирішується судом. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи (ст. 159 СК України).

Частиною 4 ст. 263 ЦПК України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024 у справі №201/5972/22 (провадження № 14-132цс23), доведення факту одноосібного виховання дитини батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дитини, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом. Факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, в тому числі на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини. Встановлення факту самостійного виховання дитини батьком не підлягає з`ясуванню в порядку окремого провадження, оскільки з поданої заяви вбачається спір про право, який не може розглядатися в судовому порядку безвідносно до дій заінтересованих осіб щодо конкретних прав, свобод та інтересів заявника. Оскільки сімейним законодавством не передбачено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини, а визначена частиною першою статті 15 Сімейного кодексу України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від них, зокрема від обов`язків щодо виховання дитини, то факт одноосібного виховання дитини одним із батьків може бути встановлений судом як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Аналогічна за змістом позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 20.02.2025 у справі № 128/3616/24 (провадження № 61-518св25).

Таким чином, із заяви ОСОБА_1 випливає спір про право, зокрема, щодо факту участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від виконання батьківських обов`язків, який підлягає розгляду у порядку позовного провадження з врахуванням інтересів дитини, зокрема, як одна з обставин, що складає предмет доказування у спорі між батьками дитини щодо виконання ними обов`язків з виховання дитини.

Суд зазначає, що інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Згідно з частиною шостою статті 294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Відповідно до частини четвертої статті 315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Враховуючи наведені приписи законодавства та встановлені їм відповідні правовідносини, суд дійшов висновку, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини не може розглядатися у безспірному порядку або за домовленістю з матір`ю дитини та у відкритті провадження необхідно відмовити на підставі ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

При цьому, суд роз?яснює заявнику про можливість встановлення відповідного факту у порядку позовного провадження при розгляді спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні.

Керуючись ст. 13, 186, 293-294, 315, 354 ЦПК України,

У Х В А Л И В:

У відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та може бути оскаржена до Одеського апеляційного суду через Ізмаїльський міськрайонний суд Одеської області протягом п`ятнадцяти днів з дня її складання.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена в день її складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідної ухвали суду.

Суддя: Г.І.Смокіна